eixarnoles: d’octubre 2007\nFèlix Peig (1917-2007), la pèrdua d'una mirada discreta però precisa. (sac-400.doc)\nEns ha deixat en Félix Peig, fotògraf i premi Àgora Cultural 2006, i amb ell hem perdut una mirada discreta però precisa.\nLa seva obra concentrada en la fotografia del detall, ens presenta una visió acurada de l’objecte retratat que procura en tot moment, i més enllà del document històric, de la composició, del paisatge, de la bellesa i de la poesia, oferir una preciosa i detallada informació.\nJa siguin fotografies de persones i activitats, de pobles, de fets concrets o de paisatges, la riquesa dels aspectes que s’hi troben continguts és excepcional, fins i tot quan ens mostra el detall dels espais buits.\nEls seus primers plans o els intermedis ofereixen una completa i variada informació que se’ns mostra com a document detallat i exhaustiu sobre l’element retratat.\nAquesta atracció pel detall que se’ns presenta més enllà del necessari i suficient document fotogràfic porta fins i tot una càrrega expressiva simbòlica i irònica, subtil de percebre per diversa i alternativa.\nSi bé hem perdut irremeiablement un fotògraf del detall i una persona detallista en la seva sensibilitat i bonhomia hem guanyat per sempre un personatge pel record i la memòria d’Andorra amb la seva generosa qualitat personal i fotogràfica.\nLídia Armengol i Manuel Mas, dos intel.lectuals al pas final de la vella a la nova Andorra (arti-145.doc)\nLídia Armegol i Vila i Manuel Mas i Ribó són les dues figures que es reconeixen en aquest número 8 de l’Ágora Cultural. Han estat mig personatge i mig personalitat per la seva dimensió personal i perquè ens varen deixar molt aviat, en el millor de la seva trajectòria vital, als 43 i 56 anys respectivament.\nEls dos han estat pensadors per guiar en el passatge que el país sencer ha fet en els últims anys de transició de la vella Andorra a la nova Andorra, que entra de ple a partir del 1993, any d’aprovació de la Constitució.\nLa seva contribució cultural ha estat fonamental.\nLa Lídia Armengol va saber liderar com a historiadora i pedagoga l’assessoria pedagògica i el projecte sorprenent “d’andorranitzar Andorra”, en paraules seves. I ho va fer participant personalment en la recerca històrica i la divulgació científica (amb diverses publicacions) i col.lectivament en la creació de l’Institut d’Estudis Andorrans, de la Universitat d’Estiu d’Andorra, el Comitè de Ciències Històriques, l’Escola Andorrana i altres.\nA més d’assessora pedagògica fou secretària del Comitè Director de l’Institut d’Estudis Andorrans, directora de Cultura i Belles Arts del Govern i Secretària General adjunta de la Presidència del Govern.\nConjuntament amb en Manel Mas i l’Antoni Morell col.laborà en la transcripció del Politar Andorrà i del Manual Digest i l’elaboració del llibre El Consell General (1682-1979).\nEn Manel Mas com a advocat, escriptor i periodista vocacional va participar en la creació del diari Poble Andorrà, el 1974 amb Ricard Fiter i Antoni Sementé, fent-hi nombroses col.laboracions amb diversos pseudònims i publicà el 1977 amb Antoni Morell i Jaume Bartumeu, l’Estat Andorrà. Va continuar escrivint en la revista Andorra 7, al Diari d’Andorra i al Periòdic d’Andorra fins al 1999, comptabilitzant en tots aquests anys més de 370 col.laboracions. Participà amb diversos poemes en el llibre col.lectiu Poemes per Andorra (1981) i escriví un llibre sobre Agustí Bartra a Andorra dins Edicions Serra Airosa en la qual també hi va estar implicat.\nA més d’advocat i escriptor fou polític després d’haver estat secretari de Batllia, secretari general del Consell General, secretari general del Govern i secretari general tècnic de turisme, sent Conseller General, ministre de relacions públiques, ambaixador i comissari nacional de les Expo de Lisboa i Hannover.\nEls dos es varen dedicar a obrir Andorra a l’exterior i retrobar l’andorranitat per Andorra.\nL’una des de l’administració pública creant i inspirant institucions bàsiques d’estat per a l’andorranització del país i l’altre creant i recolzant mitjans de comunicació diaris, periòdics o editorials que han contribuït a normalitzar i andorranitzar l’Andorra oberta al món, en les seves noves coordenades.\nPublicat per APS a 4:11 Cap comentari:\nLa fixació del temps i la transformació del paisatge (arti-143.doc)\nLa fixació de la realitat a través d’una imatge és essencialment una voluntat de domini del temps.\nDomini pla en la fotografia i domini tridimensional en el cinema.\nNo es tracta només de captar el pas del temps i la seva evolució per la seva pròpia fixació o comparació o sobreposició d’imatges fetes temporalment en diferents instants, sinó incorporar directament en les imatges el temps.\nAquest repte de voler i saber controlar el temps a través de la fotografia deu portar-se en algun gen de la família Claverol.\nSi el primer membre conegut fotògraf de la família, José Claverol i Cirici, combina i contrasta plans de diferent contingut material i escull en cada moment el punt de vista que ofereix més clarament un sentit de perspectiva o introdueix el moviment en la imatge (horitzontal en fugues dels rius, dels carrers, dels rengles de persones o edificis, o vertical en fugues dels torrents i tarteres de les muntanyes) o rebutja l’enquadrament en un pla frontal, centrat i simètric, per un pla descentrat i esbiaixat, que oposa masses i volums de diferent escala aconseguint un equilibri singular i una bona composició però que implica moviment, ho fa per incorporar el temps en les seves imatges produïdes entre 1890 i 1921.\nFins i tot el desdibuixament del contorn o perímetre en algunes imatges, especialment en paisatges, introdueix un moviment entre el contrast per la no definició de la imatge i la seva concreció.\nUn desig de retenció del temps que se’ns escapa contínuament.\nEl moviment implica l’existència de velocitat i aquesta fusiona espai i temps.\nLa cultura occidental empeny l’home al domini del món.\nI el món el percebem a través d’unes dimensions.\nEl repte per a dominar la dimensió temporal es, encara avui, atractiu.\nLa imatge i tot el món que l’envolta n’és el principal instrument, o el darrer arribat, per al seu control. La història escrita o narrada n’és un altre de més antic a l’abast col.lectiu.\nLa memòria n’és l’instrument bàsic individual.\nLa vida pren cos en el temps.\nLa retenció del temps si no ens permet desvetllar el misteri de la vida potser ens hi permet aproximar, ni que sigui a nivell extern, en la percepció del rostre que deixa.\nValentí Claverol i Cirici amb el seu mirar, d’ullera grossa, ha estat entre 1925 i 2000, capturant el temps en les seves imatges tant fotogràfiques com fílmiques. I seguint el mestratge del seu pare no només ha plasmat la realitat instantània sinó que ha perseguit també capturar-hi el temps.\nValentí Claverol ha capturat en la seva mirada la transformació de la vella cap a la nova Andorra.\nI ho ha fet amb un mirar peculiar, seu, i també amb uns punts de vista peculiars, seus, que s’han estereotipat i generalitzat transcendint a la societat andorrana.\nLa presa del temps més enllà de l’instant és també l’objectiu per la cambra fotogràfica de Josep Claverol i Sasplugas amb el moviment generat per reflexos, contrastos nit i llum o llum i ombra, evolució de núvols, sobreposició de carenes en un horitzó relatiu, contrast de diversos plans sobreposats, contrastos de conceptes i imatges reflectides, moviments capturats o altres ...\nPerò darrere del temps hi ha la vida.\nQuina n’és l’essència, d’on surt?\nPer José Claverol la vida és el paisatge, dels pobles, dels edificis, de la gent ...\nEl seu patró de bellesa és pictòric i allò visible n’és el paradigma.\nPer Valentí Claverol la vida és la poesia que expressa el paisatge.\nEl seu patró de bellesa és poètic i allò emotiu n’és el paradigma.\nPer Josep Claverol la vida és allò que hi ha més enllà del paisatge, més enllà dels reflexos i de les formes.\nEl seu patró de bellesa és l’intangible i allò banal n’és el paradigma.\nEn aquesta voluntat de fixació del temps per Valentí Claverol la presentació de la transformació del paisatge no n’és un objectiu en si mateix, mentre el paisatge no el motivi, és a dir, l’emocioni.\nLa transformació de la vella a la nova Andorra, de la qual n’és destinatari privilegiat la visió sensible de Valentí Claverol, ha arribat en unes imatges no documentals d’aquesta transformació sinó emotives. Certament que el seu llegat fílmic i fotogràfic és un document d’un valor excepcional, però la dimensió dominant que guia el document és una visió sensible que capta i enfoca allò que l’emociona i per tant es produeix des d’una visió poètica i no històrica, científica, periodística o de qualsevol altre tipus.\nMoltes imatges parteixen, acaben o es troben amb contrallums que no ofereixen informació precisa d’allò filmat sinó més aviat desdibuixada però generen una emoció d’impacte en la visió que qui dirigeix la cambra vol captar, contenir i recordar tot i que la qualitat fotogràfica se’n ressenteixi.\nLes seves imatges busquen el contrast amb la llum o la perspectiva.\nNo li interessa l’edifici com a monument i llevat d’excepcions no reprodueix visions frontals i sí ho fa és perquè no disposa d’alternatives.\nL’interessa el moviment fins i tot en els edificis fixos i estables amb la incorporació en la composició de personatges en moviment o, sense aquestos, amb preses desordenades almenys en aparença sense seguir un ordre o itinerari fàcilment identificable o raonable.\nPerquè es tracta simplement d’un camí que només es pot seguir emotivament a partir dels impactes sensorials percebuts en aquell moment i circumstàncies per qui sosté la cambra i prem el botó.\nEn aquesta línia retrobem llocs recurrents que apareixen i reapareixen des dels mateixos punts de vista però en unes condicions de llum, clima, activitat al seu entorn o bé temps diferent que el filmador estima o aprecia notablement.\nCom passava amb les postals.\nL’església de Santa Coloma des del darrere de l’absis, l’església de Canillo des de la placeta de Montaup, el poble de Pal, les feixes al solà d’Andorra la Vella a l’entorn de Sant Andreu, el rec penjat sobre el camí que va al Roc de Sant Pere (avui Col.legi Sant Ermengol), etc, són algunes de les possibles filmacions reincidents i que atrauen Valentí Claverol d’una manera que no es pot justificar altrament com no sigui emocionalment.\nPer aquesta raó, segurament, les edificacions noves només hi apareixen de lluny si no li produeixen emocions particulars, com certs edificis emblemàtics (la rotonda) o infraestructures com els primers telesquís al Pas de la Casa.\nNo rebutja la modernitat, al contrari, perquè en els aspectes que el sorprenen la recull en les seves imatges, com les aglomeracions de gent anant de compres per l’Avinguda Meritxell amb la seva indumentària completa de turistes, els esquiadors, els cotxes d’excursionistes o altres.\nLa natura, en tots els seus aspectes, sigui més verge i salvatge o més humanitzada, li interessa.\nLa cambra filmadora es mou lentament i pausada fruint l’emoció de veure l’aigua escolant-se del riu ... les imatges llunyanes entre fulles mogudes pel vent dels arbres pròxims a contrallum del sol ... les ovelles peixent ... el pagès llaurant ... pedres d’un monument ... un edifici antic colrat de tabac .. el fons de la vall és resseguit pausadament enlairant-se muntanyes amunt d’aquestes olles que ens contenen (i el seu fill Josep ressegueix amb obstinada recerca d’allò que no es veu), depassant l’horitzó cap a l’infinit ... paradigma del temps ... en una al.lusió a la vida en la qual ascendim físicament i mentalment en créixer, com les muntanyes es pugen per perdre’s en el tot i alhora res ...\nEl temps contingut en el paisatge (aparentment immutable) és perseguit en el moviment de les fulles dels arbres, del fum, dels núvols, del torb o la neu esperitada, l’aigua escolada ... en un intent de captar tot el que és fugisser, la història, el temps ... conscient que tot està evolucionant, des de la natura, fins al homes que la transformen en permanència i amb més o menys radicalitat i tot està condemnat a desaparèixer, per poder reaparèixer més tard en elements i cossos diferents .. una visió, la dels Claverol (José, Valentí i Josep) per ser pictòrica, poètica i intangible, plenament urbana i per tant externalitzada del medi que capten i premonitzadora del seu destí urbà en un món globalitzat.\nValentí Claverol, si bé va viatjar menys que el seu pare i el seu fill, va saber també sortir d’Andorra i els tres indicar-nos que Andorra també està i l’hem de saber trobar en el món que ens envolta.\nMentrestant la vida, el temps i el paisatge es continuen renovant.\nPublicat per APS a 4:10 Cap comentari:\nFèlix Peig (1917-2007), la pèrdua d'una mirada dis...\nLídia Armengol i Manuel Mas, dos intel.lectuals al...\nLa fixació del temps i la transformació del paisat...


