Comissaries que fan olor de marihuana i macarrons reescalfats | Jordi Torrents\nL'univers de l'Àgatha: autisme, música i l'anormal normalitat\nMonteagudo, García i el monstre\nPresó, ninyato de moda, noia i sang\n9 Carme Villabona. Converses a l'Iran\nComissaries que fan olor de marihuana i macarrons reescalfats\nJordi Torrents. Barcelona.\nFernando Pessoa va dir en una ocasió que un dels divertiments intel·lectuals que encara queda a la humanitat és llegir novel·la negra. Ell mateix deia que aquesta afirmació causaria sorpresa entre els seus lectors; sobretot, pel fet de confessar-ho. La novel·la negra pateix sovint el pes de la seva pròpia etiqueta, que fa que la titllin de subgènere. Error. Un greu error. Parlem de literatura. I de la bona. Fugin dels clixés, no permetin que ningú els vengui la moto del patró clàssic de la novel·la detectivesca, amb allò d’un assassinat i algú que l’investiga. Pensin en com això va anar-se polint amb la part més fosca de l’ànima humana i va anar gestant una mena de gènere dins del gènere farcit amb acció, to sarcàstic i personatges que, de tan humans, ens fan fins i tot basarda, els seus pensaments ens neguitegen.Com els del sergent Rull, protagonista de la Mala Lluna de David Marín, un debut literari embolcallat de blanc radiant, verd cansat, boira grisa, cims desolats, volves d’aiguaneu, terra seca i freda, desert i bellesa. L’autor fuig de paratges més prototípics —més urbans, vaja— per apropar-nos a una investigació entre la vall d’Àger, Balaguer i Lleida, una mena de terra de ningú, un espai feréstec que podria ser el lloc ideal per al David Gurney de John Verdon o la Rebecka Martinsson de Larsson —ep, parlem de l’Åsa, que hi ha vida més enllà de la nissaga Millennium—, amb un astrònom assassinat a l’observatori del Montsec, allà on el cel és més negre.\nMarín ha presentat la novel·la arreu de Catalunya, però el lloc més paradigmàtic on ho podia fer és a la llibreria Negra y Criminal, al deliciós barri de la Barceloneta. Allà, el periodista Jaume Vidal —company de l’autor al diari El Punt Avui— va alertar que la novel·la negra en català “sovint beu de referents massa intel·lectuals”, tot destacant que Mala Lluna el que fa és un còctel de gèneres i influències, amb pinzellades “de ficció, aventura, misteri del segle XIX, sèries de televisió com Lost i fins i tot Tintin”. Vidal, però, detecta l’habilitat de Marín per ensarronar-nos; en realitat, la història “és una reflexió sobre les relacions. Els bons són els dolents, i els dolents són els bons”, assenyala, un truc de prestidigitador sorgit de la ment d’un escriptor que utilitza els seus dots com a periodista “que sap explicar històries”. L’assassinat amb què comença la novel·la és, doncs, gairebé un MacGuffin particular de Marín. En aquesta amalgama de gèneres, l’autor d’origen barceloní ens apropa al far de la fi del món, als ulls oberts d’un mort que fiten el cel, a ferralla galàctica, a un misteri que viatja fins a la Guerra Freda i fins i tot al cor de Tanzània i a possibles visites d’extraterrestres —jo prefereixo parlar de marcians. O millor encara, de marcianus— provinents de l’espai exterior o del centre mateix del nostre planeta, amb una referència constant a les extravagàncies de Verne. Per tal d’esbrinar una mica si anem pel pedregar o no, parlem amb el mateix David Marín, obligat a fer l’esforç de ser ell qui ara és a l’altra banda, qui es veu sotmès al polígraf periodístic que tot ho vol saber. Respecte la tàctica hitchcockiana de desviar l’atenció d’un tema amb un altre, li preguntem si saber qui és l’assassí o bé saber l’origen de les llums o quin és el contingut d’una capsa misteriosa que corre per allà pot acabar sent secundari. Marín explica que “els crims i el misteri que els envola són el motor de la novel·la, però la trama policial és també un vehicle per a poder parlar d’altres coses i de generar empatia amb uns personatges que, per a mi, han acabat sent de carn i ossos i tenen una naturalesa humana fràgil i complicada. Hi ha un sergent dels Mossos que investiga un crims complicats, però el veritable conflicte de la novel·la és la impotència que sent de veure com la seva filla adolescent està marxant de la seva vida. Tots els personatges estan marcats per la paternitat, i pel pes que significa fer-nos càrrec, o no, de la vida dels altres”.\nDel vincle amb la novel·la negra, Marín diu que “hi he arribat per casualitat”, però té clar que “m’hi trobo còmode i no me’n preocupa el prestigi. És un gènere tan antic com la literatura i ens enterrarà a tots: la lluita del bé contra el mal. Els detectius del gènere policial ens porten allà de nou, al laberint a la recerca del minotaure. I a més, en la novel·la negra, el bé i el mal es desdibuixen i es confonen mostrant el costat més fosc de la societat. És un gènere que descriu l’ànima humana. Pura literatura, a seques, sense etiquetes. Si hi ha un assassí pel mig ja és un tema gairebé secundari, per bastir una trama”. Marín admet, és clar, el pes d’allò llegit o vist, les clàssiques influències que tot crític s’entesta en detectar. En el seu cas, com a bon adolescent crescut en els anys 80, la televisió i el cinema planen per allà. “Fargo té molt a veure amb la novel·la, però també Doctor en Alaska, per l’atmosfera de terra de frontera i de personatges peculiars que al final ens fan dubtar sobre qui és el normal i qui és l’especial. L’ajudant de Rull, l’agent Núria Riu, és una mena de doctor Fleischman que al·lucina amb tot el que es troba a Balaguer”. I del món literari? “La influència de Fred Vargas és claríssima, ja que fins i tot apareix com a personatge, però també Camilleri, pel caràcter mediterrani, i Sánchez Piñol, pels seus fars perduts i pels misteriosos visitants de l’interior de la Terra. La subtrama de la filla i els seus amics és una mica beat, ja que són uns joves accelerats buscant a Lleida el seu go west particular; el narrador fins i tot pensa, parla i s’expressa com ells, de forma atropellada, sense punts i aparts, guions ni res. Quan havia d’escriure sobre ells llegia passatges de l’On the road de Kerouac per posar-me una mica a to”. Tot i aquest detall més pròxim a l’escriptura automàtica, la novel·la ofereix un nivell molt alt de documentació i de precisió científica a l’hora d’explicar conceptes forenses, policials o científics. Això, és clar, no és fruit de la casualitat, i sí d’una tasca de cirurgià periodístic: “M’he hagut d’assessorar amb amics mossos a l’hora de parlar d’aspectes del procediment policial i judicial davant d’un crim, així com de les tècniques forenses perquè tot sigui el més versemblant possible. Des de com vesteixen els policies o com són per dins les comissaries de comarques, fins al ritme de descomposició d’un cadàver. També he entrevistat algun astrònom, ja que el misteri que envolta el cas té a veure amb l’observació de l’espai, els cossos celestes i la cursa espacial. Fins i tot sobre el friquisme ufològic he tingut el meu assessor. Per cert, una mina per a possibles novel·les!”.\nLa història està ben amanida, amb una estructura prou clàssica i ferma de novel·la negra i adobada amb la presència d’uns personatges secundaris encisadors que ens revelen l’habilitat d’un periodista del petit detall, amb un pastor poeta, un ufòleg llunàtic —mai millor dit—, un granger llefiscós, el periodista Jaume Urpí —crítica despietada a l’ofici i a la nostrada televisió del comte— i un forense prototípic sorgit de l’imaginari particular de Marín que remena bé tot allò de les influències esmentades. Sí, l’acció se situa a l’oest. Sí, Balaguer i la vall d’Àger podrien ser Twin Peaks, Fargo o l’illa dels experiments del projecte Dharma, amb somnis, amb ànimes solitàries que van rebent píndoles de la seva pròpia vida, petites càpsules crues del seu passat, amb ferides, cicatrius i problemes familiars. Tot plegat ens encara a allò que realment temem: recordar allò viscut, enfrontar-nos al moment en què la vida dels fills —o la nostra mateixa— se’ns escola entre els dits o veure com la soledat ens converteix en lluna antiga i en estrelles errants.\nMarín afegeix a l’autopista de la història una carretera secundària encisadora, amb una trama paral·lela intensa que protagonitza la filla de Rull, una part emotiva i visceral que rivalitza, i fins i tot es creua, amb la principal. Com feia Frances McDormand a Fargo o qualsevol antiheroi dels westerns, Marín no té cap mania a empastifar-nos amb neu trepitjada bruta de fang i de sang o a fer-nos mastegar un núvols de pols i una bafarada d’aire calent. El cas és que ens sentim incòmodes. El mateix Marín comenta com volia que el sergent protagonista i el seu equip “fossin gent normal i corrent”. És a dir, fugir una mica de la figura del hard boiled, del poli dur: “No em va sortir un poli mal divorciat, alcohòlic i traumatitzat perquè ha pelat un paio en una novel·la anterior, sinó un home molt de Balaguer, que li agrada fer hort, jeure amb la dona, esmorzar fort, fer bé la feina, i vigilar que la filla no perdi l’Alsina i torni cada vespre a casa a sopar. Tot això enmig d’un cas complicadíssim i amb una atmosfera d’un cert aire boirós i irreal. Volia que el sergent Rull fos una mena de Marge Gunderson, de Fargo, però trasplantat a Balaguer. Lleidatanament”. Dels secundaris diu que “m’ho he passat molt bé creant-los. Volia fer personatges que sorprenguessin i que ajudessin a crear una atmosfera una mica especial, de terra de frontera, on tot és possible: un pastor que fa pintura abstracta, un home que es dedica a buscar ovnis pel Montsec, un confident de la policia que cura els maldecaps amb la mà o una jutgessa que va als aixecaments de cadàvers amb sabates de taló. El més interessant de tot és que els més estrafolaris són, en realitat, els que més s’assemblen a gent real que he conegut”.\nL’autor va néixer a Barcelona, però fa uns anys que treballa per al seu diari a la província de Lleida, instal·lat a la Noguera. Així, aconsegueix presentar-nos un entorn encara més creïble gràcies al lleidatà que, de forma natural, parlen alguns dels personatges; així, el pronom lo que tanta falta faria als pixapins s’endinsa sense manies en diàlegs farcits d’hòmens, valtros o némon. El poeta Màrius Torres, quan es va recloure en un sanatori lluny de Lleida, veia la seva terra no tan dura i més clara, on cada mà guarda durícies dels seus avis, i amb una hortolana que a les nits també sap fer versos a la lluna. Aquest vincle de la història amb Lleida, però, Marín considera que “no és una reivindicació. Simplement, la història passa allà. És un lloc tan bo com qualsevol altre perquè hi hagi assassinats, drogues, música electrònica i un clima estrany i misteriós al seu voltant. Alguns personatges s’expressen en lleidatà perquè és la seva manera de parlar. Si al Montalbano de Camillieri se li escapen paraules en sicilià, el sergent Rull no pot evitar ser d’on és. I el paisatge, és cert, sí que ajuda a crear misteri perquè les terres de Ponent tenen aquestes comarques boiroses i solitàries i plenes de bellesa desolada que les fan l’escenari perfecte d’una sèrie de crims”.\nDavid Marín a la llibreria Negra y Criminal\nAl llarg de la trama Marín sap jugar amb l’espectador —perdó, amb el lector (què devia pensar jo ara?)—, amb cliffhangers que ens obliguen a no deixar-la. Ni que sigui la de la investigació, que es va embolicant com una mala cosa. Però fa el mateix amb la de la carretera de corbes, la que llisca des de la pell fins al fons de l’ànima, com els ulls morts i petrificats que un personatge de Thomas Hardy veia en un fòssil incrustat en una roca, uns ulls que li recordaven que una vegada va ser un ésser viu que podia ser salvat. Marín no es presenta com el salvador de res; de fet, ni tan sols aspira a cap etiqueta, escriu perquè li agrada, però la feina de tot periodista cultural passa per això, per etiquetar, per intentar vincular un artista amb altres, peti qui peti. Sovint relacionem la novel·la negra amb els grans mestres anglosaxons o, tot va per modes, amb escriptors nòrdics farcits de neu, fred i una dotzena de formes de descriure el color blanc. Però també podem reivindicar la novel·la negra mediterrània, la de Camilleri, Izzo i Vázquez Montalbán. Marín segur que signaria el principi carvalhesc de ser un detectiu que es veu com el termòmetre de la moral de la societat, oi Rull? Que consti, però, que David sacseja aquesta etiqueta geogràfica i l’arrossega un centenar i mig de quilòmetres fins a Lleida, terra de frontera, terra de ningú, terra farcida de bars amb noms americans, terra amb petites comissaries que fan olor de marihuana i de macarrons reescalfats, allà on l’agent Cooper lynchià s’hi sentiria bé, però també on la dona de Gurney li recordaria que ha deixat entrar monstres a casa seva, el lloc més bonic del món.\nPer què escriu David Marín? “Pel plaer de crear. Quan escrius una frase, un paràgraf, un capítol on has creat un món nou que et satisfà, la sensació és immensa. Com una droga. Pot enganxar i tot. També escric per ser llegit, no pas per mi mateix. Jo prefereixo llegir el que han escrit els altres. No crec en la literatura com a teràpia, però si és sincera sempre veus que l’escriptor s’hi ha deixat la pell i alguna cosa més. Però en tot cas sempre pensant que allò és per a un lector, perquè s’ho passi bé, o perquè hi trobi material que el toqui, l’emocioni, el canviï”. I si parlem de tècniques literàries? Hi ha qui diu que no cal ni fer-ne cas i fugir dels cants de sirena de les escoles d’escriptura, però també qui defensa, com una professora que vaig tenir, que cal conèixer-les bé per poder-se-les saltar ben de gust. Marín es defineix com a “caòtic i intuïtiu”, però reconeix que “vaig haver de posar-me seriós i cenyir-me a un guió previ que em va portar molt de temps elaborar. Una novel·la policíaca és com una maquinària de rellotgeria, on res no pot fallar i tot ha d’aparèixer en el moment que toca. Després, escrivint, els personatges feien una mica el que volien, però almenys la trama policial havia d’estar travada. Vaig seguir el curs d’escriptura de l’Ateneu Barcelonès i ha estat una ajuda cabdal en la meva formació com a novel·lista novell. A ningú se li acut fer una escultura sense haver passat abans per una escola de belles arts o per les classes d’un mestre escultor, ni tampoc ningú pot pretendre compondre cançons o executar un solo de violí guiant-se per la intuïció i la bona oïda. Primer cal aprendre bé l’ofici. Es tendeix a pensar que fer narrativa és una cosa intuïtiva, solitària, autodidacta, fruit únicament de la pròpia inspiració i de la gràcia natural que un pugui tenir escrivint. Crec que és un ofici que necessita aprenentatge, pràctica, experimentació constant i una passió creativa que, com més fonaments tingui a terra, més alt pot volar”.\nEl llibreter i sacsejador cultural Paco Camarasa manté dempeus un oasi com és la Negra y Criminal que citàvem al principi. Allà, Dashiell Hammet i Ferran Torrent conviuen amb un espai petit i atapeït de literatura farcida de crims i misteris. Allà, segons el mateix Camarasa, “mai hi falta una copa de vi i llibres”. Allà, va preguntar a Marín si hi havia algun missatge subtil cap al món polític català, ja que dos dels protagonistes de Mala Lluna es diuen Rull i Coscubiela. I allà, va suggerir que per a una nova entrega —llegeixin el final de la novel·la, veuran que una segona part empeny amb força— hi pugui haver algú que es digui Rovira. Per la Marta, és clar, que pocs recorden ja el Carod, polític potser de tints més novel·lescs.\nDavid Marín Mala Lluna novel·la negra


El Govern aprova el reglament de la Llei de centres de culte | Catalunya Religió\nPer Catalunya Religió. Mer, 21/07/2010\n(Direcció General d'Afers Religiosos) El Govern de la Generalitat ha aprovat aquest dimarts el reglament de la Llei de centres de culte de Catalunya, que estableix les condicions tècniques i materials necessàries per a l'obertura i funcionament de nous locals. El reglament fixa el règim jurídic per la seva implantació i els criteris de seguretat, salubritat, accessibilitat, protecció acústica, aforament, evacuació i molèsties a tercers en el cas d'obertura d'un nou local. L'objectiu és garantir el dret de llibertat de culte, donar suport als ajuntaments i vetllar per unes condicions adequades als locals.\nAquí trobareu el text íntegre del Reglament.\nD'acord amb el que fixa la Llei de centres de culte, els ajuntaments hauran de preveure en els seus plans d'ordenació municipal sòls amb la qualificació de sistema d'equipament comunitari on s'admetin els usos de caràcter religiós. El reglament fixa que la memòria dels plans haurà d'incorporar una avaluació de les necessitats de cada municipi i de localització de sòl en el moment de la revisió del document o abans de l'agost de 2019.\nPer determinar aquestes necessitats, es tindran en compte els informes municipals i els suggeriments i al·legacions que formulin les esglésies, les confessions i les comunitats religioses en el procés de participació ciutadana. Els ajuntaments hauran de garantir que l'equipament estigui ben comunicat per no dificultar l'exercici del dret de llibertat de culte. La concreció de l'ús dels centres religiosos es farà a través d'un pla especial, que haurà d'incloure un estudi de mobilitat i de necessitat de noves places d'aparcament en cas que el local superi els mil metres quadrats de superfície construïda o l'aforament de 500 persones.\nPer a l'atorgament de la llicència, els locals hauran de complir les condicions de seguretat i salubritat que regula el reglament. Així, pel que fa a seguretat, fixa les mesures mínimes contra incendis (propagació del foc, evacuació, sistemes de protecció...) i determina l'aforament, que serà d'una persona per metre quadrat útil, en el cas que no disposi de seients. També fixa les condicions de salubritat (sistemes de ventilació, serveis sanitaris..) i d'accessibilitat.\nPer als centres ja existents s'estableix un règim transitori per adaptar-se a les condicions bàsiques de seguretat que estableix el nou reglament. Els que no tinguin llicència municipal d'activitats, hauran de comunicar en un termini màxim de cinc anys el compliment de les condicions bàsiques de seguretat davant l'òrgan competent. Queden exclosos d'aquesta adaptació els espais que ja disposin de la llicència sobre policia de l'espectacle, activitats recreatives i establiments públics -que és el nom de la llicència que es demanava a alguns ajuntaments abans d'aquesta normativa específica- o altres normes vigents en el seu moment.\nD'altra banda, queden exclosos del reglament els centres de culte ubicats en centres hospitalaris, assistencials, educatius, cementiris, tanatoris i centres penitenciaris, així com els que estan en espais de titularitat pública o privada destinats a altres activitats principals. Tampoc queden afectats pel reglament els centres inclosos en l'Inventari del Patrimoni Cultural Català, tal com preveu ja la legislació perquè es regeixen per la Llei del Patrimoni.\nreligions, Política, Generalitat, DGAR, centres de culte, Afers Religiosos


Keylogger | El bloc de la seguretat UOC\nUn Keylogger (derivat de l'anglès: Key (tecla) i Logger (Registrador); registrador de tecles. És un tipus de programari que s'encarrega d'enregistrar les pulsacions que es realitzen en el teclat, per a memoritzar-les en un fitxer i/o enviar-les a través d'Internet al creador del Keylogger.\nEs sol utilitzar coma a malware del tipus daemon (o dimoni, es a dir qualsevol tipus de programari que s'executa en segon pla sense interacció amb l'usuari), permetent que d'altres usuaris tinguin accés a contrasenyes importants, com els números d'una targeta de crèdit, o altre tipus d'informació privada que es vulgui obtenir.\nEl registre del que es tecleja pot fer-se tant per mitjà de maquinari com de programari. Els sistemes comercials disponibles inclouen dispositius que poden connectar-se al cable del teclat (el que els fa immediatament disponibles però visibles si un usuari revisa el teclat o el seu cablejat) i al teclat mateix (que no es veuen però que es necessita algun coneixement de com soldar-los per a instal·lar-los en el teclat i evidentment accés al teclat de la víctima). Escriure aplicacions per a realitzar keylogging és relativament senzill i, com qualsevol programa computacional, pot ser distribuït a través d'un troià o com a part d'un virus informàtic o cuc informàtic. Es diu que es pot utilitzar un teclat virtual per a evitar això, ja que només requereix clics del ratolí. No obstant això, les aplicacions més noves també registren screenshots (captures de pantalla) al realitzar-se un clic, que anul·len la seguretat d'aquesta mesura. Cal dir que això podria ser fals ja que els esdeveniments de missatges del teclat han de ser enviats al programa extern perquè s'escrigui el text, i per tant qualsevol Keylogger podria registrar el text escrit mitjançant un teclat virtual.\nProtecció i detecció:\nEn alguns ordinadors podem adonar-nos de que estem infectats per un Keylogger (depenent de la velocitat i ús de la CPU del nostre processador) pel fet que el programa registrés cadascuna de les nostres tecles de la següent manera: FitxerLog = FitxerLog + UltimaTecla, aquest esdeveniment serà executat pel Keylogger cada vegada que l'usuari pressioni una tecla. Aquest esdeveniment no serà una càrrega rellevant per al nostre processador si s'executa a una velocitat normal, però si mantenim unes 10 tecles pressionades per uns 30 segons amb el palmell de la nostra mà i el nostre sistema es congela o el seu funcionament és fa massa lent podríem sospitar que un Keylogger s'executa dins el nostre computador. Altre signe que un Keylogger se'ns està executant en el nostre ordinador és el problema de la titlla doble (´´). Al pressionar la tecla per a accentuar les vocals, surten dues titlles seguides i la vocal sense accentuar. Això passa en Keyloggers configurats per a altres idiomes.\nEl problema desapareix a l'eliminar-lo.