Santiago Carreró Mascort - Sóc Sant Feliu De Guíxols\nSantiago Carreró Mascort\nSantiago Carreró Mascortesteban2018-10-11T16:22:56+02:00\nDe jove va anar a Anglaterra a aprendre l’anglès i se sentí atret per la cultura, la història i les tradicions d’aquell país.\nSant Feliu de Guíxols 1901 – 1983\nDirector de l’Escola Municipal d’Idiomes.\nMalgrat no comptar amb la carrera oficial de mestre d’idiomes, Carreró posseïa uns coneixements molt ferms sobre la llengua anglesa. Prova d’això és la gran quantitat de guixolencs que al llarg de generacions –i fins ben entrada la dècada dels anys setanta– varen passar per les aules d’idiomes que dirigia, tant d’àmbit municipal com concertades amb entitats locals, o bé per les classes particulars que feia al seu domicili.\nGermà gran del jugador de l’Ateneu Deportiu de Sant Feliu Francesc Carreró i Mascort, de jove va ser enviat a Anglaterra pel seu pare, l’industrial surer Francesc Carreró i Remus, per tal que aprengués l’anglès. Allà se sentiria fortament atret per la seva gent, la cultura, la història i les tradicions d’aquell país.\nDe retorn a Sant Feliu, Carreró va combinar el treball continuat a la gerència de la fàbrica d’aglomerats de la seva família, situada al carrer Pecher, amb l’ensenyança de l’idioma anglès, primerament particular, i més tard com a director de l’Escola Municipal d’Idiomes de l’Ajuntament, situada als baixos de l’edifici del monestir, que fou inaugurada per l’alcalde Paulí Margou al mes d’octubre de 1932.\nConsiderat com un catalanista a vigilar pel règim franquista (havia estat regidor municipal per Acció Catalana Republicana, i més tard per Esquerra Republicana de Catalunya, entre els anys 1934 i 1936, la qual cosa li suposà una pena de sis anys a la presó de Girona, malgrat que sortiria força abans amb llibertat vigilada), la seva pedagogia pulcra i metòdica, plena d’enginy per a motivar l’interès del seu alumnat, caracteritzaria la faceta docent d’aquest professor vocacional apassionat de la llengua de Shakespeare.\nSantiago Carreró, que vivia a la carretera de Girona, estava casat amb Maria Codina Bonavia, natural de Figueres.


Curs Gestió fiscal de l'empresa\nInici » Agenda » Curs Gestió fiscal de l'empresa\nOrganitzador Col·legi de Politòlegs i Sociòlegs de Catalunya\nURI Col·legi de Politòlegs i Sociòlegs de Catalunya\nCol·legi de Politòlegs i Sociòlegs de Catalunya c/ Roger de Llúria, 155-157, entr 1aBarcelona\nConeix les obligacions mercantils i fiscals de les empreses i com preparar la documentació relativa a la liquidació d'impostos.\nCurs Inici: 05/09/2017 a les 16:00 Final: 05/10/2017 a les 22:00\nDurant el curs es parlarà de les obligacions mercantils i fiscals de les empreses, s farà una primera aproximació al calendari fiscal de l'empresari, es parlarà de pressupostos i de les obligacions periòdiques de les empreses i es tancarà el curs aprenent a preparar la documentació per a liquidar impostos.\nDirigit a treballadors/es adscrits al Règim General, autònoms i persones en situació d’atur. El curs és 100% subvencionat pel Consorci per a la Formació Contínua de Catalunya i té una durada de 40 hores.\nS’impartirà del 5 de setembre al 5 d'octubre de 2017 (dimarts i dijous de 16 a 20 hores).\nLes persones interessades a assistir al curs heu de fer la preinscripció al següent enllaç i a continuació enviar la documentació sol·licitada a formacio@colpis.cat


Tens una llengua molt llarga!: de març 2011\nDins la ciència de l'onomàstica, la qual és la branca de la lingüística que estudia els noms propis, trobem la toponímia, que estudia els noms propis de llocs, anomenats també topònims. Considerem que és una disciplina fascinant en la qual excel·lí el professor Joan Coromines, els mèrits del qual són reconeguts àmpliament en els medis científics.\nAquesta petita presentació ens serveix per a començar a parlar d'uns punts que ens ajudaran a no cometre unes errades fàcilment esmenables.\nPrimerament, recordem que els articles moderns (el, la, els, les) i els arcaics (en, na) que acompanyen molts noms de lloc s'han d'escriure en minúscula tret que, és clar, siguin la primera paraula de l'escrit o vagin darrere un punt. Per tant, les úniques formes correctes són, per exemple, entre algunes altres: el Vendrell, la Garriga, els Guiamets, les Borges Blanques, Castellar de n'Hug, els Omells de na Gaia.\nDimecres explicarem el perquè d'aquesta norma, sabem que estranya a algú.\nFixeu-vos que a l'enllaç de Castellar de n'Hug han escrit malament el topònim!\nPublicat per Martí Guallar Comas Enllaços a aquest missatge Etiquetes de comentaris: Correcció, Gramàtica\nPublicat per Martí Guallar Comas Enllaços a aquest missatge Etiquetes de comentaris: Etimologia\nLes nostres expressions d'avui dia són plenes de rastres dels antincs romans. Alguns exemples:\n-Al Cèsar el que és del Cèsar. "A cadascú el que li correspon". Amb aquestes paraules, Jesús va respondre als fariseus quan li van preguntar sobre el pagament dels impostos a Cèsar.\n-Arrancar-se els cabells. "Desesperar-se". En el món clàssic, arrencar-se els cabells era símbol de dol per la mort d'un ésser estimat, actualment s'utilitza en el sentit d'estar molt desesperat o fins i to en to humorístic o irònic.\n-Amor platònic. "Amor irreal". Adjectiu que deriva de Plató, que en els seus Diàlegs ja parlava d'aquests amors inabastables.\n-Estar en braços de Morfeu. "Dormir plàcidament". Aquesta expressió té a veure amb Morfeu, fill del Son i la Nit, una divinitat que repartia els somnis entre els mortals.\nMorfeu "actuant" sobre una "víctima"\n-Explicar una cosa amb tots els ets i els uts. "Explicar una cosa detalladament, sense faltar-hi res". Les conjuncions et (i) i ut (perquè, a fi que), eren molt freqüents en llengua llatina.\n-Passar de Rubicó. "Arriscar-se". Juli Cèsar va creuar el riu Rubicó tot i que el Senat havia prohibit fer-ho a tothom. Aquest fet va significar el començament de la guerra civil, basada en dos bàndols: el de Pompeu i el de Juli Cèsar.\nPublicat per Martí Guallar Comas Enllaços a aquest missatge Etiquetes de comentaris: Llatí, Món clàssic\nCOSIR PEDAÇOS BRODAR\nMERCERIA REPUNTS BETA\nCADENETA SARGIR LLACETS\nDESCOSITS COR CINC SENTITS\nEl segle XVIII, també anomenat Segle de les Llums o Edat de la Raó, comprèn l'època de la Il·lustració. L'esperit racionalista i l'afany de progrés de l'època generen aquest moviment reformista, d'origen francès, que es proposava transformar la societat mitjançant la propagació de la cultura. Els il·lustrats pretengueren <<il·luminar>> la majoria social amb la <<llum de la raó>> -al marge de la fe-, i els propis monarques absolutistes van aplicar reformes des del poder amb el seu Despotisme il·lustrat, el lema n'era <<Tor per al poble, però sense el poble>>. La gran transformació política i social que es produí en aquest segle culminà amb la Revolució Francesa (1789).\nDurant el segle XVIII, Espanya va realitzar els primers esforços per incorporar-se a l'Europa moderna, tot i que la majoria de la societat (la noblesa, el clergat i el poble pla? es va oposar a les idees reformistes a causa del seus esperit tradicionalista. En aquesta època triomfa clarament el Neoclassicisme, manifestació artístistica predominant en el segle XVIII. El seu estil recupera els ideals clàssics d'harmonia i naturalitat dels períodes grecollatí i renaixentista i rebutja l'estètica barroca del segle anterior. La literatura, que es basa en criteris racionals oposats al sentimental i es regeix per les normes clàssiques (romanes i gregues), es proposa ser útil, per la qual cosa té la finalitat didàctica de difondre les noves idees seguint l'estètica neoclàssica de senzillesa, la claredat i el bon gust. D'aquesta manera, es conreen gèneres de tipus didàctic com la faula, l'assaigi el teatre, que en general generen major interès per la seva importància ideològica, social o política, que pels seus èxits creatius. També cobra impuls el gènere epistolar i s'inicia l'article periodístic.\n//Catalunya sobre la casa dels primers Borbons// La derrota catalana i valenciana de la Guerra de Successió va portar a l'anuŀlació de les llibertats i de les institucions. Durant el segle XVIII la repressió fou brutal. En les primeres dècades, les execucions, tortures i empresonaments van ser habituals. Després, malgrat que la repressió física es va anar apaivagant, el genocidi cultural va continuar: la llengua continuà prohibida i les institucions pròpies foren suplantades per les castellanes. Tanta repressió va tenir una conseqüència no prevista: l'abocament de tots els esforços dels catalans en l'àmbit econòmic s'intensificà en la vinya, es van crear moltes empreses mercantils, es van incrementar els intercanvis comercials amb Anglaterra i Holanda i es va iniciar el comerç iŀlegal amb les Antilles, que a partir de 1778 va esdevenir legal.\nPublicat per Martí Guallar Comas Enllaços a aquest missatge Etiquetes de comentaris: Literatura\nDe vegades, els periodistes (sobretot els esportius), amb el prodigiós coneixement cultural i lingüístic que els caracteritza i que sense modèstia exhibeixen, parlen de la <<victòria pírrica>> de tal polític o tal altre o de tal equip o tal altre. Ho fan convençuts que pírric vol dir 'a l'últim instant' o 'per la mínima'; però no és veritat, perquè, de fet, una victòria pírrica és una victòria que té més conseqüències negatives que avantatges.\nPirros, rei de l'Epir a cavall entre el segle IV i el segle III aC, es va enfrontar amb les tropes romanes a les batalles d'Heracllea i Asculum. És cert que Pirros va guanyar la batalla, però el cost en vides humanes va ser tan alt que es diu que, en acabat, va declarar:\n<<Una altra victòria així i torno a l'Epir tot sol.>>\nAquest és un significat que no podem trobar al diccionari, així que, alerta!\nLord John Montagu, quart compte de Sandwich, era un gran aficionat a les cartes, fins al punt que, quan jugava al crib, no s'aixecava de la taula de joc ni per menjar. Així, feia que el servei li portés algun mos durant la partida. Ara bé, com que no volia empastifar els naips, demanava que li portessin el tall entre dues llesques de pa.\nAixò no vol pas dir que ell fos l'inventor de l'entrepà -segurament no cal gaire imaginació per a posar un tall d'embotit entremig de dues llesques de pa-, però el fet és que els companys de joc habituals del compte van començar a demanar <<el mateix que en Sandwich>>. Al final, perquè entenguessin el que volies, ja només calia demanar un sandwich, que la nostra pronúncia popular va acabar transformat en sandvitx.\nCertament, caldria destacar que Sandwich és una població dels Estats Units, a Illinois. També que Lord John Montagu visqué de 1718 a 1792, per ambientar-nos una mica més.\nPer acabar, veiem que l'etimologia uneix diversos passatges sobre el codi lingüístic que mai ens hauríem imaginat.¿O és que abans d'ara relacionàvem ni que fos només una mica un sandvitx amb un naip, o en concretàvem l'origen als Estats Units? Doncs sí, l'etimologia ens ajuda a visualitzar aquestes ramificacions i relacions tan intricades.