De Lourenshoeve 4 Twenterand Països Baixos - Ofertes d'hotels amb els MILLORS DESCOMPTES EN LÍNIA Atenció al Client\nDe Lourenshoeve 4-, Buurtschap Linde, Twenterand, Països Baixos, 7683 RA - Veure al mapaDe Lourenshoeve 4Veure més fotosVeure més fotosVeure més fotosVeure més fotosVeure més fotosVeure el mapaVeure totes les 18 fotos\nOpcions d'habitacióVeure les fotosCasa 9 Habitacions (Nine-Bedroom Holiday Home)...490 m2plat de dutxaFixa les dates per veure preus\nSobre l'allotjamentDescripcióAl visitar Den Ham, vosté es sentirà com a casa a De Lourenshoeve 4, què li ofereix un allotjament de qualitat i un gran servei. Des d'aquí, els viatgers poden gaudir d'un fàcil accés a tot el que aquesta viva ciutat ofereix. Amb la seva bona localització, l'hotel ofereix fàcil accès a les destinacions obligades de la ciutat. A De Lourenshoeve 4, l'excelent servei i instal.lacions superiors faran de la vostra estada una experiència inoblidable. A l'hotel s'hi pot gaudir d'unes comoditats de primera classe com Zones públiques amb Wi-Fi. Totes les instal.lacions per als clients, ofereixen comoditats destinades a assegurar tot el comfort possible. Parc infantil, ping pong de l'hotel, són llocs ideals per a relaxar-se després d'un llarg dia. Amb una localització ideal i amb comoditats imbatibles, De Lourenshoeve 4 no troba competidors en cap categoria.Mostrar mésCaracterístiquesAccés a InternetWi-Fi gratuït en totes les habitacions Serveis i comoditatszona de fumadors Accéss'admeten animals de companyia Disponible a totes les habitacionscalefaccióplat de dutxa empolles d'aigua de cortesiarenta vaixelles Idiomes ParlatsAnglèsEspanyolHolandèsAlemanyFrancès Mostra MenysPolítiquesEls llits supletoris depenen de l'habitació escollida. Consulti la capacitat de l'habitació individual per obtenir-ne més informació.Al reservar més de 5 habitacions, poden aplicar-se diferents condicions i suplements addicionals.Mostrar mésAvís importantCal abonar l’import total de la reserva abans de l’arribada. HappyHome t'enviarà una confirmació amb tota la informació del pagament. Un cop hagin rebut el pagament, t'enviaran un e-mail amb les dades de l’establiment, com ara l’adreça i el lloc on has de recollir les claus. En arribar, cal abonar un dipòsit de 300 EUR per si hi ha desperfectes. Aquest dipòsit es reemborsarà el dia de sortida en funció de l'estat de l'allotjament.Mostrar més


La gimnasta Naia Sánchez es proclama campiona de d’Euskagym - Ràdio Palafolls\nMarc Ferri , novembre 18, 2019\t / 699 0 0\nLa gimnasta Naia Sánchez es proclama campiona de d’Euskagym\nInici » La gimnasta Naia Sánchez es proclama campiona de d’Euskagym\nLa palafollenca, de només 9 anys, juntament amb el seu equip, s’ha proclamat aquest cap de setmana a Bilbao campiona d’Euskalgym, un festival en el que es donen cita els millors gimnastes del món en una gala que serveix com a homenatge a aquesta disciplina.\nEn total hi participen més de 150 clubs d’arreu.\nLa gimnasta local, que milita en el club de gimnàstica de Blanes, estudia a l’escola de Mas Prats i combina els seus estudis amb els entrenaments d’aquesta disciplina. En les últimes setmanes, Sánchez es va proclamar campiona de Catalunya benjamí, cosa que li va donar el passaport pel campionat nacional. Justament fa 10 dies, amb el seu equip, Sánchez va aconseguir el subcampionat d’Espanya.\nEl palafollenc Pau Perales es proclama campió sub10 de Catalunya en els 1000 m\nEl Cadet del CD Palafolls s’imposa a casa el Sant Celoni i escala a la 2a posició\nMarc Ferri, juny 21, 2021\nPalafolls acull el primer Campionat de Culturisme Interclub Natural\nMarc Ferri, novembre 18, 2014


Enric Vallès reforça el mig del camp de la UE Olot - Garrotxa Digital\nOlot - publicat a les 18.58\nComentaris tancats a Enric Vallès reforça el mig del camp de la UE Olot\nLa Unió Esportiva Olot ha confirmat aquesta tarda una nova incorporació per aquesta temporada. Es tracta del migcampista Enric Vallès, de 31 anys, que torna a l’Olot després de l’etapa viscuda, també a tercera, la temporada 2012-2013. Amb l’Olot hi va jugar 23 partits i va marcar 4 gols. Després d’uns anys jugant a la Primera Divisió noruega, amb el Sandefjord, torna a Olot per aportar experiència i reforçar el mig del camp. Vallès, nascut a Puig-reig, es va formar al Barça, a La Masia, abans de passar pel Breda holandès i al Birmingham, aquest darrer de la Premier League. També ha jugat a la UE Cornellà i al CE Manresa. Segons explica el club, el jugador ja s’ha entrenat amb el grup aquesta mateixa tarda i està preparat per competir.\nOlot reclama la construcció urgent de la depuradora de l’Alt Fluvià\nEl CPA Olot, sense barraques i en plena campanya per poder anar al mundial\nLa fira del Primer de Maig reuneix a milers de persones\nLa fira del Primer de Maig ha batut tots els rècords. Enguany més de 300 parades es van instal·lar des del Firalet fins a la Plaça Major, una xifra que representa un 25% més que l’any passat. Tot i que no és un dia de grans vendes, tots els comerciants…


Criteris de Cinema: Les amistats perilloses.\nLes amistats perilloses.\nDangerous Liaisons 1988 Stephen Frears\nGlenn Close, John Malkovich, Michelle Pfeiffer, Keanu Reeves, Uma Thurman, Swoosie Kurtz, Mildred Natwick, Peter Capaldi\nLes amistats perilloses és una pel·lícula sobre el desordre moral; i una fidel transcripció de la novel·la de Choderlos de Laclos, que li dona orígen i que és una fita històrica de la literatura llibertina.\nStephen Frears explora, amb un estil refinat, les aventures sentimentals del protagonista, injectat de principis amorals i en els quals, d'una manera transparent, s'efectua una dissolució política a través de la pròpia destrucció de les convencions.\nStephen Frears és un dels cronistes més solids de la crisi de la doble moral sexual contemporània. I exerceix al llarg de tot el metratge amb una elegantíssima crueltat, una diàfana translació de la causa de l'amoralitat.\nJohn Malcovich, en el papel de Valmont, és un heroi modern, instal·lat en la permanent lluita de sexes que és a la vegada una lluita social, que sap passar de la comèdia a la tragèdia, de la frivolitat a l'amor, que coneix el dolor dels seus propis límits, que sap que la seva llibertat és només aparent.\nPosteriorment, hem pogut veure la mateixa adaptació literaria signada per Milos Forman, popular gràcias al seu film Amadeus. Val a dir que tant l'una com l'altre són dues obres molt vàlides i vitals dins l'actualitat cinematogràfica. I és molt difícil fer comentaris crítics diferenciadors. Però si a la de Frears es contempla els personatges i les situacions projectades a una dimensió social decadent, la de la França abans de la revolució, a Valmont tot gira a l'entorn de les individualitats contemplades des de la perspectiva psicològica, en una estètica més dolça.\nEtiquetas: 1988, Frears (Stephen)


Èxit de la Festa dels Periodistes de Lleida | Col·legi de Periodistes de Catalunya\nInici / Actualitat / Èxit de la Festa dels Periodistes de Lleida\nEl Castell de Gardeny fou novament l'emplaçament que va acollir la Festa anual del col·lectiu periodístic de la demarcació.\nEl passat divendres 5 de juny la Demarcació de Lleida del Col·legi de Periodistes de Catalunya va celebrar la Festa dels Periodistes de Lleida, un esdeveniment de caràcter anual que la Demarcació festeja des de fa anys. La Festa acull a tot el col·lectiu periodístic de Lleida -col·legiats i no col·legiats- que durant la vetllada gaudeixen d'una estona de lleure.\nLa vetllada, que va congregar una seixantena de professionals, es va tornar a dur a terme al Castell de Gardeny, després de la bona acollida que va tenir l'any passat aquest emplaçament. La Festa s'inicià amb una visita guiada al Castell de Gardeny de l'ordre dels Templers i seguí amb un sopar fred a peu dret que es realitzà a l'església del Castell.\nLa sorpresa emotiva de la Festa fou quan es projectà un vídeo en record dels professionals lleidatans que ens han deixat en la darrera dècada. Justament aquest 2015 se celebra el desè aniversari de la pèrdua de la periodista Susana Nieto i la Junta va voler tenir un record per tots aquells periodistes que ja no hi són; encapçalat per la mateixa Susana Nieto, seguit de Jordi Gabernet (periodista del diari Segre), Carmelo Moncayo (periodista esportiu del diari El Mundo Deportivo) o Txell Torrelles (maquetista del diari Segre).\nDesprés del sopar, se celebrà el tradicional sorteig de regals dels diferents col·laboradors de la Festa dels Periodistes ( Ara Lleida-Patronat de Turisme, Clea Tushé (bistró&roof), Ekke, Monestir de Les Avellanes, NH Hotel Group, la Paeria, Rafting Llavorsí i Raïmat Golf Club).\nEmpreses col·laboradores de la Festa.\nL'església del Castell va acollir la Festa.


Pere Siquier: “Hem treballat molt pel Festival de Bandes de Música i esper que el resultat es vegi dissabte” - ManacorComarcal\nInicio/Noticias/Cultura/Pere Siquier: “Hem treballat molt pel Festival de Bandes de Música i esper que el resultat es vegi dissabte”\nPere Siquier: “Hem treballat molt pel Festival de Bandes de Música i esper que el resultat es vegi dissabte”\nPep Lluís17 marzo, 2018\nEl proper dissabte 17 de març, a les 19’30 hores, a l’Auditòrium Sa Màniga de Cala Millor, se celebrarà el Festival de Bandes de Música, en què participaran i actuaran conjuntament les bandes de Campos i Sant Llorenç des Cardassar.\nDirigirà la primera part del concert el director de la banda de Campos, Joan Laínez, i la segona part del concert serà dirigida pel director de la Banda de Música de Sant Llorenç des Cardassar, Pere Siquier, i estarà dedicada a composicions de la jove compositora valenciana Sara Galiana (1989), guanyadora del Concurs de Composició Música Jove de València, on a més d’altres peces del repertori per a bandes de música, na Sara ha estat convidada al Festival per la Banda de Música de Sant Llorenç des Cardassar. Sens dubte ens espera un excel.lent concert per encetar els concerts de primavera de Sa Màniga.\nParlam amb el director de la Banda de Música de Sant Llorenç des Cardassar, per a saber més detalls sobre el festival i també dels nous projectes de la banda llorencina que dirigeix des del passat any.\n– Sr. Siquier, vostè no necessita presentació, la seva tasca com a director de bandes és prou coneguda i carregada d’èxits. L’any 2017 va assumir la direcció de la Banda de Música de Sant Llorenç a la què ha canviat totalment. Satisfet amb l’evolució de la banda?\n– Molt, ha estat un any molt intens on hem treballat obres de dificultat i ens n’hem sortit prou bé.\n– S’han incorporat molts músics joves a la banda. Què és el més difícil a l’hora d’integrar-los?\n– Avui els joves no tenen cap problema en integrar-se. Estan molt preparats i no els costa gaire seguir el ritme dels que ja fa anys que hi toquen.\n– Té qualque projecte en ment per fomentar l’interès dels nins i joves del poble per la banda?\n– D’aquí a poc farem un concert amb els alumnes de l’Escola de Música de Sant Llorenç, on ells en seran els protagonistes. Serà una primera passa per acostar la banda als joves i no tan joves del poble.\n– Creu que té potencial, la banda llorencina?\n– La banda té un gran potencial, se pot fer molta música amb ells. Estem treballant molts d’aspectes bàsics i en aquest any es van veient els fruits.\n– Què destacaria per positiu i negatiu del temps que duu fent feina a la banda?\n– Encara ens coneixem, crec que la sonoritat de la banda està canviant. L’afinació ha millorat molt i en conseqüència es treuen colors molt interessants. Tenc la sort de tenir uns músics molt involucrats i una gran Junta Directiva que ajuda molt a que la banda assoleixi el nivell musical que es mereix.\n– El passat mes de febrer, els músics llorencins em van comunicar la seva satisfacció per la seva renovació com a director per dos anys més amb la banda. Quins projectes té en ment per a aquests dos anys?\n– Crec que els projectes per aquest 2018 són prou atractius per als músics. Farem un concert on la Banda interactuarà amb actors dirigits per l’actriu Marta Barceló. A aquest concert estrenarem a Mallorca l’obra “El Luthier”, del gran director i compositor Salvador Sebastià, on actuarà de solista la cellista Xelo Sapiña. A més, el compositor vindrà i podrem treballar directament amb ell.\n– Com és l’obra?\n– El Luthier de Venècia per a narrador, violoncel i grup instrumental és un conte de Claude Clément musicat que explica la faula d’un luthier que després de que se li mori un arbre, que tenia en un petit jardí on se li posaven núvols d’ocells, mana tallar-lo… Al mateix…\nSerafín Zubiri, cinco años de éxitos con su espectáculo “Recordando a Nino Bravo”\nPortada del 17 de març de 2018\nEl grup manacorí O•ERRA presentà el seu tercer disc, “Imaginari”