Els nostres partners - Professionals en botelles i envasos de vidre a tot el món\nAllied Glass ens aporta l'experiència dels líders en envasos de vidre.\nVeroil Caps: Empresa dirigida als mercats i productes de tapa i tancaments d’oli. Aspira a ser un referent per a la industria de l’oli i vol convertir-se en especialista no només en els tancaments sinó també cobrint les exigències del mercat. Per aconseguir els seus objectius, Veroil Caps ha patentat tres sistemes de tancament que s’adeqüen a les necessitats dels seus clients. Neix el 2011 amb la voluntat de convertir-se en una companyia innovadora i puntera en el mercat, tecnològicament avançada en el desenvolupament dels seus productes.\nOfereix la oportunitat de cobrir les necessitats dels seus clients en sinergía amb les seves empreses associades, especialitzades en diversos àmbits com el Packaging d’envasos de vidre i els tancaments de Tapes Pilfer i Twist Off, sempre amb un total compromís de servei i qualitat.\nWe Pack, Global Packaging: compte amb més de 15 anys d’experiència en el mercat nacional com a distribuïdor de tapes d’alumini. Gama completa de tapes, taps i càpsules aplicables en els sectors de licors, vins, vinagre, oli, aigua mineral i productes farmacèutics.\nTotes les mesures dels productes poden ser produïts amb dispositius de NRF (Non Refillable Fitmen: mecanisme irrellenable o mecanisme de seguretat inviolable). Podem dissenyar i fabricar productes especials per als nostres clients en un temps curt de producció. p>\nWe pack té a disposició dels clients un servei d’assistència tècnica per a l’ajustament de capçals i de venda i subministrament de capçals i recanvis (Rulines, molles, blocs de pressió, etc).p>\nEnomarket: Empresa enfocada a cobrir el mercat d’envasos de vidre gourmet i artesanal en petites produccions. p>\nFederFin Tech: Amb més de trenta anys en el sector dels taps, va néixer amb la finalitat de convertir-se en una empresa productora de càpsules d’alumini prim i amb una estratègia orientada a la constant innovació. p>\nAmb la seva col·laboració a nivell internacional amb importants socis comercials i estudis d’investigació, ha obtingut una considerable expansió dels coneixements del maneig de la dinàmica per la creació de productes nous amb característiques úniques al mercat.\nFederfin Tech SRL exporta a tot el món, a través de diverses oficines comercials a França, Alemanya, Àustria, Itàlia, Espanya, Holanda, Rússia, Mèxic i Estats Units amb la localització d’una empresa a cada regió que permet una constant relació amb les necessitats del client.\nAllied Glass: Els seus orígens es remonten al segle XIX. Avui és un referent per la seva flexibilitat de producció, tant pels diferents formats d’envasos, com per les quantitats produïdes. A més, és líder del mercat per les marques Prèmium dels licors d’alta qualitat.


3 botons i START: Petits clàssics: Chiki Chiki Boys\nPetits clàssics: Chiki Chiki Boys\nEn la meva cerca de títols clàssics que no arriben al nivell de llegendaris he tornat a recórrer a una pàgina escanejada amb un catàleg de videojocs de la desapareguda cadena de botigues Centre Mail, i n'he trobat un que coneixia però que m'havia marxat completament del cap.\nEs tracta del Chiki Chiki Boys, que als Estats Units es va conèixer com a Mega Twins i que Capcom va llançar per a recreatives el 1990. El protagonitzen dos bessons de 15 anys d'edat que han de reconquistar el seu país després de l'atac sorpresa d'un monstre, i tot plegat es desenvolupa en un plataformes d'acció que si ocupa una entrada d'aquest bloc és perquè també va sortir per a sistemes domèstics.\nEl 1991 sortia per a l'Atari ST, que en teoria és la versió que es pot veure al vídeo, i el mateix any apareixia també per a l'Amiga. Curiosament es van arribar a anunciar també conversions per a Amstrad CPC, ZX Spectrum i Commodore 64, però pel que sembla no van veure la llum.\nEl 1992 (1993 a Europa) sortia la versió de la Mega Drive, que es veu que tenia la mateixa qualitat que la versió original per a recreatives, però li mancava un aspecte força important, que era el de la possibilitat de multijugador per a 2 persones.\nSí que hi era al port per a la PC-Engine Super CD-ROM², que va aparèixer només el Japó el 1994 i que, com es pot sentir al vídeo, sortia beneficiat del format CD que incorporava aquesta versió de la consola, almenys a nivell d'àudio, amb una banda sonora de molta més qualitat.\nSi us fa gràcia el joc i no sou gaire fans de les consoles retro el podeu trobar en dos recopilatoris relativament moderns, de 2006, que són el Capcom Classics Collection: Remixed per a la PSP i el Capcom Classics Collection vol. 2 per a la Xbox i la Playstation 2.\nPublicat per Moroboshi a 18:51\nEtiquetes de comentaris: Amiga, arcade, Atari ST, capcom, Chiki Chiki Boys, mega drive, PC Engine CD, Petits clàssics


Els salouencs Sònia Martí i Jordi Ríos guanyen el Concurs de Fotografia de la Festa Major d'Hivern de Salou 2009 — Ajuntament de Salou\nEls salouencs Sònia Martí i Jordi Ríos guanyen el Concurs de Fotografia de la Festa Major d'Hivern de Salou 2009\nEls salouencs Sònia Martí i Jordi Ríos guanyen el Concurs de Fotografia de la Festa Major d'Hivern de Salou 2009 https://www.salou.cat/ca/noticies/els-salouencs-sonia-marti-i-jordi-rios-guanyen-el https://www.salou.cat/@@site-logo/logo-salou.svg\nSònia Martí Vernet ha guanyat el primer premi del Concurs de Fotografia de la Festa Major d'Hivern de Salou 2009, amb la imatge titulada 'Pastís d'aniversari'; i Jordi Ríos Vallvé, el segon, amb l'obra 'Foc de drac, pell de diable'.\nTots dos salouencs van captar instàntanies de l'actuació del ball de Diables Maleïts de Salou durant la festa i han rebut els seus guardons aquest divendres passat al vespre a la sala de plens de l'Ajuntament, durant l'acte de lliurament d'obsequis i recepció a les gairebé 80 entitats (entre les colles que participen a la cercavila i al Cós Blanc, associacions culturals i esportives i particulars, durant la festa major del municipi) que han col·laborat en la Festa Major d'Hivern.\nEn concret, la guanyadora del primer premi, 200 euros i un lot d'una ampolla de vi blanc aromàtic i una de vi negre criança de les bodegues d'en Mas dels Frares de la URV. I el guanyador del segon premi, una càmera fotogràfica gentilesa de Fernan's i un lot d'una ampolla de vi blanc aromàtic i una de vi negre criança de les bodegues d'en Mas dels Frares de la URV.\nEn el decurs de l'acte de recepció a les entitats, va projectar-se un vídeo per recordar la festa d'enguany i va lliurar-se als homenatjats una còpia d'aquest vídeo que també conté imatges d'altres celebracions de la ciutat (la Festa del 30 d'Octubre, les Nits Daurades, les calades de malles, la Festa del rei en Jaume i les festes de Nadal), així com una petita reproducció de la gegant salouenca pescadora, la Maria del Mar.


Salut - Eurecat\nDesenvolupament de producte intel·ligent\n-Dispositius mèdics, implants, instrumental, ortesis i ajudes\ntècniques. Validació biomecànica.\n-Peces de roba tècniques.\n– Fabricació de producte personalitzat.\n– Fabricació de xips de microfluídica per sistemes lab-on-a-chip tant per sèries curtes com per industrialització.\nTeleassistència o telemedicina combinades amb dispositius, wearables i teixits intel·ligents.\n– Avatars interactius i serious games amb finalitats educatives, preventives i/o terapèutiques. Biofeedback: tecnologies de seguiment de l’impacte emocional i cognitiu davant de continguts audiovisuals.\nDesenvolupament de sistemes de suport a la decisió, estratificació de pacients, generació de models predictius i eines d’anàlisi de grans bases de dades heterogènies: clíniques, científiques, d’estil de vida, etc. Identificació de biomarcadors in silico.\nDesenvolupament d’apps en suport mòbil integrades a la història clínica per fomentar hàbits saludables, adherència a tractaments i la implicació activa dels pacients en la pròpia salut.\nEstudis tècnico-econòmics de viabilitat industrial\nQuantificació de cost/peça i d’inversions necessàries optimitzant materials, disseny i processos a utilitzar en la fase industrial.\nEurecat treballa conjuntament amb tota la cadena de valor del sector de les tecnologies de la salut, des de les empreses als hospitals, per oferir productes, tecnologies i processos innovadors en resposta a necessitats clíniques no resoltes i en el camí envers la medicina personalitzada, preventiva, predictiva i participativa, cercant la sostenibilitat dels sistemes de salut.\nEurecat ha invertit més de 20M€\nen R+D+i per al sector Salut en els darrers 7 anys\nNous productes, materials, tecnologies i processos orientats a l’empresa i al sistema de salut\nInstrumental quirúrgic d’alta precisió per BMF per a la investigació en malalties de retina.\nSola per a calçat sensoritzada per a l’anàlisi del risc de caiguda en gent gran\nPlataforma ekauri per a teleassistència avançada de gent gran i amb necessitats especials.


El Barça dels «suplents» compleix i s'endú un valuós empat de Balaídos - Diari de Girona\nCelta 1 1 Barça\noriol trasserra 04.01.2018 | 21:17\nEl Barça ha aconseguit un valuós empat a un gol al camp del Celta en l´anada dels vuitens de final de la Copa del Rei. El conjunt gallec ha dominat la primera meitat, però els blaugrana han reaccionat a la segona i han gaudit d´ocasions clares per emportar-se la victòria. Dembélé ha tornat de la seva lesió i el jove Arnaiz, autor del gol, ha estat un dels més destacats.\nPerò al minut 14 ha arribat el gol de José Arnaiz. En un ràpid contraatac, André Gomes ha realitzat una bona jugada per banda que ha finalitzat amb un centre ras al bell mig de l´àrea. Allí, Arnaiz ha definit amb molta qualitat arran de pal.\nDesprés del gol català, el Celta s´ha fet amb el domini de la possessió de la pilota i del partit. Al minut 31 ha arribat el gol de l´empat, obra de Pione Sisto. Aspas ha rematat al travesser i el rebuig ha quedat als peus de Sisto, que ha afusellat Cillessen amb un xut molt potent.\nAmb l´empat al marcador, el Celta ha seguit portant la batuta del joc. El Barça, desconegut sense pilota, ha esperat ben plantat i sense donar facilitats defensives. La primera part ha finalitzat amb dues ocasions blaugranes, un xut llunyà de Paulinho que ha acabat a córner i un remat des de la frontal de l´àrea d´André Gomes que ha sortit desviat.\nEls segons 45 minuts de joc han començat amb un altre Barça sobre el terreny de joc. Millor col·locat i realitzant la pressió avançada correctament. La primera ocasió ha estat una bona jugada combinativa que ha acabat amb un remat d´Arnaiz. Pocs minuts després, el mateix Arnaiz ha connectat un remat de cap en planxa que ha sortit desviat per molt poc.\nEl Barça ha continuat portant perill a la porteria gallega però ha perdonat. Denis Suárez ha rebut un centre mil·limetrat de Semedo i ben sol davant el porter ha fallat en l´execució. Tot seguit, ha estat Busquets que amb un xut llunyà ha estavellat la pilota al travesser.\nDesprés d´uns minuts de domini intens del Barça, on ha desaprofitat les ocasions, el Celta ha respirat i mitjançant el control de la pilota ha calmat el partit. Al minut 71 s´ha produït el moment més esperat de la nit, el retorn del francès Dembélé després de la seva llarga lesió. El petit Emre Mor ha avisat de la recuperació del Celta amb un xut creuat, però ràpidament Dembélé ha contestat amb un xut de primeres que ha desviat Sergio.\nEl cansament ha fet que s´obrissin espais en els últims compassos del xoc. Tot i el domini del Barça, Aspas ho ha provat amb un potent xut llunyà que ha trobat un Cillessen ben col·locat. Ha destacat al centre de la defensa blaugrana el bon paper del belga Vermaelen, controlant tots els intents gallecs.\nL´última ocasió clara del partit l´ha tingut Sergi Roberto. Després d´una bona internada per banda de Semedo, el jugador català ha rematat la pilota al pal.\nLa segona unitat aprova\nVictòria de prestigi del Barça a l'Eurolliga (85-72)\nEl Barça empata a Vigo