Com puc gestionar els estats emocionals “negatius”? (2) La ràbia\n#Jo em quedo a casa\nESCOLA EN LÍNIA\nActualizado: 30 de abr de 2020\nRecentment s’ha permès que els/les menors de 14 anys puguin començar a sortir al carrer acompanyats/des d'un adult, seguint unes indicacions per reduir al màxim el risc de contagi. A través de la premsa i de les xarxes socials hem vist que moltes persones no han respectat aquestes recomanacions, amb el conseqüent perill. Davant aquesta situació, moltes persones han sentit ira, enuig, indignació, frustració... Totes aquestes emocions estan relacionades entre elles, i es refereixen a una mateixa emoció, la ràbia.\nLa RÀBIA és una emoció que sentim quan es pateix una INJUSTÍCIA o ens sentim víctimes d'un ATAC o agressió, especialment quan no veiem cap motiu que ho justifiqui. Quan algú no permet que fem alguna activitat important per a nosaltres, o no ens deixa fer el que desitgem, o no ens sentim degudament recompensats o reconeguts, ens molestem, ens enfadem o ens enrabiem, en funció de la importància del greuge.\nÉs clar que la percepció d'injustícia o, fins a cert punt, d'un atac és completament subjectiva i fins a cert punt raonable (o qüestionable). Per tant, a unes persones els hi ho pot semblar mentre que a d'altres no. En aquí és important posar en pràctica l'empatia (posar-se en la pell de l'altre) i la compassió (mostrar voluntat d'ajuda atenent la realitat subjectiva de l'altre).\nAquesta emoció ens carrega d’energia, una energia que ens genera tensió. Podem ser conscients d’aquesta si prestem atenció al nostre front, a la nostra mandíbula, a les nostres espatlles o als nostres punys. La finalitat d’aquesta sobre-activació és la de preparar-nos per respondre a l’atac. Aleshores, tenim ganes de trencar, de donar cops, de protestar o de cridar. De vegades portem endavant aquestes accions, d’altres ens contenim però desitgem fer-ho o ens imaginem fent-ho.\nEn definitiva, la ràbia té la intenció de mobilitzar-nos per resoldre un problema, per canviar una situació que ens és adversa i ens provoca un perjudici. I ens dona la sensació que tenim la força i el coratge per afrontar qualsevol problema. Aquesta és la part constructiva o positiva d’aquesta emoció.\nPerò què puc fer quan em sento com si tingués un foc a dins, que em crema o que pot fer mal a d’altres persones? Aquesta és la part destructiva de la ràbia, i, en aquest sentit, esdevé negativa.\nCom a emoció, la ràbia és legítima. No és correcta o incorrecta. Aquest no és el problema. Una altra qüestió és com actua i s'expressa. Per tant, no l'hem d'inhibir, reprimir o donar-li via lliure, sinó regular-la. I com?\nAlgunes recomanacions serien les següents:\nDeixar de donar voltes sobre allò que ens ha molestat/enfadat. Tota emoció és de curta durada si no l’alimentem. Pensaments que ens fan veure i reveure el que ha passat, intensificant l’esdeveniment, impedeixen que l’emoció vagi apaivagant-se.\nCentrar la nostra atenció en altres estímuls. Fer una activitat que capti la nostra atenció i ens faci estar a gust és útil quan ens costa deixar de pensar en allò que ens ha fet enfadar.\nComunicar què és el que estic sentint. Expressar a una altra persona que em sento ofès/sa, perjudicat/da o desatès/a, d’una manera calmada, fa possible que aquesta pugui canviar la situació (si està a les seves mans), que em pugui recolzar o tenir en compte com em sento i donar-me una estona per tranquil·litzar-me.\nDescarregar amb mesura l’excés d’energia. Activitats esportives que permetin canalitzar-la, redactar a mà el que em passa pel cap sense posar cap mena de filtre i destruir posteriorment el(s) full(s), o trencar objectes que no tenen cap utilitat o valor (per exemple, estripant un diari de premsa escrita de dies enrere) són alguns exemples. Una altra opció pot ser fer neteja a fons.\nIntentar reduir la intensitat de l'activació. Això es pot fer itjançant exercicis de relaxació o mindfulnes. Aquest vídeo és fantàstic per començar a aprendre a fer-ho, tant per a infants, joves i adults.\nEn aquest sentit, és important no acumular la ràbia perquè ens pot fer mal o provocar que explotem davant qualsevol mínima incidència, perjudicant a d’altres persones, sovint les més properes.\nQuan els nostres fills/es s’enfadin, és important que els ajudem a verbalitzar què els està succeint, què és el que està provocant aquella emoció, i retornar-los que els veiem empipats/des però que no sabem perquè. No hem de perdre de vista que, en el fons, s’estan sentint atacats/des o víctimes d’una injustícia, tot i que potser no hi poden posar paraules.\nEn lloc de dir-los que es calmin o escridassar-los, és important mantenir la nostra tranquil·litat quan ens hi dirigim. Aleshores és quan podem donar-los un cop de mà perquè expressin què els passa. Si els hem de dir que la seva reacció no ens sembla correcta o que ens fa mal, ho farem amb un volum més baix, en cas contrari hi ha el risc d’acabar a crits desmesurats. És important transmetre que els intentem comprendre però que si actuen d’una determinada manera, no ho podrem fer, perquè ens fa mal o perquè ens estem sentint ofesos o atacats. Òbviament, si aconsegueixen rebaixar la intensitat de la seva reacció, els haurem de felicitar i dir que han sabut gestionar molt bé l’emoció.\nSi la seva ira no és molt intensa però els costa molt regular-la, podem intentar que expressin aquesta emoció mitjançant un dibuix, amb plastilina, fent teatre o amb alguna altra activitat artística, especialment si la senten habitualment. En aquest cas, els podem ajudar a transformar aquesta ‘ràbia externa’, actuant indirectament sobre la ‘ràbia interna’. Una altra manera de fer-ho és observant boles de neu, aquell souvenir esfèric que quan sacsegem provoca una tempesta de neu a l’interior que poc a poc va reposant.\nQuan es tracta de fills/es adolescents, hem de tenir més tacte, donat que el sentiment d’injustícia i incomprensió és força habitual en aquesta franja d’edat. En aquest cas hem de respectar els seus temps i parlar-los quan realment escoltin. Si no, acabarem frustrant-nos tots plegats i/o sentint renecs, paraules o esbufecs desagradables; si cal que passi una estona perquè es calmin uns o altres, esperem. Evitem entrar en guerra i els “sermons”, siguem concisos i clars. Per exemple:\n"Crec que estàs enfadat/da per algun motiu. Et puc ajudar?" (si diuen que no, o que no els passa res, els podem respondre que “entesos, si en algun moment creus que et puc ajudar, pots dir-m’ho”).\n"Això que has dit (o com ho has dit) em sembla injust i m’ha molestat (o m’ha sabut greu). Segur que a tu no t’agradaria que et parlessin d’aquesta manera."\nSi alguna de les parts no està en disposició de poder conversar de manera serena, és recomanable deixar passar una estona i fins i tot perdre’ns de vista. Practicar exercicis de respiració o relaxació pot servir d'ajuda.\nHem de tenir clar que nosaltres som un model per als nostres fills/es, de manera que la manera com maneguem la nostra ràbia (i, en general, les nostres emocions) influirà en com ho faran ells/es. Si quan ens sentim qüestionats/des o impotents acabem cridant, amenaçant o explotant, això és el que aprendran a fer.\nEn cas que la relació comenci a ser violenta, aquí teniu una petita guia orientativa per intentar canviar aquest estil comunicatiu. I per gestionar la convivència a casa, teniu aquesta altra (en CATALÀ i CASTELLÀ).\nEsperem que trobeu útils aquestes orientacions generals. Anirem posant diversos enllaços a recursos útils en el blog del departament per complementar allò que diguem en les publicacions. Reviseu les dues seccions sobre recursos externs.\nCom puc promoure estats emocionals “positius”? L’alegria, la satisfacció, l’optimisme i l’humor\nCom puc gestionar els estats emocionals “negatius”? (3) La tristesa\nCom puc gestionar els estats emocionals “negatius”? (1) La por\nC/Sant Ramon 11, 933862058\nCodi centre 08027754\nSegueix-nos a les xarxes socials


Necessitem una veu valenciana a Madrid - Diari La Veu\nNecessitem una veu valenciana a Madrid\nDivendres, 24 de juliol de 2015 18:00h\nLa Coalició Compromís és un projecte polític d'obediència valenciana format per diversos partits i adscrits a títol personal que ha estat el motor del canvi en clau valenciana del passat 24M. Una opció valencianista en què conviuen federalistes, nacionalistes, sobiranistes, ecosocialistes... que comparteixen un projecte de País Valencià socialment just. És cert que són contínues les discussions sobre primàries, lideratges, candidats, nomenaments institucionals, funcionament, organització etc., i això és prova d'un doble símptoma: és un projecte en construcció permanent i, com tot projecte humà, està sotmès a errors i a les tensions de les aspiracions de les persones que el formen. Malgrat tot, han demostrat que les saben resoldre i arribar a obtenir els millors resultats de la seua història.\nDe fet, mai el País Valencià havia tingut una representació en clau valenciana municipal i de país tan nombrosa com té actualment, i això ha generat entre la societat valenciana una certa esperança de recuperar i defensar els nostres interessos col·lectius com ja fa temps que no teníem. I precisament per això pensem que cal mantenir un projecte en clau valenciana sòlid i versemblant, i això passa per continuar amb la independència de caminar sols o amb aquells que vulguen sumar-s’hi a un projecte de país, precisament, valencià.\nI és que, el possible pacte amb Podemos té unes connotacions que ens fan sospitar certes concessions que s’han demostrat històricament nefastes. A ningú sorprèn ja el flaire unionista i centralista que emana del partit liderat per Pablo Iglesias. Un partit que s’ha apropiat de la bandera de la llibertat i del respecte a les voluntats del poble, però que sembla que haja oblidat que hi ha pobles que precisament volen ser lliures i lluitar pels seus drets, trets i somnis. No ens convé de cap manera als valencians incloure’ns en aquest tipus de partit, perquè sense dubte continuaríem sotmesos a una dependència estatal que perjudica greument els nostres interessos nacionals. Perquè la intenció de Podemos és sumar per adquirir una dosi de poder que els permeta tindre la màxima representació a l’Estat espanyol per aplicar unes polítiques que en res afavoreixen la voluntat, mostrada a les urnes, del poble valencià.\nLa reflexió que s’extreu de tot el que està passant és clara i evident: el País Valencià ha de tindre al Congrés estatal una representació valenciana sense dependència ni obediència estatal. Ens ha costat molt que el poble valencià que estima els seus símbols torne a somriure. Per això i per moltes coses més hem de demostrar que creiem en la nostra força, una empenta imparable que ha de ser capaç de caminar amb aquells que també estimen un país valencià de veritat, sense embuts, sense concessions transautonòmiques. Que quede ben clar, els valencians hem mostrat que volem estar representats a l’estat on ens obliguen a estar per aquells que creuen en la nostra terra, i ha de ser innegociable tindre grup parlamentari propi i uns objectius estratègics valencians al parlament estatal. Això hauria de ser la base de qualsevol acord polític més enllà del territori valencià.