5 min. Barcelona 23/06/2019 00:06\n651x366 Un nen sol a casa, en una imatge d’arxiu. / GETTY Un nen sol a casa, en una imatge d’arxiu. / GETTY\nLa UFAM de Sant Joan de Déu fa entre 250 i 300 valoracions cada any de possibles abusos sexuals a menors. Més de la meitat els comet algun familiar. Segons les dades del 2018, el percentatge de casos en què l’abús es pot acreditar és del 40%. En un terç dels diagnòstics, en canvi, es descarta; mentre en un 23% no es pot demostrar però tampoc es tenen elements per descartar-lo. Les dades que té la DGAIA de la resta d’hospitals varien lleugerament: un 47% dels 232 casos del 2018 van acabar amb la confirmació dels abusos, mentre se’n va descartar un 24% i es van deixar en sospitosos, sense poder acreditar totalment, un 28%.\nAlguns d’aquests casos descartats s’etiqueten sota el paraigua de la síndrome d’alienació parental (SAP) o preocupació mòrbida: la mare està massa preocupada i indueix el menor a explicar uns abusos comesos pel pare que no són reals. La coordinadora de la UFAM, Marta Simó, admet que és una qüestió molt complexa però nega que es diagnostiqui utilitzant aquest termes. Això sí, accepta que en ocasions reben situacions “familiars conflictives” que repercuteixen negativament en el benestar del nen. “Intentem actuar pel principi de mínima intervenció, si podem ajudar-los amb quatre sessions, no els fem venir sis, però allarguem les sessions tant com sigui necessari”, explica Simó.\nLa feina de la UFAM i l’existència d’una manipulació, sobretot de la mare a l’infant, la defensa la psicòloga forense Marisol Ramoneda. “El SAP és molt comú: un dels dos cònjuges fa una estratègia de xantatge per trencar el vincle amb el nen de l’altre progenitor. És un tipus de violència infantil”. Per a Ramoneda, el marge d’error és molt petit i si un jutge treu la custòdia a una mare a qui s’ha diagnosticat SAP -o derivats- no és “només per l’informe de la UFAM: hi ha més indicadors”. Al revés, creu que s’ha de ser encara més valents en aquest sentit i lamenta que algunes mares no acceptin “que necessiten ajuda, perquè pensen que estan defensant el seu fill”. L’advocada Pilar Tintoré també manté que el “sistema protector de menors funciona”. I va més enllà. “No hi ha indefensió de les mares; al contrari, hi pot haver sobreprotecció. El sistema ha de protegir el mateix nen d’un pare o mare que no el protegeix a ell sinó els seus propis interessos”, diu.\nEn canvi, Save The Children es posiciona clarament contra l’ús del SAP i conceptes derivats, defensant les actuacions de les mares. Emili Rivas, responsable de polítiques d’infància, argumenta que és “fals” que es puguin “manipular” els nens en processos de divorci: “Està demostrat que l’abús sexual està relacionat amb el divorci, primer perquè és el detonant o bé també perquè el divorci pot engegar un abús perquè el pare entra en fase d’inestabilitat”. Per a Rivas, “la dificultat per demostrar l’abús sexual per la relació estreta que hi ha entre l’agressor i la víctima, el fet de no tenir proves perquè és difícil obtenir-ne i les creences falses que les mares manipulen els nens i que aquests poden mentir, fa que es prefereixi tornar a la normalitat familiar”, i això, diu, “és una decisió errònia”.\n“Catalunya ha tingut la sort de tenir la UFAM, que va ser pionera, però ara el model ha de ser el de les Barnahus”, conclou Rivas. Aquest és un sistema importat dels països nòrdics que s’estrenarà a la tardor a Tarragona, amb un espai acollidor per al menor on hi haurà metges, psicòlegs forenses, treballadors socials i tota la resta d’especialistes per evitar que el nen hagi d’explicar constantment els abusos i se’l revictimitzi. Es tracta de fer els processos més curts, tot el contrari del que passa ara, com explica la psicòloga Laura Rodríguez, de la fundació Vicki Bernadet. El sistema està “sobresaturat” i, molts cops, les “sospites d’abús queden amagades enmig del conflicte entre els pares”.\nDe fet, tal com apunta Lídia Serratusell, cap de l’àrea d’atenció a la víctima del departament de Justícia, la recomanació a les mares que detecten un possible abús és sempre “no parlar dels fets amb el menor i no pressionar-lo”, tot i admetre que és “complicat” de dur-ho a terme ja que “des del moment de la denúncia fins al judici hi ha un interval de temps al voltant de 2 anys”.\nEl Síndic de Greuges ha rebut diverses queixes sobre l’ús del SAP que s’han traslladat a la UFAM. L’adjunta al Síndic Maria Jesús Larios lamenta que a Catalunya no s’ha “desenvolupat” la llei de la infància aprovada el 2010: és té la llei però no s’actua amb mesures concretes per evitar situacions conflictives com les que envolten el SAP. “Hi ha una responsabilitat pública que ho ha d’assumir i no deixar-ho en mans de la UFAM”, defensa alhora que demana que es tingui una perspectiva de gènere i una supervisió dels professionals que tracten un tema tan complex.


Steve Jobs torna a l'escenari per presentar l'iPad d'Apple - VilaWeb\nSteve Jobs torna a l'escenari per presentar l'iPad d'Apple\nEntre moltes més aplicacions, inclou un lector de llibres electrònics · El preu oscil·la entre 499 dòlars i 829 · Es vendrà d'aquí a seixanta dies\nAhir al vespre Steve Jobs va dir la paraula màgica al Yerba Buena Center de San Francisco: iPad. És el nom del nou 'tablet' d'Apple, prim (1,25 centímetres), lleuger (0,68 quilos) i de la mida d'un llibre (pantalla de 9,7 polzades). El va presentar com l'aparell que permet 'la millor experiència navegadora', 'com si tinguessis internet a les mans'. Com l'iPhone i l'iPod Touch, la pantalla és tàctil i forneix un teclat gran quan cal escriure (per exemple un missatge electrònic). Martí Crespo analitza en nou producte en aquest vídeo.\nPer defecte, té agenda, calendari, Google Maps i un navegador molt semblant al Safari de l'iPhone. De fet, les 140.000 aplicacions de l'iPhone hi funcionen. Jobs va dir que 'l'experiència era més íntima que no la d'un portàtil, i amb més capacitat que no pas un telèfon intel·ligent'. El gestor de fotos permet de presentar-les com a diapositives i amb música de fons. En música, integra un iTunes i una botiga renovats.\nEn cosa de connectivitat, porta Bluetooth, wifi i 3G, en aquest cas amb plans amb operadores. Als EUA, AT&T ofereix amb pre-pagament (no cal contracte) 250 MB mensuals de dades per 14,99 dòlars i, sense limitacions, per 29,99 dòlars. Fora dels EUA, no hi haurà versió 3G fins al juny-juliol. I des del punt de vista tècnic, porta processador d'1GHz i un xip propi d'Apple, l'A4. Es vendrà en tres versions: de 16 GB, 32 GB i 64 GB de memòria Flash. Com l'iPhone, té acceleròmetre i compàs, a més de micròfon, altaveu i connector pin (se sincronitza via USB). Respecte a la bateria, Jobs va assegurar que tenia deu hores d'autonomia.\nL'aparell s'ha pensat molt per a l'usuari, però també per als desenvolupadors i creadors de continguts: en dues setmanes, companyies de videojocs i el diari 'The New York Times' han creat aplicacions especials per a l'iPad. Martin Nisenholtz, convidada del diari, va parlar de 'la pròxima generació del periodisme digital' gràcies a l'iPad.\nL'anunci més esperat, darrere el del mateix aparell, era el que Jobs ha anomenat iBooks. És un lector de llibres, prestatge i botiga, tot en un. Les pàgines dels llibres es poden passar gairebé manualment, i es pot modificar la pòlissa i la mida del text. Usa el format epub, el més popular. L'aplicació s'ha pensat, explícitament, també per a llibres de text.\nFinalment va revelar-ne el preu. 'El volem posar a mans de molta gent': a partir de 499 dòlars (629 amb 3G) el de 16 GB; 599 (729), el de 32 GB; i 699 (829) el de 64 GB. D'aquí a seixanta dies es llançarà al món (en versió wifi). Per tancar la presentació, Jobs va presentar uns quants accessoris, com ara un teclat amb dock, un suport i un protector.\nVídeo de VilaWeb TV amb l'anàlisi de Martí Crespo sobre el nou producte.\nWeb amb les especificacions de l'iPad\nVídeo promocional del nou aparell.\nDemostració del funcionament de l'iPad durant la presentació feta per Steve Jobs. (YouTube)


Aplicacions pel mòbil | Institut Lacetània\nAplicacions pel mòbil\nHi ha un servidor de la popular plataforma Discord molt interessant. Discord és un servei de missatgeria instantània de xat de veu VolP, vídeo i xat per text. Funciona a través de servidors i està separat en canals de text o de veu.\nEls servidors de… Llegeix més»\nAplicacions pel mòbil, General, Món digital, Suggeriments 0\nHoneygain: guanya diners sense fer res\nIngressos passius: sense esforç\nAmb Honeygain, pots guanyar diners simplement compartint la internet que no utilitza.\nGuanya sense comprometre la seguretat\nHoneygain garanteix que el teu tràfic d’internet només sigui utilitzat per socis de confiança i l’aplicació no sol·licita mai ni obté accés a l’emmagatzematge del dispositiu.\nSàpigues exactament… Llegeix més»\nAnècdotes, Aplicacions pel mòbil, Món digital, Revista 0\nTIK TOK, la nova aplicació que ha revolucionat tot el món\nEliyah Henao Reyes26/02/20\nTik Tok és una aplicació coneguda per tot arreu i que agrada a molta gent. Per saber quin és el secret que fa que s’hi enganxin tantes persones,hem anat a preguntar als alumnes del Lacetània i aquí en teniu el resultat.\nAplicacions pel mòbil, Revista 0\nNovetats del LOL\nAvui en dia tot el món coneix el LOL(League of Legends) un joc de tipus moba, estratègia i treball en equip per PC, però això canviarà, Riot Games (l’empresa) ha anunciat LOL per mòbil; també llançaran el TFT(Team Fight Tactics), que és… Llegeix més»\nAplicacions pel mòbil, General, Jocs, Revista 0\nTens Huawei? Això t’interessa\nKarim Berraha Berraha21/05/19\nLa setmana passada, Donald Trump va firmar un acord que impedeix que les empreses de la Xina facin negoci amb companyies dels Estats Units per possible intent d’espionatge. Aquest fet comporta greus conseqüències a Huawei, qui ja no podrà treballar més amb Google i en… Llegeix més»\nAplicacions pel mòbil, Curiositats, General, I tu què en saps?, Notícies, Revista 0\nXavier Basullas Serrano21/05/19\nLogo Maker és una aplicació que et permet fer els teus propis logos a partir de molts dissenys i tipus de lletres. A diferència d’altres, aquesta app té bastants més bases de diferents categories. Nosaltres ja l’hem utilitzada diverses vegades, ara et toca a tu… Llegeix més»\nStickers: una nova manera de comunicar-se\nXavier Basullas Serrano07/05/19\nBenvinguts a un nou article en què parlarem sobre l’última gran actualització que va tenir WhatsApp. Aquesta ens va portar els anomenats stickers que, com ja sabreu la majoria, són una espècie d’adhesius que poden compartir-se per aquest mitjà. Segurament, ja sabreu que hi ha moltes… Llegeix més»\nTreu el màxim profit del teu mòbil\nKarim Berraha Berraha30/04/19\nEl telèfon mòbil s’ha convertit en una eina de treball utilitzada per gran part de gent, però també hi ha persones que pensen que és un estri inútil i que només serveix per jugar. Avui porto 4 aplicacions amb les quals podràs treure el màxim… Llegeix més»\nSuor per monedes???\nAnder Ferret Olea03/04/19\nPer primera vegada, cobraràs per fer una activitat tan senzilla com caminar. Existeix una app, anomenada Sweatcoin, que serveix per comptar els passos que fas i amb ells guanyar monedes de la pròpia aplicació per, més tard, canviar-les per objectes, subscripcions, etc…\nAquesta app s’està fent… Llegeix més»\nEvolució dels mòbils\nKarim Berraha Berraha20/03/19\nAvui en dia tothom té un smartphone, i ens resulta impossible la vida sense ell. Però si viatgem a l’any 2006, tan sols 13 anys enrere en el temps, els smartphones no existien. Quant han canviat les coses en a penes una dècada!\nEl Motorola DynaTAC… Llegeix més»\nAplicacions pel mòbil, Curiositats, General, I tu què en saps?, Revista 0


Comptes corrents per a particulars a Balears | Colonya\nComptes corrents per a particulars\nColonya posa a la teva disposició comptes i llibretes per estalviar els teus diners\nA Colonya t'oferim diferents tipus de comptes perquè guardis els teus diners d'una forma còmoda, transparent i segura.\nCada un dels nostres comptes té uns avantatges específics i estàn pensats per a cobrir diferents necessitats. Tria el que millor s'adapti a tu i a la teva família i comença a estalviar amb Colonya!\nPots trobar tota la informació sobre els nostres comptes en aquesta pàgina o visitant-nos a una de les nostres oficines arreu de les Illes Balears. No t'ho pensis més i descobreix els avantatges de cada un dels comptes de Colonya!\nTroba en aquest enllaç el document informatiu de comissions\nColonya està adherida al fons de garantia de dipòsits d'entitats de crèdit, garantint fins a 100.000€ per a cada dipositant.\nTingues els teus diners dins el teu compte "A la vista" de Colonya i disposa d'ells sempre que vulguis a qualsevol oficina de Colonya o caixer automàtic, domicilia-hi pagaments de tota classe i vincula-hi una targeta de dèbit i/o crèdit, llibretes o xecs i pagarés.\nUn compte amb tots els avantatges dels comptes "A la vista" de Colonya però destinant el 100% dels interessos més una aportació de 20€ a la Fundació Guillem Cifre de Colonya per a finançar projectes ètics i solidaris a les Illes Balears. Fes que els teus doblers ajudin a millorar el món!\nLa Llibreta Guapa és la llibreta de Colonya Caixa Pollença destinada a fomentar l'estalvi entre els menors d'edat, que permet una disponibilitat i liquiditat immediata en qualsevol oficina de Colonya o caixer automàtic.


Un dels murs de l'edifici de Peníscola ha col·lapsat i ha provocat un efecte dòmino - Imagina Ràdio\nUn dels murs de l’edifici de Peníscola ha col·lapsat i ha provocat un efecte dòmino\nL'edifici ensorrat de Peníscola | Twitter @VOSTcvalenciana\nL’edifici de tres plantes que s’ha esfondrat en una urbanització de Peníscola (Baix Maestrat) i ha deixat de moment una persona morta, una ferida i una desapareguda, tenia 30 anys d’antiguitat i va col·lapsar “bastant ràpid”, com si fos “un dòmino”.\nAixí ho ha indicat a l’Agència EFE el director general de Qualitat i Rehabilitació de la Conselleria d’Habitatge, Alberto Rubio, qui coordina l’equip d’aquest departament de la Generalitat que s’ha desplaçat a Peníscola per revisar l’estat dels 18 habitatges de l’edifici que han col·lapsat i de les de la resta de la urbanització Font Nova.\nSegons ha assenyalat, es tracta d’un edifici projectat a finals dels anys 80 i es va construir a principis dels 90, amb un tipus de construcció basat en murs de càrrega paral·lels, un dels quals ha col·lapsat i ha arrossegat els forjats, que al seu torn han empès la resta de murs, “com una mena de dòmino”.\nD’aquesta manera, ha afegit el director general, la resta de murs de la planta baixa de l’edifici va anar caient “en cascada”, el que va fer que les altres plantes s’esfondressin, un procés “molt ràpid”, tot i que va venir precedit de l’aparició d’una sèrie de sorolls i d’esquerdes que va fer que molts veïns sortissin pel seu propi peu.\n“El que ha passat és que, per alguna raó encara per determinar, un d’aquests murs ha perdut solidesa, probablement perquè han cedit els fonaments, encara que això no se sabrà fins que no es retiri la runa”, ha relatat Rubio, que ha insistit que aquestes estructures que no son de formigó armat, sinó “molt articulades i bastant més flexibles”, col·lapsen “molt ràpidament”.\nEl director general ha indicat que es tracta d’un sistema en què es construeix una estructura vertical de murs de càrrega amb blocs, i sobre aquesta estructura es construeix el forjat amb biguetes i revoltons, en el qual, si no es prenen certes precaucions, com a elements perpendiculars als murs, pot arribar a provocar aquest tipus d’ensorraments.\n“No es pot dir ara mateix si és una cosa comuna a més construccions d’aquest tipus”, ha alertat Rubio, que ha precisat que la urbanització té 55 habitatges, dels quals 18 han col·lapsat, per la qual cosa s’ha d’avaluar si cal adoptar mesures en les altres, tot i que “no sembla que requereixin una actuació urgent”.\nHa afirmat que una antiguitat de tres dècades és “molt poc perquè hi hagi arribat a passar una cosa així”, de manera que en les pròximes hores s’ha d’elaborar un informe sobre l’estat de les construccions i les possibles mesures a adoptar.\nArticle anteriorLes Terres de l’Ebre detecten la meitat de positius de Covid-19 que fa dues setmanes\nArticle següentUnió de Pagesos rebutja la línia de molt alta tensió que passaria per les Terres de l’Ebre


Varietat i qualitat dels olis d’oliva verges - Molí de la Vall Major\nYou are here: Home › ca › Oli d'Oliva Verge Extra › Varietat i qualitat dels olis d'oliva verges\nClasses d'oli d'oliva\nA l’oli d’oliva verge extra cal diferenciar entre VARIETAT i QUALITAT.\nVarietats d’olis d’oliva verges extra.\nHi ha tantes varietats d’oli d’oliva verge extra com varietats d’olives (Picual, cornicabra, arbequina, hojiblanca…empeltre). Cada varietat d’oli d’oliva verge extra té característiques organolèptiques pròpies, poden tenir la mateixa QUALITAT, però, (paràmetres fisicoquímics i sensorials).\nBasant-nos en la varietat, podem parlar de:\nOli d’oliva verge extra Mono varietal, això és, oli d’oliva verge extra elaborat amb una sola varietat d’oliva. Té el fruitat de l’oliva amb la qual s’ha elaborat.\nEls trets organolèptics dels olis d’oliva verges extra mono varietals poden variar a cada collita (variació només sensible al degustador expert) donat que el clima és un dels factors que incideixen en els atributs organolèptics.\nOli d’oliva verge extra Coupage, elaborat amb olives de diverses varietats o bé de la mateixa varietat, de diferents zones geogràfiques, però.\nEl coupage: NO és una barreja de diferents qualitats d’oli d’oliva, sinó una combinació d’olis d’oliva verges extra amb diferents característiques organolèptiques, per a poder crear un oli d’oliva verge extra amb trets organolèptics propis, que perdurin al llarg dels anys.\n*El concepte de “Coupage” en l’oli d’oliva verge extra és el mateix que per al vi..\nQualitats dels olis d’oliva verges\nLa Qualitat de l’oli d’oliva verge extra depèn d’una combinació de factors com ara el tipus de sòl on creix l’olivera, la vegetació circumdant, la climatologia de la zona que pot canviar a cada campanya, així com un règim de pluges escàs, el fred, les hores de sol. Les circumstàncies en les que han madurat les olives, la cura amb la que s’ha dut a terme la seva collita i mòlta\nLa qualitat de l’oli d’oliva verge extra ve refrendada per una sèrie de paràmetres físics, químics i sensorials, determinats pel Reglament (CE) núm. 2568/91 relatiu a les característiques dels olis d’oliva i dels olis de sansa d’oliva i sobre els seus mètodes d’anàlisis i les seves posteriors modificacions.\nLos paràmetres físics, químics i sensorials conformen els CRITERIS de qualitat, que classifiquen l’oli d’oliva, i els CRITERIS de puresa.\nAnalitzant la quantitat i la qualitat dels àcids grassos i altres elements de l’oli d’oliva verge, podrem saber si aquest acompleix amb els paràmetres establerts per a la seva categoria. Si és verge, verge extra o llampant (criteris de qualitat), i si hi ha algun tipus de barreja amb altres qualitats d’oli d’oliva o adulteracions amb altres greixos (criteris de puresa).\nUn conjunt dánàlisis sensorials (visual, olfaticva, gustativa y tàctil) determina si l'oli d'oliva verge cumpleix amb aquestos paràmetres. Aquest estudi es duu a terme mitjançan el TAST\nEl criteri discriminatori de qualitat, a l’oli d’oliva verge, és l’organolèptic. De poc serveix que un oli d’oliva verge tingui uns excel•lents índexs químics si l’aroma i/o el sabor no són agradables. També el consumidor fa la seva elecció amb les seves preferències gustatives.\nPel que: olis d'oliva verge de diferents varietats d’oliva poden tenir la mateixa qualitat i olis d’oliva verge de diferents qualitats poden ser de la mateixa varietat d’oliva.\nTé la mateixa classificació (Verge, refinat, oli de sansa…), perquè es fa basant-se en uns paràmetres estàndard per a l’oli d’oliva en general, que defineixen les característiques necessàries per a la seva qualificació.\nEs important recordar que: L’oli d’oliva verge és l’ obtingut de la rompuda de les olives. És el punt de partida per a la classificació.


Fracking Archives - The Money Glory\nTag - Fracking\ngen. 02 2014\nLa última presentació de resultats de BNK Petroleum destacava tenir “cash, no debt” en els seus estats financers. La companyia canadenca, que forma part del projecte Shale Gas España i proposa l’expansió de la fractura hidràulica a la península, arrossega anys de perforacions i de pèrdues acumulades per posar en marxa projectes de fracking a Europa i Nordamèrica.\nLa única forma de sostenir el negoci és mitjançant l’activitat immobiliària; amb la venta d’actius i traspàs de concessions. Un autèntic desastre si es té en compte que la seva funció principal és extreure petroli. Davant d’aquest panorama, la pregunta és si un “unconventional player” com BNK Petroleum té futur en el sector energètic?\nBrowse archives for novembre 14, 2013\nL'energia solar torna a estar de moda amb SunEdison\n[…] la companyia és un altre punt fort. Els hedge funds estan sumant apostes milionàries en el canvi de paradigma…\nTagged with BNK Petroleum, Fracking, San Leon Energy\n“És tan simple que sembla estúpid, però sorprèn la poca gent que entén que per trobar petroli i gas s’han de perforar pous. Poden pensar que ho trobaran dibuixant mapes i analitzant dades, però s’ha de perforar”, deia John Masters, magnat canadenc del petroli. El que hi ha en el subsòl es descobreix furgant el terra. Segons un informe elaborat conjuntament per la consultora Gessal i l’associació de productors Aceip a Espanya hi ha gas suficient per abastir la població durant 70 anys.\nAquestes estimacions calculen que l’obtenció de gas permetria reduir la factura energètica en 13.000 milions d’euros cada any, però s’hauria d’obtenir mitjançant la fractura hidràulica. La tècnica d’extracció de gas emmagatzemat a la roca a través de la injecció d’aigua, sorra i productes químics al subsòl és el popular fracking. El mateix mètode que vàries organitzacions han criticat pel seu impacte en el medi i la seva viabilitat a llarg termini.


També sóc protestant | Catalunya Religió\nTambé sóc protestant\nPer Jordi López Camps. Dg, 30/10/2011\nAhir vaig participar amb emoció a la cerimònia del Culte del Dia de la Reforma celebrada a l’Església Evangèlica Unida de Terrassa a iniciativa del Consell Evangèlic de Catalunya que aquest any celebra el seu 30 aniversari. M’he trobat còmode i ben acollit. He experimentat la sensació d’estar entre germans d’una mateixa comunitat cristiana. Això ha estat possible perquè en el centre de la cerimònia hi ha havia l’escolta atenta de la paraula de Déu i el sentiment compartit del seguiment de l’Evangeli de Jesús. La iniciativa del Culte del Dia de la Reforma, recordà el pastor Guillem Correa, és un acte de normalitat democràtica per la família evangèlica i per tota la societat. Encara que llunyans, els protestants encara recorden els anys difícils en els quals foren perseguits o marginats per considerar-los minoria religiosa. La història del protestantisme és una història de resistència i d’esperança. Els temps han canviat, tot i algunes dificultats sobrevingudes els protestants catalans estan convençut del vigor de les seves esglésies. Per això han decidit convocar per finals d’any el III Congrés de les esglésies protestants que es celebrarà a la ciutat de Terrassa.\nA l’acabar l’acte de culte, el pastor de l’església reuní a uns quants dels assistents en l’acte íntim de signatura del llibre d’honor. Després de la signatura, la Vicepresidenta del Govern de la Generalitat, Joan Ortega, anuncià els resultats satisfactoris de les converses hagudes en els darrers dies amb el Consell Evangèlic de Catalunya a fi de resoldre els problemes suscitats entorn de la reforma de la llei de Centres de Culte. Tot seguit, el pastor Daniel Rodríguez, president de la FEREDE, parlà en nom de tots els protestants espanyols. Agraí les paraules de la Vicepresidenta i demanà major sensibilitat de tots els poders públics perquè les diferents denominacions protestants puguin obrir els seus centres de culte. Explicità que, malgrat la llibertat religiosa constitucional, encara hi ha dificultats objectives alhora d’obrir nous centres de culte protestants. Per això, afegí el pastor Daniel Rodríguez, cal estar atents a defensar l’exercici de la pràctica religiosa sense més limitacions que les establertes per les normatives vigents.\nInstants després, la Vicepresidenta del Govern, en el marc de la petit refrigeri commemoratiu de la festa explicà als assistents que la seva voluntat era que les paraules expressades anteriorment es traduïssin en fets i actuacions positives en defensa de la llibertat religiosa dels protestants. Així, es comprometé a vetllar perquè les esglésies evangèliques tinguessin els mateixos drets que altres confessions i superar el malestar aparegut entre el món protestant en els darreres setmanes. La Vicepresidenta insistí que volia anar més enllà de les paraules i demanà renovar la confiança de les comunitats protestants perquè hi hauran fets concrets que avalaran el compromís del Govern de la Generalitat en relació a la llibertat religiosa. Tinc la impressió que aquestes paraules foren molt ben acollides per la comunitat protestant.\nprotestants, Consell Evangelic de Catalunya