Responsables dels serveis lingüístics participaran al Fòrum Vives de Gestió Acadèmica a la UIB - Xarxa Vives d'Universitats\nResponsables dels serveis lingüístics participaran al Fòrum Vives de Gestió Acadèmica a la UIB\nPalma, Castelló de la Plana, Barcelona.- 23/05/2014.- Tècnics de gestió acadèmica i serveis lingüístics de les diferents universitats de la regió Vives es trobaran el proper 29 de maig a la Universitat de les Illes Balears per assistir a la II Jornada de Gestió Acadèmica, emmarcada dins dels Fòrum Vives i sota el títol Les titulacions conjuntes i els cicles formatius de grau superior. Gestió acadèmica i serveis lingüístics.\nAquesta Jornada és una continuació de la celebrada el passat octubre a la Universitat Jaume I, on representants de diferents universitats de la Xarxa Vives van debatre sobre la implementació del Suplement de Títol Europeu (STE).\nAquesta nova jornada conta amb un programa dividit en dos grans blocs, el primer dels quals anirà adreçat de manera especial als vicerectors d’Ordenació Acadèmica i directors de Gestió Acadèmica, que debatran en torn a les titulacions conjuntes i els cicles formatius de grau superior.\nEl segon bloc reunirà responsables i tècnics dels serveis linguïstics universitaris, que analitzaran les relacions entre gestió acadèmica i serveis lingüístics i compartiran tècniques, idees i projectes. Les ponències, a càrrec de la cap dels Serveis Lingüístics de la Universitat de Barcelona, Conxa Planas i Marta Juncadella, del Serveis Lingüístics del mateix centre, versaran sobre el Portafolis Europeu de Llengües i l’expedició de títols de llengües per als estudiants de mobilitat.\nL’acte inclourà també una conferència a càrrec d’Ignasi Casadesús, secretari executiu de la Xarxa Vives, que portarà per títol El reconeixement acadèmic dels cursos de llengües a les universitats de la Xarxa Vives.\nTags:Fòrum Vives, Gestió Acadèmica, II Jornada, serveis lingüístics, uib


Còpies fotogràfiques de qualitat | Pau Guerrero, fotògraf\nCòpies fotogràfiques de qualitat\nUna de les satisfaccions més grans que podem tenir els que practiquem i estimem la fotografia, és veure el resultat de la nostra feina materialitzat en una bona còpia fotogràfica.\nEn el nostre món dominat per la tecnologia digital, pot ser que l’únic objecte, real i tangible, fruit de la nostra dedicació i esforç creatiu, sigui la còpia fotogràfica sobre paper.\nLa immensa majoria de les imatges que es creen avui en dia, probablement només seran vistes a través de la pantalla d’un smartphone, els breus instants en què aquestes se’ns ofereixen, abans de ser reemplaçades per altres imatges, en l’incessant flux visual d’Instagram.\nEn canvi, la còpia fotogràfica ens permet gaudir de la fotografia d’una forma molt diferent, pausadament, dedicant-li el nostre temps. Amb tota seguretat una experiència molt més poderosa i satisfactòria que la que ens ofereix la pantalla d’un dispositiu.\nPer aconseguir una còpia fotogràfica de qualitat, una obra fotogràfica sobre paper que reflecteixi la teva intenció i sensibilitat, et caldrà tenir una visió de conjunt de tot el procés, començant per la preparació prèvia de la imatge, passant per les particularitats de la gestió del color i la impressió digital, fins a establir un estil propi i personal.\nAquest taller t’ofereix una introducció a tot el que has de tenir en compte si vols aconseguir una còpia de qualitat. Posa a la teva disposició un mapa del territori, sovint desconegut, de la impressió fotogràfica, un territori on de vegades sembla que podem trobar aquells avisos en el marge dels mapes antics “aquí hi viuen dragons”.\nSerà entretingut, fent servir un llenguatge planer per tal de facilitar la comprensió dels aspectes més esotèrics del procés d’impressió.\nTant si tens la sort de poder imprimir tu mateix les teves fotografies, o si les portes a un laboratori perquè et facin les còpies, aprendràs els pasos a seguir, i les questions a tenir en compte, perque el resultat s’aproximi tant com sigui possible a la fotografia que havies imaginat.\nQuè entenem per una còpia fotogràfica de qualitat?\nCaracterístiques d’una bona còpia\nPapers i altres materials, el suport de la imatge\nTintes i colors\nFonaments teòrics i pràctics\nQualitats de la còpia\nGra i soroll\nTaques de pols\nTreballar en 8 o 16 bits\nVisualització i definició d’objectius\nDefinició o enfocament\nConversió de color\nSoroll i gra\nLes proves, soft-proofing i hard-proofing\nLa impressió final\nA tot fotògraf, ja sigui amateur o professional, que vulgui conèixer i controlar el procés d’impressió digital.\n“El negatiu es l’equivalent de la partitura musical, mentres que la còpia fotogràfica es l’interpretació d’aquesta” - Ansel Adams\nVols estar informat de la data i lloc on es farà la propera edició del taller? Deixa el teu nom i email i rebràs tota la informació dels propers tallers al teu correu. (Et podràs donar de baixa i deixar de rebre informació sempre que vulguis).


Estilistes a Sabadell: s'adapten a la teva personalitat - Diari de Sabadell\nEstilistes a Sabadell: s'adapten a la teva personalitat\nBlanch’s: La perruqueria que ha vist créixer el barri de Sol i Padrís\nBlanch’s Perruqueria. Carrer de Sol i Padrís, 4. / LLUÍS FRANCO\nL’any 1986, la mare de Pilar Blanco obria el seu petit negoci al carrer de Sol i Padrís, a l’eix comercial del barri. Eren moments de bonança i creixement comercial i Sabadell continuava creixent. Amb divuit anys, la Pilar ajudava la mare a impulsar el seu negoci familiar. “Recordo aquells inicis amb molts nervis, amb la innocència d’una noia que s’enfronta al seu futur”, rememora la perruquera.\nPerò recorda que l’esperit d’emprendre durant aquells anys estava en procés d’eclosió. La Pilar s’imaginava arribant ben lluny, i fent un balanç d’aquests 35 anys, veu que haver mantingut viva la perruqueria ja és tot un assoliment. El seu secret? No comprometre mai el tracte i la qualitat, malgrat que “els hàbits han canviat”.\nEspecialitzada en la tècnica del color i tractaments per reparar el cabell, la Pilar gaudeix especialment quan la seva clientela es deixa assessorar. És partidària que no ens deixem arrossegar per les modes, sinó que adaptem les noves tendències en estilisme a la nostra personalitat, estil i els nostres trets físics. És amant de la part més creativa de la seva professió, diu que és la que alimenta els professionals del sector. I anima tots els emprenedors que tinguin una idea de negoci consolidada –i una il·lusió ferma– a muntar el seu propi comerç, tot i els moments que corren. “El convenciment i la il·lusió és el primer pas”, assegura l’autònoma.\nThe Cuban Barber: La barberia tradicional vestida d’un estil cubà i propi\nThe Cuban Barber. Carrer de Sant Josep, 28 A\n(Centre) / LLUÍS FRANCO\nFa tot just un mes que l’estil cubà s’ha instal·lat a Sabadell. Yohandi Emilio Rodríguez va veure les orelles del llop i va decidir deixar la seva feina com a perruquer a Barcelona i obrir una barberia al centre de Sabadell. Es negava a quedar-se a l’atur, i és per això que va veure que era el moment oportú per fer-se un nom a la ciutat.\nCreu que la Covid no és pas un pal a les rodes per emprendre, més aviat al contrari. “Hi ha sectors que tenen un repte majúscul, però és l’oportunitat de fer-nos forts”, creu. De fet, no és el primer cop que emprèn: va dirigir el mateix concepte de negoci que ara obre a Sabadell a Malta. I un recorregut que l’avala. Amb només 15 anys, va començar a formar-se i a treballar com a barber. Una professió que va descobrir quan era petit, a Cuba. “Vaig créixer al costat d’una barberia i aleshores ja sabia que era el meu futur”, assegura. I no va fallar: gaudeix de la seva feina i aprenent les novetats de tendències i nous estils.\nA partir d’absorbir diversos estils, confecciona el seu propi segell professional. Sosté que és un concepte més ampli de negoci, incorpora elements i serveis amb segell d’identitat cubà. El Yohandi detalla que el seu punt fort són els pentinats moderns i la cura de la barba. Però també atén els estils més tradicionals per obrir-se a tota la clientela. I és precisament el tracte directe amb les històries humanes la part que més l’atrau de la seva professió.\nTemes:cara a cara, comerç, Perruqueria


laterceravia.cat – Amb l’excusa dels fins… – Manuel Cruz (El País)\nAmb l’excusa dels fins… – Manuel Cruz (El País)\n“Necessitem eines” és una de les frases més repetides pels polítics independentistes d’aquest país des de fa un temps. Amb la seva èmfasi en la dimensió instrumental del que es persegueix, la frase en qüestió remet a la vella disputa, mai del tot superada, entre mitjans i objectius o, per utilitzar la formulació tradicional, sobre si el fi justifica els mitjans.\nReferent a això Artur Mas —creatiu fins a l’últim moment— no va voler abandonar el càrrec de president sense deixar dipositada la seva pròpia aportació al debat. La seva afirmació “Ho estic fent bé perquè faig el bé”, pronunciada a l’hora del comiat, podria interpretar-se en el sentit que un bon fi projecta la seva bondat sobre els mitjans que s’utilitzen per aconseguir-lo.\nNo m’aturaré ara en una de les conseqüències que es desprendria d’una premissa com aquesta perquè ens distrauria del que es pretén plantejar a continuació, però almenys que quedi dit: per la mateixa lògica un mal fi, un fi equivocat, projectaria la seva maldat sobre totes les eines que s’utilitzessin per aconseguir-lo. Com s’advertirà, d’això a desqualificar a perpetuïtat qualsevol adversari (al qual per definició se li atribueix maldat o error ja que, si no, estaria amb nosaltres) digui el que digui i faci el que faci, no falta ni un pas.\nImporta molt més destacar ara que en el plantejament mateix de l’assumpte s’acostumen a donar per descomptades algunes premisses que disten de ser òbvies o evidents per si mateixes. Una és la que per aconseguir un determinat objectiu només hi ha un mitjà possible. La casuística habitual en aquests casos tendeix a servir-se pràcticament sempre del mateix tipus d’exemples: consideraria legítim torturar el criminal que es disposa a cometre una massacre si d’aquesta forma aconseguís salvar la vida de múltiples innocents? i similars. Veureu que el que queda sense qüestionar a la pregunta és la possibilitat que pugui aconseguir-se el mateix objectiu per mitjans diferents. Si tinguessin raó els que pensen que a cada fi li corresponen exclusivament uns mitjans predeterminats no s’hagués abolit la tortura en molts països, i la justícia, o fins i tot la simple prevenció del delicte, en aquells que sí l’haguessin abolit seria per complet ineficient, per posar un altre exemple a l’altura de l’anterior.\nPerò probablement el supòsit en el qual convingui fixar més l’atenció sigui aquell que no acostuma a problematitzar-se, és a dir, el fi mateix. En realitat, són molts els que, com Artur Mas, busquen el refugi de la inqüestionable bondat dels objectius perseguits per legitimar retroactivament els instruments fets servir. D’aquesta manera, el fi, en la seva puresa, serveix per justificar-ho tot. És més: com que es tracta precisament que el fi vessi la seva bondat sobre els mitjans, com més ideal i pur sigui aquest i, en conseqüència, més inassolible resulti, més bé durà a terme l’autèntica funció que se li ha assignat, la de proporcionar una aparent coartada ètica als presumptes mitjans, dignificant-los.\nPer què els qualifico com a presumptes? Perquè acostumen a constituir en molts casos els veritables objectius que realment busquen alguns. El cas de la irrupció en l’esfera de la política de nous protagonistes ha estat, referent a això, revelador. De manera pràcticament íntegra es van donar a conèixer injuriant els vells professionals de la cosa pública i fent ostentoses declaracions sobre la falta d’ambició amb la qual arribaven. No farà falta evocar una vegada més el que va d’ahir a avui, i l’acceleradíssim trànsit des d’aquella autoproclamada innocència a la pugna pel repartiment dels càrrecs, el control de les llistes, les baralles amb les formacions afins i altres pràctiques associades a la més vetusta política, justificades ara totes elles sobre la base de la noblesa de l’horitzó últim perseguit.\nTal vegada convindria començar per descarregar de retòrica el discurs i definir amb la màxima claredat i precisió possibles els objectius que es desitja aconseguir, a fi de poder obrir un debat crític i racional sobre la millor manera d’aproximar-nos-hi. Probablement uns objectius a escala humana ajudarien a plantejar en els termes exactes les coses. Perquè, desproveïts de tota exageració utòpica, aquests ja no podrien continuar servint ni de coartada per a l’ànsia de poder d’oportunistes i ambiciosos de tot tipus, ni de justificació per a les seves pitjors pràctiques.\nPer La Tercera Via|2016-02-28T09:59:58+00:00febrer 28th, 2016|Categories: Notícies, Opinió|Etiquetes: Artur Mas, Procés|0 Comentaris