Asil: Europa paga el preu de mirar cap a una altra banda, per Andreu Claret\nAsil: Europa paga el preu de mirar cap a una altra banda\nEls de la meva generació pensàvem que Europa era diferent. Crèiem que el nostre dret d'asil ens diferenciava dels Estats Units, la Xina i Rússia. Estàvem equivocats\nDijous, 05/03/2020 - 17:24\nQuan els meus avis materns van arribar a la Jonquera l’u de febrer del 1939, es van trobar amb soldats senegalesos que els prohibien el pas a França. El Govern francès, del conservador Édouard Daladier, havia tancat la frontera després d’aprovar un decret llei que parlava d’«estrangers indesitjables». Acompanyats d’una filla de set anys i del seu germà, els meus avis, que van arribar caminant des de Manresa, van haver de passar quatre nits al ras, en condicions dantesques, fins que la frontera es va obrir, el dia 5. Era un hivern dels d’abans, i la que seria la meva mare va estar a punt de no explicar-ho. Sobretot, perquè van portar els refugiats a camps inhòspits, aixecats a la platja, on molts van morir de fred i de falta d’aigua potable.\nExplico la peripècia per remarcar que les imatges que veiem aquests dies a la frontera entre Turquia i Grècia, o a l’illa de Lesbos, tenen sinistres antecedents. El record d’aquell malson, que es va allargar durant la segona guerra mundial, va ser una de les raons per les quals, el 1957, es va crear una Comunitat Europea sobre valors i principis que semblaven sòlids, entre d’altres, el dret d’asil, protegit per l’article segon dels tractats de Roma.\nEuropa no és diferent\nLa població sempre ha sigut una arma poderosa. Ho va ser per a Franco el 1939 i torna a ser-ho per a Erdogan 80 anys després. Ho va ser per al Tercer Reich i ho és per a Donald Trump, que nega l’asil als qui hagin passat per un tercer país, camí dels EUA. Tots han manejat la població en funció de necessitats geopolítiques. Per pressionar el veí o per aconseguir adhesions populistes entre ciutadans presos d’un pànic cuinat per la propaganda oficial. No obstant, els de la meva generació pensàvem que Europa era diferent. Crèiem que el nostre dret d’asil ens diferenciava dels Estats Units, la Xina i Rússia. Estàvem equivocats. Es van fer grans progressos, certament, després de l’aprovació de la Convenció del 1951, tot i que quedés curta. I semblava que seríem capaços d’adaptar el dret a un món globalitzat, on un africà que busca asil pot aparèixer a Tapachula (a la frontera entre Guatemala i Mèxic), si se li tanquen altres camins. No va ser així. Al contrari, molts països van aprovar legislacions que retallaven el que s’havia aconseguit inicialment, forçats per uns fluxos que creien no poder assumir i per les pors creixents que nien en les nostres societats.\nUna de les falses alternatives a la situació heretada de la segona guerra mundial ha sigut l’externalització del desafiament. Comprant a baix preu complicitats de països escassament democràtics perquè ens facin la feina bruta. És a dir, perquè acceptin amuntegar en camps de contenció els que fugen de les guerres o la violència. Camps de botigues i barracons com els de Zaatari, a Jordània; Dadaab a Kenya, els més de 13 que hi ha a Turquia o els camps de la mort a Líbia. Els poden veure a Google Maps, per la seva extensió, però no figuren a cap mapa oficial, per molt que siguin autèntiques ciutats atapeïdes de desemparats.\n¿Pot el món continuar contemplant una catàstrofe així sense que se’ns rovellin els reflexos democràtics? ¿Pot la Unió Europea suportar durant molt temps les imatges d’aquests dies, on policies grecs (o sigui, de la UE) repel·leixen a trets i garrotades migrants de diverses nacionalitats portats fins a la frontera per autobusos contractats per Erdogan? Tot això, després d’haver pagat a Turquia 6.000 milions d’euros perquè fes de mur de contenció. La pregunta sobre si és compatible la Unió Europea amb aquest abandó de responsabilitats només té una resposta: no. La UE no pot continuar així si vol continuar sent aquell projecte col·lectiu de benestar i convivència que va néixer el 1957.\nA hores d’ara, la solució no és fàcil i no passa, sens dubte, per la pietosa idea d’obrir les fronteres sense més ni més. Però no es podrà avançar sense una reforma del dret d’asil que reforci els principis d’inviolabilitat i protecció dels qui el sol·liciten, i que l’adapti a les noves circumstàncies. Tampoc es podrà invertir la dinàmica actual si no s’assumeix el cost de no haver fet res durant anys. El cost d’haver mirat cap a una altra banda. D’haver facilitat la caiguda d’Al-Gaddafi per després desentendre’s de Líbia. De no haver intervingut a Síria quan encara era possible lligar les mans a Al-Assad. O de no dedicar recursos i esforços per acabar amb tanta dictadura i persecució. No és fàcil, ja ho sé. Però pagarem car el cost de no haver-ho intentat.\nTemes: Asil polític Recep Tayyip Erdogan Refugiats Turquia Unió Europea


La Jove de Tarragona també es desfolra – Fes Ta Festa – La cultura popular a la ràdio i a internet\n16 octubre 2017Crònica castellera\nEls borinots s’emmanillen i els Nens revaliden els 9 pisos\n4 de 9 sense folre de la Jove de Tarragona\nLa Jove de Tarragona ha sumat la seva primera aleta amb un gran castell net i puja el 4de9 sense folre carregat com a segona millor construcció dels liles en aquest curs. Per la seva banda els borinots de Sants han revalidat la gamma extra amb del 2de9fm i han estrenat també el pilar de 6. Els Nens del Vendrell també han revalidat els galons de de 9 amb el 4de9f.\nMés avall els Castellers de Cerdanyola han fet per primer cop un 2de7 i han completat el 5de7, dues estrenes en què figura com a la seva millor diada de mai. En la gamma alta de 7 també apuntem el 3de7 amb l’agulla que el dia del Pilar van assolir els escaldats de Caldes.\nFinalment, entre les colles de 6, anotem el 2de6 descarregat de la Jove de Vilafranca i els Minyons de Santa Cristina d’Aro,\nPodeu repassar totes les estrenes i estat de la temporada de fins 91 colles a l’App i web del BaròmetreCasteller\nCrònica de la Revista Castells: Els Vendrell es desfolra i Sants s’emmanilla


Què és el Nadal? Si mirem etimològicament, el mot vol dir naixement. Però què neix per Nadal? Si fem una mirada ràpida al nostre voltant, veurem cartells lluminosos que parlen de solidaritat, amor, joia, pau, família, regals... però de debò que la realitat és aquesta? Si ens remuntem més de 2000 anys enrere la situació no era pas gaire diferent a la que tenim ara. Josep i Maria caminaven a la desesperada amb un infant al ventre i finalment, van haver de dormir en una pallissa entre el bestiar i allà els hi va néixer el fruit del seu amor. I ara avancem cap al 2018. Quantes famílies caminen a la desesperada buscant algun lloc on raure, quants infants neixen en camps enfangats i negats de neu? No dic que no tinguem dret a omplir-nos la boca de pau i solidaritat, però... a cops penso que hauríem de replantejar el Nadal. De fet, hauríem de replantejar moltes coses durant l'any, però comencem mica en mica. Què passaria si per Nadal enlloc de comprar i regalar als qui ja tenim de tot ho féssim destinat als qui no tenen res? Què passaria si enlloc de reunir-nos amb la família per fer grans fartaneres ens acostéssim a servir àpats per als qui viuran el Nadal com qualsevol altre dia de la seva vida, és a dir, intentant trobar quelcom per menjar? Què passaria si a part d'omplir-nos la boca de #ningúdormintalcarrer i de #volemacollir, ho féssim de debò? Si convidéssim a l'altre a compartir el sostre? Què passaria si tots els mots que configuren el "nostre Nadal" esdevinguessin una realitat?\nFa un temps vaig tenir l'oportunitat de parlar amb Ishmael Beah, un nen soldat que ara actua com a ambaixador del fons de les Nacions Unides per a la Infància, ell deia, "jo he tingut una vida dura i complicada, però això no vol dir que els teus problemes no siguin importants". Té raó, el nostre dia a dia està ple de cabòries que ens obnubilen i per al nostre dia a dia són importants i fins i tot transcendentals, però... també és cert, que la immensa majoria es poden compaginar perfectament amb el donar-se als altres. No ho oblidem. No ens acomodem. Donem-nos. Fem del nostre dia a dia un acció de gràcies. Fem del nostre viure un retornar allò que tenim, perquè, per Nadal, igual que durant la resta de l'any hem de procurar que ningú se senti abandonat pel món.\nPerò no tot rau en la negra nit que plantejo amb aquestes ratlles. Si aixequem els ulls també podrem veure centenars d'entitats, que es desviuen per atendre, per acompanyar, per ajudar, per alimentar, per acollir a milers de persones i que des del silenci fan una tasca titànica. El voluntariat que les configura no distingeix entre Nadal, Cap d'any o Reis. Perquè sempre segueixen treballant per tal que ningú quedi fora del sistema, perquè les persones puguin viure amb dignitat... Així doncs, si no teniu massa clar què regalar aquest Nadal, regaleu vida, regaleu ajuda, regaleu il·lusió a aquelles persones que l'han perduda. Aquest Nadal, trobeu la causa i l'entitat que més us toqui i doneu-los un cop de mà, ja sigui amb el vostre temps o fent-hi alguna aportació, però sobretot no ho feu per sentir-vos millor, feu-ho si realment n'esteu convençuts i convençudes. I és que si tots i totes hi aportem una mica de llum, potser arribarà un dia en que les il·luminacions nadalenques tindran, realment, algun sentit.\nnadal, Nadal Solidari, fires i festes


Antoni Gomila és el nou secretari general del Sindicat de Periodistes de les Illes Balears - SPC Sindicat de Periodistes de Catalunya - Sindicat de Professionals de la Comunicació\nAntoni Gomila és el nou secretari general del Sindicat de Periodistes de les Illes Balears\nInici/Notícies/Antoni Gomila és el nou secretari general del Sindicat de Periodistes de les Illes Balears\nEl periodista Antoni Gomila va ser escollit ahir secretari general del Sindicat de Periodistes de les Illes Balears (SPIB) en el congrés extraordinari celebrat a Palma. Amb ell, completen la llista escollida per formar la nova junta executiva de l’SPIB tretze periodistes, entre els quals treballadors d’IB3, Diari de Balears, Cadena Ser, Cope, El Mundo i l’agència EFE. També en formen part autònoms i professionals a l’atur.\nAquesta candidatura ha estat l’única presentada al congrés on també s’ha escollit un comitè de garanties, la major part professionals de llarga trajectòria, que pugui arbitrar en els eventuals conflictes entre l’executiva i afiliats i garantir que tant l’una com els altres acompleixen el que estableix els estatuts.\nAntoni Gomila, té 37 anys és llicenciat en Comunicació Audiovisual i ha treballat a TV3 i IB3TV. Està a l’atur des de fa mig any.\nEn la seva intervenció, Gomila ha posat l’èmfasi en el compromís de l’SPIB de solidaritzar-se i treballar especialment pels afiliats a l’atur o en perill de quedar-hi, així com vigilar perquè el context de crisi econòmica que afecta els mitjans de comunicació no serveixi de pretext per empitjorar encara més les condicions, ja sovint precàries, dels professionals que encara conserven la feina tant als mitjans públics com als privats.\nEl nou cap visible del sindicat de periodistes ha xifrat en al voltant de 300 el nombre de treballadors fixos que han perdut la feina en el darrer any i mig en el sector i en 160 els contractats per obra.\nEl congrés extraordinari de l’SPIB , que ha comptat amb la presència d’uns quaranta afiliats, s’ha celebrat després que a l’ordinari del mes d’octubre, que va comptar amb menys assistència, no es presentés cap candidatura per a la junta executiva.\nD’altra banda, el passat dia 2, una trentena de treballadors de la desapareguda Ràdio i Televisió de Mallorca (RTVM) es van concentrar davant l’Oficina del Servei d’Ocupació de les Illes Balears (SOIB) a Palma, per escenificar que ja formen part de les llistes de l’atur. “Hem volgut posar cara a la nostra situació”, van dir els treballadors de l’ens públic que va tancar el passat desembre. Aina Morales, que va parlar en nom dels treballadors, va afirmar que la concentració tenia com a objectiu “fer-nos visibles, ja que ens han silenciat”.\nEtiquetes: SPC, Corresponsals, Drets d'autoria, Fotoperiodisme, General, Igualtat, Laboral, Mitjans públics, Periodistes a la peça, Professional, Ràdio, Revistes, Sindicat, Televisió


Cuideu el cos, a illa Carlemany - Illa Carlemany\nCuideu el cos, a illa Carlemany\n11 gener, 202129 desembre, 2020By illaIn Lifestyle, Sense categoria\nTot i que aquest any les cites al voltant de la taula no han estat tan concorregudes per la covid-19, igualment hi ha hagut excessos durant els àpats. Ara, doncs, toca tornar a una vida més ordenada, amb una alimentació més equilibrada i amb la represa de la pràctica esportiva. Hem de cremar els quilos que ens han fet guanyar els torrons, el cava i els canelons, i hem de tornar a posar la verdura i la fruita al centre del menú diari. Per a acomplir-ho, us serà més fàcil si visiteu el gimnàs Next d’illa Carlemany i feu un cop d’ull a l’assortiment de productes frescos i dietètics del supermercat Caprabo.\nNext Sport Club posa al vostre abast més de mil metres quadrats d’esport i salut, a la planta 2 del centre comercial, en ple centre d’Andorra, una ubicació privilegiada. Ofereix una atenció professional i personalitzada, un bon servei i equipament d’alta qualitat, amb totes les mesures de seguretat i higiene que indiquen les autoritats sanitàries (com ara limitació d’aforament). A més, a diferència de la majoria de gimnasos privats, Next obre els dissabtes, els diumenges i els dies festius.\nD’altra banda, el supermercat Caprabo proposa una extensa secció de fruita i verdura, a més de les de carn i de peix. L’establiment (planta 0) també presenta un apartat específic d’alimentació dietètica, així com la seva pròpia marca de productes, amb un etiquetatge clar que informa dels nutrients per ració de l’aliment. I una mostra més de l’interès de Caprabo per la salut, la nutrició i el consum responsable és que els seus productes propis no contenen colorants artificials, ni organismes modificats genèticament, ni greixos vegetals parcialment hidrogenats.\nCuideu el cos a illa Carlemany!\nSi no voleu defallir en els propòsits de Cap d’Any…La covid-19 obliga a cancel·lar una setmana de tradicions a Andorra


Rosi, escort Barcelona amb telèfon 660606889 (660-606-889)\nRosi és una joveneta amb moltes ganes de gaudir. Si estàs buscant a una sugar baby que faci totes les teves fantasies realitat, Rosi és la noia ideal per a tu. És una escort de luxe espanyola amb un tendresa inigualable i una dolçor que et deixarà sense paraules. Només estar al costat d'ella ja és un plaer i la seva careta de nena bona plena de morbo l'habitació. A més, és una noia molt completa amb ganes de descobrir nous plaers i experimentar fins l'èxtasi. Vine a La Vie en Rose i gaudeix de la seva companyia en una suite de luxe.\nmesures: 90 - 55 - 90\nGirlsBarcelona presenta a Rosi, una escort d'agència a Barcelona amb telèfon 660606889 (660-606-889) i que realitza els següents serveis: Atenció a parelles, Atenció a senyores, GFE, Lèsbic, Dúplex, Trios, Petons a la boca, Petó negre, Cubana, Disfresses i fetitxisme, Fantasies, Joguines eròtiques, Sexe anal, Massatges, Sado... Rosi és una escort espanyola d'ulls marrons, cabell castany, bonics pits, mesures 90-55-90, pell blanca, de poca alçada, cintura estreta i una edat de 20 anys. La seva nacionalitat és Espanyola, disposa de vídeo eròtic i ens facilita el següent correu electrònic de contacte: info@lavieenrose.es. Atén a: apartament d'agència, apartament per hores, hotel, domicili client, vetllades... També està disponible per a viatges.


Viure en primera persona l’ensenyament dels xiquets refugiats – Jo vaig a lescola\nViure en primera persona l’ensenyament dels xiquets refugiats\nHome / Uncategorized / Viure en primera persona l’ensenyament dels xiquets refugiats\nEl documental Jo Vaig a l’escola tracta de conscienciar als escolars espanyols amb l’ajuda de la tecnologia 3D de la importància de l’educació en països en conflicte.\nJo vaig a l’escola és un projecte de sensibilització i educació per al desenvolupament que té com a objectiu promoure activitats pedagògiques que puguen implementar-se en les institucions i centres educatius. Una d’aquestes activitats és el documental, un recurs que exposa amb realisme i sensibilitat alguns exemples de xiquets i xiquetes sirians desplaçats, que s’han assentat amb les seues famílies en la vall de la Becá del Líban i que es troben amb dificultats per a accedir a l’educació (IV Objectiu de Desenvolupament Sostenible).\nEl principal atractiu d’aquest treball és poder viure en primera persona la importància que té l’educació en qualsevol lloc del món encara que les condicions siguen adverses. Per a endinsar el màxim possible a l’espectador emprem una innovadora eina com són les ulleres 3D amb les quals els alumnes poden veure i sentir en primera persona com és la vida en un d’aquests assentaments.\nEl documental Jo vaig a l’escola tracta, per tant, de conscienciar i sensibilitzar als escolars espanyols sobre la importància de l’educació, i fer-los veure la situació crítica que travessen altres xiquets com ells. La idea és mostrar les escoles com a portes a un nou futur de desenvolupament i esperança.\nPer a la realització del documental un equip es va desplaçar a l’assentament de Ale Askar Camp i Alfarah, en la Vall de la Becà, en la frontera entre el Líban i Síria, on s’amunteguen més d’1.200.000 refugiats.\nEl documental Jo Vaig a l’escola ha sigut realitzat per l’agència de Projectes de Comunicació Social Alberto Pla i està finançat per la Generalitat Valenciana.\nJo Vaig a l’escola és un projecte dirigit a tota la comunitat educativa.\nSi t’interessa accedir a aquest recurs educatiu, que els teus alumnes i alumnes senten l’experiència 3D del que és viure en un assentament de refugiats i que et proporcionem una guia educativa per a dirigir la sessió, posa’t en contacte amb nosaltres: promero@ciong.org.\n2 November, 2017 Pablo Romero\tPosted in: Uncategorized


A peu de pistes de Baqueira Beret - Kondo ya Kupangisha katika Baqueira, CT, Uhispania\nBaqueira, CT, Uhispania\nKondo nzima mwenyeji ni Bet\nEl meu espai està a peu de pistes de l'estació d'esquí Baqueira Beret, només uns 100 metres dels remuntadors. Al bell mig de la magnífica Val d'Aran. T'encantarà el meu espai perquè és un apartament petit però amb molt d'encant, acollidor, molt còmode i amb vistes cap a la Vall. El meu allotjament és perfecte per a parelles, aventurers que viatgen sols, i famílies (amb nens).\nPISCINA NOMÉS A L'ESTIU!\nPots baixar a comprar l'esmorzar amb sabatilles, perquè al mateix edifici trobaràs tots els dies el pa i croissants acabats de fer, i fins i tot podràs omplir el rebost, i menjar o demanar pizzes per emportar.\nMwenyeji ni Bet\nPerò des del primer moment dono les meves dades de contacte (telèfon, mail) per qualsevol dubte.\nNambari ya sera: HUTVA-000188


tot un dia en time lapse - Bordils Fotografia\ntot un dia en time lapse\nAssumpte de l’entrada: tot un dia en time lapse\nPublicat: 31 maig 2010 08:10\nLa és una petita càmera molt particular. Captura una imatge cada 30 segons sense que necessiti la teva intervenció. Només cal engegar-la i a disparar. Es tracta d'una càmera amb un sensor VGA (640x480 píxels) i un objectiu ull de peix de 120 graus. També incorpora sensor de temperatura, detecció de color i intensitat de la llum exterior, detector de moviment per infrarojos, acceleròmetre multiaxial, compàs digital de 3 eixos i una bateria amb capacitat per durar 24 hores. La memòria flash que utiltiza és de 2GB on hi caben unes 30.000 fotos, és a dir, uns 6 dies de captura.\nEl preu és de GBP$500, és a dir, uns 590€.\nExemple de tot un dia amb la càmera al coll...


Unetbootin, instal·lant GNU/Linux a claus usb – GNULinux||||CAT\nUnetbootin, instal·lant GNU/Linux a claus usb\nDes de fa unes setmanes s’ha estat parlant molt d’Unetbootin. Una eina que serveix per instal·lar qualsevol distribució GNU/Linux a una clau usb.\nEl procés és increïblement senzill: només cal instal·lar el programa (hi ha versions per a Windows i per a GNU/Linux), l’executem, fiquem el disc usb, triem la distribució a instal·lar-hi i finalment acceptem.\nEl programa començarà a descarregar la iso de la distribució, la desempaquetarà i la instal·larà a la clau usb per tal que siga autoarrencable.\nLa versió per a GNU/Linux no funciona del tot bé (almenys jo ho he provat a Fedora i openSUSE i la cosa no funcionava bé, el programa arrencava, però el resultat final era una clau usb no autoarrencable). En canvi, des de Windows (paradoxes de la vida) funciona sense problemes.\nTambé permet instal·lar el GNU/Linux des d’una imatge que hagem descarregat o fins i tot seleccionant un nucli i d’altres opcions (per a usuaris més avançats). Cal dir que fins ara, instal·lar qualsevol distro a una clau usb era molt difícil, ara ja no ho serà mai més.\nDescàrrega | Unetbootin\nPellRoja on 9 de setembre de 2008 at 21:12\nque guapo 😀\nem servirà molt, ara podre provar distros usb per el eeepc, amb més facilitat.\nGiorgio Grappa on 9 de setembre de 2008 at 23:22\nFins ara, o feies servir la Slax o havies de seguir uns procediments de més de vint passos per instal·lar-hi una altra. A veure si acaben d’ajustar el funcionament per a GNU/Linux i ens dedicarem a fer experiments.\nandrea on 18 de desembre de 2010 at 13:35\ni en lliurex q fem?\noriolsbd on 18 de desembre de 2010 at 16:50\nSi vas a la pàgina principal d’Unetbootin (http://unetbootin.sourceforge.net/), hi trobaràs un enllaç per a descarregar-te la versió per a GNU/Linux. Quan te la baixis, dóna-li permisos d’execució i després ja podràs executar-lo.\nPau on 19 de desembre de 2010 at 04:37\nNomés has de baixar-te el fitxer iso del lliurex. Després instal·les l’unetbootin i l’obres. Has de seleccionar l’opció «disk image» i seleccionar la iso del lliurex. Després ja pots fer la instal·lació.\nXavier on 25 de febrer de 2012 at 18:58\nPodries especificar els passos a fer amb més precisió, sisplau? Vull instal·lar l’Ubuntu des d’un USB, i no acab de veure com s’ha de fer.


Hèctor Xaubet a prop del 12 d'Octubre.\nEl passat 12 d'octubre, dia de la festa nacional de l'Estat Espanyol, una quarantena d'Ajuntaments de diferents municipis del territori català van decidir no fer festa. Es tractava d'una acció reivindicativa que pretenia fer públic un desacord amb el simbolisme d'aquesta festivitat, a més a més, de tenir un rerefons nacional català (gairebé tots els ajuntaments eren governats per ERC i CUP).\nHèctor Xaubet, membre actiu de l'Observatori de l'Estudiant de la Universitat de Barcelona, Professor i Sociòleg, expressa la seva opinió personal* respecte aquests fets en un article publicat recentment al Capgròs (Veurà enllaç aqui) – Diari Digital de Mataró i el Maresme-.\nPer altre costat, aquest mateix diari ha publicat altres articles d'Hèctor Xaubet, en els que aborda altres temes de l'actualitat política Catalana i Espanyola.\n*Es tracta de l'opinió argumentada d'un membre de l'Observatori que no és necessàriament compartida per tots els membres de l'Observatori, ni tampoc es tracta d'un posicionament oficial de l'organisme.