Matxalen Uriarte, coordinadora de l'àrea de Seguretat Alimentària i Biodetección d'AZTI-Tecnalia | Consumer\nMatxalen Uriarte, coordinadora de l’àrea de Seguretat Alimentària i Biodetección d’AZTI-Tecnalia\n«El risc zero en alimentació no existeix»\nEls començaments d’AZTI-Tecnalia estan profundament units a la recerca oceanogràfica i pesquera, encara que paral·lelament s’ha desenvolupat una altra àrea dedicada a la tecnologia dels aliments. Avui, després de complir 25 anys, AZTI-Tecnalia és un referent en l’àmbit internacional i un dels més prestigiosos centres espanyols en el camp de la recerca tant marina com a alimentària. Un ambiciós projecte fet realitat en el qual participa un equip expert i multidisciplinari en diferents matèries: tecnologia d’aliments, bioquímica, biologia molecular, microbiologia i química, entre uns altres. Matxalen Uriarte, coordinadora de l’àrea de Seguretat Alimentària i Biodetección d’AZTI-Tecnalia, explica el present i el futur d’aquest camp, en el qual queden «moltes coses per descobrir».\nQuè és la seguretat alimentària (SA)?\nEl concepte de seguretat alimentària és molt ampli i l’abast que té per a la FAO consisteix que la població tingui a tot moment accés material i econòmic a aliments suficients, assegurances i nutritius per satisfer les seves necessitats dietètiques i preferències alimentàries per a una vida activa i sana. El nostre àmbit d’actuació es concreta en la seguretat de l’aliment, és a dir, en què no ocasioni cap risc en la salut del consumidor. Als països desenvolupats, el terme de seguretat es limita a la seguretat de l’aliment i nutrició ja que la disponibilitat i l’accés estan garantits. Per dir-ho de forma senzilla, ‘seguretat alimentària’ és una fi en si mateix i és el resultat d’aplicar mesures al llarg de tota la cadena alimentària orientades a prevenir o reduir els perills d’un aliment que puguin ocasionar un dany o malaltia en el consumidor.\nI en l’àmbit nutricional?\nDes del punt de vista nutricional de l’aliment, la recerca per a la seguretat alimentària persegueix conèixer tots els efectes que un aliment produeix en l’organisme. En aquest àmbit, l’aliment es considera segur quan té l’efecte que esperem, és a dir, quan s’afegeix un component com a millora nutricional haurem de conèixer com és el mecanisme de ‘introducció’ d’aquest component en l’organisme i el seu efecte final.\nSón segurs els aliments que consumim?\nAvui dia la cadena alimentària europea és de les més segures del món, encara que el risc zero no existeix. Al llarg de tota la cadena de producció alimentària existeixen mesures per garantir aliments sans i assegurances. Tots els agents que participen en aquesta cadena, sector primari, transformador, distribució i comercialització, així com les entitats que gestionen els programes de control alimentari, treballen perquè els aliments tinguin la major seguretat possible.\nI què és la biodetección?\n«Construïm les recerques partint de les necessitats de la indústria alimentària i de la demanda dels consumidors» La utilització de biomolècules (enzims, anticossos, receptors cel·lulars i proteïnes en general) i fins i tot de bacteris per a la detecció en l’aliment de substàncies (paràmetres de qualitat, tòxics, contaminants químics, al·lergògens) o patògens. La nostra línia de recerca en aquest camp desenvolupa sistemes nous, específics i resolutius de detecció de contaminants alimentaris (i també de paràmetres de qualitat), introduint-nos a més en el camp dels nanomateriales biofuncionalizados (nanomateriales combinats amb biomolècules), en col·laboració amb altres centres, l’aplicació dels quals més directa són els biosensores de nova generació.\nQuins són les principals línies de treball de recerca d’AZTI i les seves aplicacions en marxa?\nLa determinació de riscos alimentaris en la cadena productiva, el desenvolupament i implantació de sistemes de detecció de contaminants i de tecnologies i processos per a la conservació i millora de la qualitat dels aliments. Per exemple, en determinació de riscos tenim una llarga experiència en implementació d’HACCPs (anàlisi de perills i punts de control crític) i auditories en la Indústria Agroalimentària. A més, existeixen sistemes de vigilància sobre legislació de traçabilitat, MRL (Maximum Residue Limit) de contaminants. En breu es llançarà un butlletí on es podrà consultar sobre qualsevol contaminant alimentari i accedir a informació, des de la seva estructura molecular, passant per la seva incidència en aliments, legislació que ho regula o bibliografia relacionada.\nQuè altres línies de recerca tenen obertes?\nRespecte al desenvolupament de sistemes de detecció investiguem en mètodes ràpids de mesura en diferents matrius alimentàries, en biodetección per desenvolupar nous tipus de sensors; treballem en identificació d’espècies per a la detecció de fraus i per a traçabilitat de productes. En el camp de conservació i millora de la qualitat de l’aliment, es treballa en l’aplicació de noves tecnologies i desenvolupament de processos per millorar la qualitat del producte; es desenvolupen models predictius de vida útil i en etiquetatge intel·ligent, entre uns altres. També es desenvolupen models de validació que garanteixin la seguretat de les noves tecnologies i els nous aliments que s’investiguen al centre. Exemples d’aplicacions en marxa són els mètodes ràpids i específics per a la detecció de pesticides en vi, farines i cereals i en matrius alimentàries líquides (principalment sucs), detecció de mandarina en sucs de taronja; mètodes de detecció d’anisakis; identificació d’espècies de peix i un programari de predicció de vida útil de peix fresc, entre uns altres.\nCom es defineixen aquestes línies?\nEn el cas d’AZTI i de la Unitat de Recerca Alimentària l’objectiu és desenvolupar aplicacions i solucions per cobrir les necessitats actuals i futures del sector i del consumidor. L’orientació de la nostra recerca, seguint aquesta lògica, es construeix des de les necessitats existents al mercat de la indústria alimentària i de la demanda dels consumidors. Des de les necessitats identificades es defineix la ruta tecnològica que ha de seguir la Unitat i a partir d’aquesta es despleguen els objectius, es defineixen els recursos necessaris i s’identifiquen les línies concretes de recerca, transferència i serveis.\nQuin és el flux que se segueix des de la recerca a l’aplicació en el sector?\nExisteixen dos temps en relació amb la recerca-aplicació. Un temps de curt termini, en el qual una empresa, davant un problema o necessitat concreta, demanda una solució i, sobre la base del nostre coneixement, li proposem un estudi o li transferim l’aplicació o solució immediata. L’altre temps, molt més llarg, consisteix a treballar per poder respondre a les necessitats futures del sector. Mitjançant vigilàncies i prospectives s’analitzen les necessitats futures del sector i orientem la nostra recerca per treballar i desenvolupar aplicacions que responguin, en un període de tres a cinc anys, a les necessitats que es trobaran les empresa en el futur.\nInverteixen a Espanya les empreses de la indústria agroalimentària en recerca en matèria de SA?\nComencen a crear-se consorcis interessants entre empreses i centres de recerca. Els governs central i autonòmic fomenten la creació d’aquestes xarxes de col·laboració també recolzant amb diferents tipus d’ajudes. No obstant això, queda encara un llarg camí per recórrer en el sentit de buscar complementarietats entre la ciència i la indústria i aprofitar-nos tots d’aquesta simbiosi, que, en definitiva, és el que fa que una societat sigui avançada. I això passa per la seguretat en un sentit ampli i, per descomptat, la seguretat alimentària és una de les de primer ordre. Si a més considerem la innovació, que és un dels tractors en una indústria per poder competir en el seu sector, aquesta simbiosi entre ciència i empresa es fa clau. Per exemple, actualment està havent-hi una demanda important de sistemes de control i detecció en la indústria alimentària i això unit a la revolució que està suposant la inclusió de noves tecnologies (per exemple micro i nanotecnologia) fa que el moment actual sigui un període interessant i creiem que molt fructífer per a la recerca alimentària.\nA quin nivell es troba Espanya en recerca de SA comparat amb uns altres de la UE i enfront de la resta del món?\nÉs comparable a la posició del nostre país en recerca en general, és a dir, a Espanya existeixen alguns grups i centres que realitzen recerca a molt alt nivell competitiu internacional. Però de forma global, encara que se segueixen desenvolupant programes per recolzar la recerca, seguirà fent falta una important inversió perquè el nostre país se situï en primera línia. És important la participació als programes marco europeus on es pot treballa conjuntament amb els millors centres de la UE i que tenen un reconeixement internacional.\nEs divulguen adequadament aquests conceptes de recerca i arriben realment al consumidor mitjà?\nEl nostre compromís passa per fer arribar a les empreses i al consumidor els resultats perquè puguin aprofitar-se dels avantatges de l’aplicació de la ciència en la societat en general. Ocorre de forma generalitzada que la divulgació científica i tècnica és parcial o no s’expressa en un llenguatge universal. Percebem que, en el desenvolupament de les noves tecnologies, la comunitat científica està molt conscienciada perquè, en primer lloc, s’investiguin tots els possibles efectes i impactes que puguin tenir en la nostra salut o en l’entorn i a transmetre de forma eficaç i entenedora la informació que es derivi de les recerques. Tenim molt camí per davant en aquest sentit.\nEL REPTE EN RECERCA ALIMENTÀRIA\nUn dels principals reptes que es plantegen a l’hora de definir les línies de recerca alimentària està a «desenvolupar i traslladar a la indústria mètodes ràpids de detecció», admet Matxalen Uriarte. Aquests sistemes han de ser molt específics amb «les molècula, els patògens o les espècies a detectar».\nPer a l’experta d’AZTI-Tecnalia, centre que participa en diversos projectes europeus com SeaFoodPLus (promoció de la salut a través dels aliments marins) i GoodFood (millora de la seguretat i qualitat dels aliments mitjançant les micro i nanotecnologies), un altre dels reptes és el desenvolupament de «sistemes intel·ligents que indiquin, a temps real, l’estat de l’aliment», i que alhora estiguin integrats en un ambient també intel·ligent i fàcilment controlable de forma remota.\nRecentment, AZTI-Tecnalia s’ha incorporat com a membre al Safe Consortium, (European Association for Food Safety) una de les principals xarxes europees en Seguretat Alimentària. Altres projectes europeus dels quals forma part el centre és el MapMilling (increment de la SA en la indústria del molt i cereals) i SMEsforFood (impuls de la participació de les pimes alimentàries europees en projectes R+D+i), a més de col·laboracions en diversos projectes llatinoamericans.\nalimentària azti investigación-ca seguretat tecnalia