Ramon Erra (Vic/Santa Eulàlia de Puig-oriol, 1966) és llicenciat en ciències polítiques. Fa col·laboracions periodístiques esporàdiques. És professor de Novel·la de l’Escola d’Escriptura de l’Ateneu Barcelonès. Autor del llibre de viatges A Bòsnia ens trobarem, dels de contes La flor blanca de l’estramoni i Pólvora del quatre de juliol i de la novel·la juvenil Operació Gàbies Buides. Amb la novel·la Desfent el nus del mocador (2008) va obtenir el premi QWERTY a l’autor revelació en català, va ser finalista del premi Crexells i premi Salambó. El 2010 va publicar Escolta, Volòdia! i va formar part de l’antologia Veus de la nova narrativa catalana. L’any 2011 va ser premi Mercè Rodoreda amb el recull de narracions La vida per rail, traduït a l’eslovè. El 2014, va ser premi Vayreda amb Far West Gitano, traduït al francès. Algun dels seus contes ha estat publicat en castellà i portuguès. El 2019 va publicar la novel·la La veritable història d’una mentida, seleccionada per Òmnium com una de les dotze millors de l’any. Aquest 2021 l’editorial Cal Siller ha editat Fogueres al poblat, un recull dels articles de l’autor sobre el Lluçanès i la vida als pobles amb imatges cedides per fotògrafs de la comarca. I ara tenim la sort de comptar amb un conte seu inèdit, per segon cop —el primer cop va ser al 2014.\nLa cadira de sedan\nLa canal del cul, tu. Ha plogut, nevat, pedregat, s’ha eixugat la terra, s’ha tornat a mullar, glaçar, florir, caure les fulles, ha fet de tot. I ara, a la norantena, aquests catacracs, salts, grinyols de la suspensió, petadera de les tapisseries, rum-rum del motor. Una esgarrifança em baixa per l’esquena i m’arriba a la canal que no voldria anomenar, i com que no veig re, amb la veta que em tapa els ulls i m’estreny el front, imagino coses agradables i coses espantoses. Servidora confio cegament en la marca jeep. A casa hi vam confiar des que va aparèixer al nostre pati un dia gloriós. Senyora de Puigllançada aquí, baronessa cap allà, això que us presentem és un bon auto per anar per tots els camins! Però teníem un palanquí, a casa. Un palanquí que avui encara és desat al quarto de les relíquies. De pell fosca per fora, folrat de vellut negre i vermell per dins, doble sanefa daurada, amb cortinetes de punta, i la famosa blonda que encara lluïa blanquíssima als anys seixanta, i fins al 1971, mentre vam tenir aquells masovers temorosos i apocats.\nDoncs pare i fill, el nano potser setze anys, el pare quaranta llargs, venien de la casa xica mudats segons el seu saber, i el de l’escarràs que tenien per dona i mare. Ja us podeu imaginar: la roba massa estreta, l’un, i massa baldera, l’altre. S’acostaven com mòmies cap al portal gran i cap a mi, que caminava lenta i amb balanceig estudiat, i em feien un gest d’acotar el cap, gorra a les mans. Jo entrava al palanquí, una mica de costat per les carns que llavors començaven a sobreeixir, vestida de tela bona, anell d’or groc i ònix al dit petit, sabata plana, i m’asseia majestuosa, retinguda, com la noble soltera, no pas verge, que va fent anys a poc a poc. I em pujaven amb el palanquí costa amunt. Craca, craca, craca, corriol de muntanya, camí de cabres o de bast, assegura el peu aquí, pare, assegura l’altre, fill meu, esquiva el boix, l’argelaga, l’espinacal. Cap al cim a complir la promesa, el vot de família, cap al Roser, fora les tristeses, lluny la desgràcia de la meva persona, senyora de, soltera de…Que en deu ser de maco poder cridar fill meu! O, més ben dit, filla meva!\nÉs que, coi, la carn tenia les seves coses, la necessitat. Encara ara, força més prima pel pas exageradíssim dels anys, amb la veta que m’he fet lligar per tapar-me la vista d’aquests estimballs espantosos, de tant en tant noto un record agradable de pessigolles a l’entrecuix, que sé que són més de la imaginació que de cap altra cosa. I el fregament. El fre-ga-ment.\nSempre, sempre hi he confiat, en el jeep, un cop es va haver acabat la broma del palanquí: el gustet antic que em feia passar gràcies a aquells masovers que em tenien dalt de tot. El que pot arribar a fer l’analfabetisme, l’esqueixar-se la roba de sota l’aixella, l’arrossegar els pantalons, la por de passar gana, mig geperuts alguns de tant abaixar el cap! Va arribar el jeep a la casa pairal, aquell dia feia un nevar trist i alegre, els flocs com parracs queien al pati, s’ajeien lents als pedrissos, i es fonien de pressa al parabrises de l’auto nou. Encara vivien el pare i el meu germà, i s’ho miraven sorruts, però satisfets del progrés; potser van recordar un instant la mare, que imaginativa com era, abans de morir massa jove havia titllat de joia de família la vella cadira de sedan, nena, el luxe més gros que tenim! En deia cadira de sedan perquè així anomenaven el palanquí en unes ombres xineses que va veure sent una noieta la tarda de Nadal.\nPerò amb el jeep, i amb les tapisseries de pell falsa que se m’enganxaven al cuixam, va començar una altra època. Un temps de gent més viva, més primmirada, que alçaven el cap i et clavaven els ulls, et travessaven. Per mi podria haver-se eternitzat el bell temps fora del temps del palanquí, aquell refregar de vellut a les cuixes! Però llavors no hauria conegut el sotragueig d’un jeep. Ni l’escalfor i adherència de les tapisseries. Ni l’aire que entra per les finestrelles, que acaricia cara, clatell i escot. Ni la dedicació noble i més moderna del Jaume, que no es basa en la submissió pura sinó en una altra idea, una fidelitat més enllà de la mort dels homes de casa, que també va arribar massa d’hora, pobrets.\nTota la pujada amb els ulls tapats i sents més afinades les olors, les fresses; la imaginació es dispara. I el respirar feixuc del Jaume, que condueix nerviós, excitat, baronívol, amb loció a les galtes afaitades, amb màxima cura per agradar i ser complidor. La seva filla no ho volia de cap manera, que em portés dalt la muntanya, avui ni cap dia, res d’anar al Pedró, pare, que allà és molt amunt, està ple de cingles, tens vuitanta anys i el mes passat vas tenir un avís d’apoplexia. Pensa en les netes, que et trobarien a faltar; ja no tens tota la força per agafar el volant en cas de cop a la direcció! I la senyora, va dir la senyora, tampoc està per depèn de què. Tot això davant meu.\n–No tens cap obligació de fer això. No t’ho pot demanar.\nEls vells som tossuts. El Jaume s’ha posat una camisa de quadrets blaus i grocs i grisos, s’ha deixat els primers botons desbotonats i ensenya quatre pèls blancs, s’ha doblegat les mànigues fins a sota colze, mostrant aquell penjollet de pell tova que n’hi diuen colze, s’ha posat armilla gruixuda i gorra blava amb visera i escut, que tapa front, arrugues i taques de la pell, i s’ha presentat a punta de dia. Ha anat al garatge amb pas gairebé marcial, ha tret la pols del jeep, l’ha engegat sense entrebancs i l’ha portat fins al pati. De seguida m’ha obert la porta i m’ha ajudat a enfilar-m’hi: una mà amb ganes de ser forta ha anat a les anques del cul a empènyer per damunt el vestit més aviat prim que duc. I m’he assegut d’esquena a una de les finestrelles. Llavors el Jaume, sense dir res, m’ha ajudat amb cura a posar-me la veta sobre els ulls, una veta de vellut verd que li he donat jo mateixa. I clac. Ha pujat al seient del conductor, un altre clac, ha girat la clau del demarré i cap amunt, amb mà tremolosa, amb genolls flacs, cap amunt els cada dia menys quilos i més pelleringa de senyora de Puigllançada! Un jeep, una cadira de sedan motoritzada, i la vella dama cap amunt a complir la promesa que ella no va fer mai. Cap amunt a recordar aquelles…, aquelles…Va, ja es pot pensar; total, finides les noranta primaveres i els seus noranta estius, ja no fas cap mal revivint les arrambades amb el vaquer, les embranzides.\nAcabada la dècada dels seixanta, amb el palanquí, encara de llavors recordo com el masover i el seu fill, ja sense esma, anaven cap a l’ombra d’un pi a menjotejar, a fer la migdiada, a mirar d’oblidar que sa senyoria baronessa, qui sap si excitada pel fregament del vellut, es rebolcava rere els boixos amb el vaquer sempre suat i poc agraciat, però tan discret. Són records que ara em venen. Tot i que per dins hi tinc l’esglai d’aquestes cingleres, me’l faig passar recordant les antigues rebolcades, la força d’allò que fèiem, del feliç barrinar amb l’home mut de les vaques; allò que va acabar de la pitjor manera. El Jaume deu mirar de pensar en altres coses, té un esperit de servei molt d’una època que tampoc és la d’ara. De les meves rebolcades, però, tothom en devia treure partit, a la seva manera. Pare i fill sota un pi fent veure que no veien res? Au va! El nano, el masoveret, devia mirar, si tenia setze anys, ¿què vols? Com a mínim devia mirar. Ai, Jaume, Jaume, ets massa bo amb mi, amb els Puigllançada, amb la nostra reputació! Perquè un dia tot es va complicar i molt.\nEl Jaume m’ha dit que sí, t’hi pujaré, us hi pujaré, senyora, i aquesta volta sí que s’haurà acabat. Ara feia deu anys que no hi anàvem, al Pedró, ni ell ni servidora. Quan vaig celebrar els vuitanta el Jaume m’hi va dur per fer-me contenta, com una ofrena, segurament pensant també que seria el darrer cop. Amunt amb aquella manera de conduir, els braços collant fort el volant, veient els perills com mai. I va jurar que ja no m’hi pujaria mai més, llavors ell en tenia setanta, feia anys que havia enviudat, i es mantenia jovenàs en tots els sentits. Vaig saltar del jeep, vaig caminar cap a uns boixos, vaig mirar les vistes, la capelleta del Roser amb la seva porta de vidre i les flors de plàstic, i després vaig anar cap a un racó a fer un riu. Dúiem berenar. Ens el vam menjar. Vam xerricar vi de la bota, però no gaire, que hem de tornar a baixar i tot són cingles, grava, un abisme de centenars de metres sobre el nivell del mar. Tant? Per qui em preneu! Però Jaume! Ja us he dit, Senyora, que serà la darrera vegada que us faig un gran favor. Calla, Jaume, ara no és moment de retrets, ¿callaràs?, li vaig ordenar per comprovar si encara els homes ballaven al so que tocava jo.\nDeu anys després hi tornem, contra tot pronòstic, contra tota lògica, i el mateix calfred em baixa esquena avall, bifurcant-se, i la part principal va directa cap a la canal del cul que em sua damunt la tapisseria. Ara el Jaume s’escura la gola d’una manera que em posa en alerta, el jeep fa un sotrac, un altre, i noto que les rodes fan allò, ¿com se diu?, derrapen. Sí que derrapen. Ai mare, sí! I em temo que… El jeep on anava sa senyoria de Puigllançada derrapà en un pujador molt dret. Derrapà i les rodes van rossolar, perdó, rossolaren, la de la dreta sortí devers el penya-segat, decidida, de manera que la canal del cul i el front de tots dos passatgers suaven, i el fre de mà no va servir de res o potser sí perquè jeep, Jaume i senyora s’estimbaren, volaren per aquell cel cap a aquells pins, boixos, herba d’un prat amb les primeres fulles que cauen, riu, pedretes…\nAi, per favor, traieu-me, senyor déu meu, traieu-me aquests pensaments espantosos que ja deu faltar poc per arribar a dalt, per veure la llum després de tanta estona amb la veta, per sentir una vegada més la sotragada a les entranyes, o com a mínim el seu record, si no és que m’agafa la plorera, com sovint…\n–Va tot bé, Jaume? Suposo que tot va bé i t’agraeixo, no cal que t’ho digui, això que estàs fent i has fet per mi. Et recompensaré. Si sortim d’aquesta, et recompensaré. L’anell d’or i ònix, ¿el veus? No, no et giris. La carn dels dits, sota la pelleringa, em sobreixeix encara, i tampoc el veuries amb tota la plenitud, però us recompensaré. Serà per la noia, l’anell. Li regalaré la vigília de Nadal, per Sant Esteve, que li portin els tres reis… O t’estimes més aquell palanquí? La cadira de sedan de la família per la filla d’un xofer fidel, un que ho resolia tot… És el més lògic, que tot sigui per a ella, ¿no ho creus? Tot. Senyora de, baronessa de.\nCategoria : L'inèdit, Uncategorized\n← Enric Parellada


El nou eix | elCugatenc\nTot i així, poc a poc ha anat apareixent un nou eix per definir els partits. L’auge de Podemos o Ciutadans, l’aparició de nous partits municipals com Guanyem Barcelona o la crisi de Convergència i Unió que ha derivat en el trencament de la federació i a que Convergència canvii el seu nom, o la pèrdua de vot per part de partits “tradicionals” com PSOE o PP han creat una nova manera de classificar els partits. Partits nous i partits vells.\nL’elector, molt més informat avui en dia gràcies a les noves tecnologies, Internet i les xarxes socials ha començat a marcar impacte en les noves formes de fer política. Avui en dia ja no són els diaris els que creen la notícia, sinó que moltes vegades aquests es nodreixen del que apareix a Twitter, Facebook o en altres mitjans de comunicació no tradicionals.\nAquest impacte en els partits polítics es basa en que la gent reclama rostres nous que marquin polítiques noves, farts de veure sempre les mateixes cares en els “vells partits”, començant a decantar-se cap als “nous partits” que ofereixen aquesta renovació.\nPerò no es tracta tan sols d'una renovació de cares, aquesta nova manera de fer política porta també en el seu ADN conceptes com la democràcia interna en els partits (tan inexistent en els partits “vells”) o la limitació de mandats (garantia de la renovació i del accés de la màxima gent possible a la política). Aquestes són les banderes que han fet que partits fins ara residuals o independents hagin arribat fins al punt de disputar el govern als partits “tradicionals”, independentment de la seva ideologia.\nAquest tercer eix, partits vells vs. partits nous, és el que marcarà la política en els anys vinents. Per tant, als partits “tradicionals”, només els hi queda renovar-se o morir. Aquest és el preu de l’evolució, també en la política.