Els pobles més bonics del pirineu català - Somrurals - Recursos turístics\nEl pirineu català és un dels entorns naturals més bonics de Catalunya on podràs visitar infinitat de llocs amb un encant especial. Al Pirineu podem veure parcs naturals, valls, pobles amb encant, diferents elements de l’arquitectura, etc. A l’entrada d’avui ens centrarem en els pobles més bonics del pirineu català.\nParlarem sobre on són, com arribar-hi, què és el que els fa especials i tot el que has de saber per poder passar-hi un dia espectacular.\nComencem aquesta entrada amb un dels pobles més coneguts del pirineu català lleidatà. Es tracta del poble de Taüll pertanyent al municipi de la Vall de Boí. Encara que no té gaires habitants, actualment només arriben a 300 aproximadament, és un dels pobles més visitats de la zona.\nA més, té una de les esglésies més conegudes de tot Catalunya. En aquesta localitat hi ha l’església de Sant Climent de Tahull. És una de les esglésies més rellevants, ja que, juntament amb 8 esglésies més de la zona, està declarada Patrimoni de la Humanitat per la UNESCO.\nÉs l’església més coneguda pel fet que s’hi projecten pintures originals de l’església que daten del segle XII, amb l’objectiu de la recuperació d’aquest art. La gent el cataloga com una cosa totalment meravellosa i digna de veure si s’està per la zona.\nEncara que aquesta església és un dels elements més coneguts del poble, la veritat és que té una gran tradició i una gran història. Per exemple, va estar a les mans dels musulmans fins que l’any 806 D.C va ser alliberada.\nPer arribar fins aquí us recomanem que ho feu utilitzant el cotxe a través de la carretera L-501. Si ho desitges, també pots arribar amb autobús. La coneguda companyia d´autobusos ALSA opera diferents línies que arriben fins aquí.\nSeguim amb un poble del Pirineu gironí. En aquest cas us presentem el poble de Besalú que, com l’anterior, encara que no té una gran població, és ric en elements arquitectònics d’interès.\nAquí podem trobar diferents llocs per visitar. Nosaltres us recomanem els següents: nucli antic (declarat bé cultural d’interès nacional), parròquia de Sant Vicenç de Besalú, pont de Besalú (el que passa per sobre del riu Fluvià) i el monestir de Sant Pere.\nSens dubte, un dels elements arquitectònics o llocs d’interès més ressenyables són els banys jueus. Es considera que tot el conjunt històric d´aquesta localitat està molt ben conservat.\nCom a dades d’interès, ens agradaria destacar que fins a l’any 2014 eren els únics banys jueus que s’havien descobert a la península i que són un dels quatre banys jueus, també coneguts com a miqvé que es conserven de tot Europa.\nPer arribar fins a Besalú, ho pots fer amb el cotxe a través de la C-66z o la N-260. Disposa de diferents pàrquings gratuïts.\nA la tercera posició tenim la localitat de La Seu d’Urgell. És coneguda per ser la capital de la comarca de l’Alt Urgell i per ser una de les localitats més poblades de la zona. Per això arribar fins aquí és molt més senzill que arribar a altres pobles que hem comentat.\nSi utilitzeu el cotxe podeu arribar fent ús de la N-260 o de la C-14. A més, ALSA opera autobusos des de les principals ciutats catalanes de manera que podràs arribar amb autobús amb facilitat. Així mateix, en estar a prop d’Andorra, els autobusos que van des de Barcelona o altres ciutats catalanes fins a Andorra solen parar aquí.\nA la Seu podreu visitar molts elements arquitectònics diferents com, per exemple: el castell de la ciutat, diferents carrers, la casa de la ciutat, etc. A més de parcs com el de l’Alt Pirineu o el parc natural de Cadí-Moixeró.\nEn aquest cas, l’element més destacable és la catedral, ja que es considera l’única estil romànic que es conserva a tot Catalunya.\nSi t’agraden els pobles amb aire retro, aquest és el teu. Es troba a la província de Barcelona, en concret a la comarca del Bergadà. Per arribar-hi, pots fer-ho fàcilment a través de la C-16 i després la B-402 o agafant la Gi-401.\nAquest poble, com hem comentat, és conegut perquè els carrers tenen un aire tradicional. Però també és conegut per ser la localitat on neix el riu Llobregat. Aquest riu travessa tota la província de Barcelona.\nA Castellar podreu visitar diferents llocs: les fonts del Llobregat, l’església de Santa Maria de Castellar de Nuch o l’església de Sant Vicenç de Rus. A més, també hi ha el més que conegut museu del ciment.\nEl museu del ciment Asland va ser una de les primeres fàbriques construïdes als peus del riu esmentat anteriorment. El seu objectiu, com no podia ser un altre, era fabricar ciment utilitzant els recursos que es trobaven a la comarca. És important tenir en compte que està declarat bé dinterès cultural i part del patrimoni històric dEspanya.\nEncara que ja no funciona com a fàbrica (només va estar operativa entre els anys 1904 i 1975), disposa d’un museu on podem veure com es va anar adaptant a la industrialització. Aquest museu va ser obert a l’any 1992 i és digne de veure.\nAquest museu, durant els mesos d’estiu, és obert durant tots els dies i, a l’hivern, els caps de setmana. L´entrada té un preu aproximat de sis euros.\nEncara que hem esmentat aquestes localitats, n’hi ha moltes altres que també tenen molt d’encant i que són molt boniques com: Quealbs, Vielha, Salardú o Ribes de Freser.\nSi us ha agradat aquesta entrada, us recomanem que llegiu l’entrada anomenada “pobles amb història”. Hi parlem sobre aquests i altres pobles.\nA més, si vols estar al corrent de les nostres novetats, pots seguir-nos a xarxes socials: Facebook | Instagram.


3 llibreries de les comarques en la primera plataforma nacional de venda en línia de llibres | ARA Multimèdia\nEl llibre que busques el tens en una llibreria a prop teu.\nLes llibreries Detroit i Llorens d'Alcoi, i Plumier d'Ibi ja participen en aquesta plataforma de venda en línia, i que controlen els mateixos llibreters. Des de CEGAL animen a la resta de llibreries a llançar-se al món del comerç en línia i de proximitat; i als consumidors a participar d'aquesta comunitat lectora.\nLa idea és oferir les mateixes facilitats que els grans venedors per tot coneguts, però assegurant que fas la compra en una llibreria a prop teu, de proximitat. Han fet el pas 170 llibreries de tota Espanya, entre elles 2 d'Alcoi i 1 d'Ibi.\nLa Confederació Espanyola de Gremis i Associacions de Llibreters, CEGAL, ha activat aquest mateix mes de novembre la primera plataforma d'àmbit nacional de comerç en línia. Està allotjada a Todos tus Libros, web ja coneguda per ser un complet cercador bibliogràfic, però que ara permet a més la reserva i compra. De les més de 700 llibreries associades a CEGAL, vora 170 ja participen en la plataforma i es preveu que la xifra s'incremente pròximament. Les nostres comarques no s'han quedat enrere amb 3 llibreries: Llorens i Detroit Llibres, a Alcoi; i Plumier a Ibi.\nLa web permet la consulta i reserva de llibres, així com la compra directa, triant entre arreplegar en el comerç o amb enviament a casa. Pots triar una sèrie de llibreries preferides o la plataforma te les proposa. I també pots comprar xecs de regal en una campanya de suport a les llibreries, o participar en la comunitat lectora.\nPerò un dels punts singulars d'aquesta plataforma, i que segons CEGAL marca la diferència amb altres projectes similars arreu del món, és que no hi ha un administrador central que faça d'intermediari i incremente el preu final dels llibres, sinó que "el control està en mans de la llibreria independent", i cada establiment decideix el seu nivell d'implicació sense haver de pagar comissions de vendes.\nDes de CEGAL asseguren que el nombre de les llibreries que se sumen a la plataforma creix, de fet es va iniciar el 4 de novembre amb vora 150 (les tres de les nostres comarques estaven en eixe primer grup), i tan sols cinc dies després ja en són més de 170. La confederació de llibreters reconeix que suposa un esforç per a les llibreries, amb un canvi tecnològic important i "una exigència de qualitat" perquè han de tindre constantment actualitzat el seu catàleg. Però és la part que aporten els llibreters en aquesta aposta pel comerç de proximitat, i ara és el moment de la implicació dels lectors.\nSegona edició d'ajudes al comerç perquè facen descomptes


Resum de Sant Joan, el pròleg de les festes majors d'estiu (SECUNDÀRIA) - LA CULTURA POPULAR A L'ESCOLA. Les festes populars, materials digitals\nCurs: Sant Joan, el pròleg de les festes majors d'estiu.El primer tema se centra a presentar la diada de Sant Joan emmarcant-la en les antigues celebracions de l'arribada del solstici d'estiu. El segon i el tercer es destinen a fer evident la gran riquesa de creences i costums que envoltaven i encara envolten la festa, dedicant tot el tercer tema a l'element més característic de la diada: el foc purificador. El quart treballa pròpiament la festa i la revetlla de Sant Joan, així com algunes de les manifestacions festives més arrelades, mentre que el cinquè tema presenta alguns refranys, poemes i cançons propis o que fan referència a la diada. Finalment en el tema sisè s’anima l’alumnat a participar, durant l’estiu, en un fòrum on penjar-hi i expressar-hi les seves vivències festives o bé a la realització d’un petit treball o “investigació” d’alguna festa en què participin.


PERDUDESPERLESAMERIQUES: julio 2010\nPublicado por nosaltresdues en 12:20 No hay comentarios:\nPublicado por nosaltresdues en 12:02 1 comentario:\nPublicado por nosaltresdues en 9:00 No hay comentarios:\nPortem ja molts de dies sense escriure... de nou. Però això no vol dir res més que som unes bones PERDUDES.\nBé, us vam deixar a Salta, ja ha passat molt desde llavors. Salta, com a ciutat no ens va agradar gaire... Però vam arribar just per la festa de Güemes i ens vam empapar de folklore tradicional, balls, cants... Boníssim!!! A part a Salta hi ha el Paseo Balcarce, que es un carrer ple de pubs i discoteques on passar la nit... Molt interessant. :P\nAixò si, quan acaba la festa, s'amonteguen un piló de policies, semblants als antidisturbis, que formen una cadena per tot el carrer i fan fora a tots els habitants dels pubs... Va ser molt curiós veure això, i també discutir amb un policia sobre quines eren les raons per les quals feien fora a la gent d'un espai públic... la resposta no va ser del tot satisfactòria, però ho vam deixar córrer.\nDes de Salta ens van comentar que no ens podiem perdre un petit poblet anomenat Cachi, que es troba a prop de la ciutat, per una ruta una mica tortuosa i a on no hi arriba el transport públic. Així que un diumenge de juny, curiosament el dia del pare a Argentina, ens plantem a la ruta amb l'Amparo disposades a fer dit per anar a passar un dia al poblet. L'aventura no va ser precisament al poblet, si no a la ruta... Vam acabar fent dit amb una bandera argentina i un cartell que posava: "mi padre está en Cachi. Lleváme con él". En fi, que es va parar mooolta gent, erem tot un espectacle... pero mai vam arribar a cachi... jejeje!\nA Salta ens vam reunir de nou amb el Gus i la Clem, també l'Hugo (els francesos) i ja veniem viatjant amb l'Amparo (la valenciana)...el grup creix... aquí comença el nostre viatge en gran grup! Una meravella!\nTrajecte 1: Salta- Purmamarca: Viatge sorpresa a Salinas Grandes.\nDe Salta vam sortir cap a Purmamarca... Vam tenir un viatge molt bonic, ens va "aixecar" un camioner, vam arribar abans que els nostres companys de viatge que ho van fer en bus, i el camioner, anava cap a Salinas Grandes, així que allà ens vam plantar! Vam visitar les salines, salvant-nos del tour... un regalet del viatge.\nPurmamarca és preciós, amb el cerro siete colores.... realment el paisatge és de tots colors... un plaer pels sentits, això si, molt i molt car, sense gaire vida. Vam dormir a casa d'uns artistes que ens van deixar una habitació a un mòdic preu, no ens va agradar gaire la onda i vam pirar al dia següent, després de fer alguna excursió i passar la nit al pub, amb la gent del poble compartint música, bon vi i cervesa argentina.\nTrajecte 2: Purmamarca- Tilcara: Aquest cop, en bus!\nAquest cop, vam viatjar en bus... Poques hores de trajecte i a un bon preu. Vam arribar a Tilcara, un pèl menys turístic que Purmamarca, un poble amb molt bona onda. Vam arribar a un hostel que semblava un petit poblet amb la seva plaça i tot. Allà vam celebrar "a lo grande" el dia de Sant Joan, vam tenir petards i tot! Tot i que no eren per nosaltres, van esclatar.\nA Tilcara vam passar uns bons dies, vam visitar La Garganta del Diablo i el Pukará. La primera després d'una caminata a ple sol que ens va matar, va valer la pena, ESPECTACULAR, vam arribar també a la cascada, on vam passar una bona estona admirant el magnific paisatge. El Pukara son unes ruines índigenes, molt semblants a les que vam visitar a Quilmes, però en petit.\nTrajecte 3: Tilcara- Humahuaca\nHumahuaca, sembla un complex turístic. Des del poble es poden fer diferents excursions, però vam arribar i vam decidir marxar en el següent bus a un poblet molt menys turístic. Vam passar la tarda des de la part més alta del poble, veient passar tot un seguit de turistes en manada seguint el guia. El poble en sí, no té res gaire interessant, això si, les vistes, molt i molt boniques. Vam tenir la sort de trobar un habitant del poble que ens va explicar la història dels indígenes del lloc i com el turisme mal portat afecta als habitants originàris. Un bon record d'aquella tarda.\nTrajecte 4: Humahuaca- Iruya\nIruya és un petit poble situat a 3700 metres d'alçada. Preciós. El poble està conformat per quatre carrers tots en pujada (o baixada) tot i que recordem molt més les pujades! Tant que vam arribar a Casa de Asunta, el lloc on ens vam hospedar, vam veure la preciosa terrassa, les precioses vistes a la montanya i no vam sortir mai més d'allà. Fins quatre dies després. Ohhhhhh!\nA Iruya ens vam haver d'acomiadar de l'AMPARO. Ella ha estat una gran companya de viatge, l'hem anat trobant per tot arreu, des de Puerto Natales. La bona onda va estar present des del primer moment. Desprès de ser veïnes durant molt de temps, vam decidir ser companyes de viatge, després, ja, amigues. Hem après molt d'ella i de la seva manera de saborejar la vida. Trobar-la ha estat un regal del viatge i volem que sàpiga que ja ve amb nosaltres TOT el viatge i que esperem la retrobada impacientment! Sigui on sigui!!! MOLTA SORT! Et trobem molt i molt a faltar!\nTrajecte 5: Iruya- Yavi\nDesprés d'Iruya vam viatjar fins a La Quiaca, a la frontera amb Bolivia, ja amb destí cap al Salar d'Uyuni. Primer, però, vam voler fer parada a Yavi, un poblet del qual ens havíen parlat molt i molt bé, molt poc acostumat al turisme. De La Quiaca a Yavi, no hi ha transport públic, però cap problema, perquè la gent que té cotxes, per un mòdic preu t'hi acosta.\nEl lloc ens va meravellar, totalment desèrtic, sense cap més turista que una parella que ja havíem trobat a Iruya... El poble gairebé per nosaltres sols i vam arribar a casa d'una mamita que ens va acollir esplèndidament (tot i que després ens vam adonar que no era més que un intercanvi monetari.. una pena!). No hi havia gas i tampoc gairebé menjar, així que vam haver d'escapar-nos a La Quiaca a buscar aliments i fer asados obligats en la gelor de la nit... Buff quin fred!\nAllà vam veure petroglifics (pintures dels habitants índigenes, A.C), vam passejar per un riu, amb la seva cascada encantadora i, fins i tot, ens vam poder banyar al riu, una remulladeta fins a la cintura, que encara fa fred!!!\nTambé vam decidir fer una excursió de tot el dia per anar a la Laguna Colorada. I si.... vam trobar un flamenco!!! ueeeee! realment el camí va ser fantàstic... caminant pel mig del desert, entre cactus, llames i guiant-nos per les montanyes... unes molt curioses que es diuen els 7 hermanos.\nVam marxar abans de lo esperat, tot i que el lloc ens encantava, ja que voliem arribar a Bolivia amb tren i, així, cambiar de transport... Ara.. ens falta la moto, la llama i el vaixell!!! :)\nPròxim capítol.... SALAR D'UYUNI!!! el nostre antitour....\nPublicado por nosaltresdues en 14:03 1 comentario:


2015 – Pàgina 2\nEn el TG “Ciència a la cuina” ens endinsem en un petit laboratori o, millor encara, una petita planta d’una indústria on, a partir de diverses matèries primeres (ingredients) fabriquem nous productes (els plats cuinats que ens mengem). En aquest laboratori hi conflueixen tres grans ciències bàsiques: la biologia, la química i la física. La primera setmana, l'alumnat ha après que cada vegada que es fa un àpat, s'empassa un bon grapat de substàncies presents en els aliments: els nutrients i els àtoms que els formen. També van entendre la diferència bàsica entre els processos químics i els processos físics, citant-ne alguns associats al fet de cuinar. Finalment, van estudiar les diferències bàsiques entre els tres estats de la matèria. La segona setmana han treballat sobre «la puresa» dels aliments, tot relacionant aquest concepte amb la diferència entre les substàncies pures, les mescles homogènies i les mescles heterogènies. Han analitzat dos esmorzars des del punt de vista de la ingesta energètica (si cobreix o no les necessitats d'un adolescent segons l'OMS) i de l'equilibri nutricional pel que fa a la presència d'aliments dels diferents grups. Així mateix, van aprofundir en l'estudi de les emulsions analitzant la mescla oli-aigua sense i amb [...]\n3r ESO, Ciències a la cuina, Curs 2014-2015 Llegir més\nAl llarg del TG «Diferències» l'alumnat va descobrir la diversitat al món des del punt de vista geogràfic, socioeconòmic, polític, etc. Van analitzar la vida de cinc joves de procedència molt diversa, van aprendre a descriure un paisatge, a explicar el significat dels percentatges en el context de la descripció d’una població i a calcular percentatges a partir de dades parcials i absolutes. També van treballar al voltant del concepte de l’IDH (Índex de Desenvolupament Humà), enumerant els principals indicadors en què es basa aquest índex i relacionant-lo amb la qualitat de vida en un país i la posició d’aquest país en la classificació que ocupa per IDH. Van analitzar les causes de l'emigració, i dels fluxos migratoris mundials, tot reflexionant sobre la situació a Espanya. Es va abordar, també, l'estudi dels nutrients a diferents dietes representatives de diferents cultures. Per acabar, van confeccionar una infografia on es representen, al menys, 10 aspectes rellevants en una hipotètica comunitat de 100 persones. Es tracta del projecte «La Terra en miniatura», el qual pretén conscienciar de les condicions de vida del planeta, de la seva diversitat i riquesa, però també de les desigualtats i de la pobresa.\n3r ESO, Curs 2014-2015, Diferències Llegir més\nTG Un lloc per viure Des del principi del segon trimestre l’alumnat de 2n d’ESO està aprenent al voltant del tema de l’habitatge. Vam partir de la descripció i el dibuix del racó preferit de cada noi o noia, per passar a la representació gràfica de casa seva. Abans vam practicar amb l’aixecament del plànol de la pròpia aula i del sector de les aules de 2n d’ESO. Per arribar al plànol primer vam dibuixar, vam fer esbossos i croquis. En una segona part del TG hem fet petits grups i hem escollit entre una sèrie d’encàrrecs per fer un habitatge. La Montse Gou, arquitecta, ens va explicar en una conferència com projectava una casa. Individualment hem fet una proposta a escala 1:100 o 1:50 que hem discutit en grup i finalment hem construït una opció de grup. El plànol definitiu s’ha fet a escala 1:50 i hem construït una maqueta en cartró ploma. Per poder plantejar i discutir la millor solució, a més del dibuix del plànol, hem utilitzat l’iPad on hem dibuixat el plànol. Hem hagut de planificar-nos i distribuir-nos la feina perquè a més del plànol i la maqueta també hem hagut de fer una memòria constructiva en la [...]\n2n ESO, Curs 2014-2015, Un lloc per viure Llegir més\nAl TG Històries del Cel, ens acostem a l'Univers des d'una doble vessant: l'astronòmica i la mitològica. Què hi ha i com anomenem tots aquests cossos celestes que podem veure a les nits? D'una banda coneixerem els planetes, el sistema solar, els forats negres, les constel·lacions i tota mena d'astres que poblen l'Univers. També n'estudiarem les dimensions i el moviment. Però també parlarem dels mites que donen nom a aquestes constel·lacions i planetes. Orió, Perseu...rera cada nom hi ha una història mitològica que val la pena conèixer. I rera aquesta mitologia hi ha tota una cultura que és el bressol d'Occident. Benvinguts a Històries del Cel!\n1r ESO, Curs 2014-2015, Històries del Cel Llegir més\nTG Diferències. Infografies\nEn finalitzar el Treball Globalitzat Pobresa. Drets humans, l'alumnat de primer ha visitat i analitzat els continguts de la pàgina web The Miniature Earth Project on s'explica com seria un poble que concentrés en 100 persones la població mundial. Com seria aquest poble? Una de les activitats que s'ha proposat a l'alumnat és l'elaboració d'una infografia que mostri alguns dels indicadors de vida (indicadors de de desenvolupament humà) que caracteritzarien aquest poble. L'alumnat s'ha documentat, ha ideat i ha plasmat el seu projecte. En l'àlbum següent us mostrem alguns dels treballs realitzats.\nTG El bosc i més enllà\nEL TG del Bosc i més enllà ens permet proposar a l'alumnat de primer d'ESO la realització d'un taller de recerca o creació. Després d'haver recordat els contes que esdevenen als boscos, d'escriure una petita narració relacionada amb el bosc, d'investigar sobre les cadenes i xarxes tròfiques, de fer immersió en el món de les plantes, de calcular el possible pes de les fulles que s'observen en una fotografia aèria del bosc, ... l'alumnat pot escollir entre: - investigar sobre la germinació de les llavors, - explorar el món de la tardor i els seus colors, - analitzar com són les flors i les diferents menes que hi ha, - representar les fulles des d'una perspectiva artística, - investigar sobre què en menja de les plantes? - descobrir quins són els arbres que hi ha al voltant de l'institut. La realització d'aquests tallers ha obligat a reorganitzar temporalment els grups de treball, ara l'alumnat s'ha agrupat per preferència. Us deixem alguna imatge del TG.\n1r ESO, Curs 2014-2015, El bosc Llegir més


Servei d'Ajuts i Subvencions de l'Ajuntament de Sant Cugat\nInici Butlletí de Subvencions Alta al servei\nMarqui l'opció que correspon al seu perfil (només 1 opció). En cas de respondre a més d'un perfil, faci tantes altes com consideri oportú.\nAquest és un servei ofert per l’Ajuntament de Sant Cugat del Vallès i prestat per LocalProm. D’acord amb el que disposa la Llei orgànica 15/1999, de 13 de desembre, de Protecció de Dades de Caràcter Personal, l’interessat accepta que les seves dades personals, així com també les que pugui facilitar en el futur, es recullin i es tractin en un fitxer la titularitat del qual és de Serra & Sullà Consultors SL, amb domicili a C/ Castell Baix, 1, 25400 Les Borges Blanques. L’entitat recull aquestes dades amb la finalitat d’informar-lo sobre les pròpies activitats i és una informació necessària per acomplir aquets propòsit. L’interessat por exercir els drets que li reconeix la Llei i, en particular, els d’accés, rectificació, cancel•lació i oposició a les dades per mitjà d’escrit que pot dirigir a info@butlletilocaldesubvencions.com


Sumeu-vos a la campanya per l’ús del programari lliure a l’administració pública!\nLa campanya té per objectiu que les administracions públiques utilitzin el programari lliure en lloc del privatiu.\nEl diner públic ha de ser pel contribuent, i no per les grans empreses.\nLa Free Software Foundation Europe ha iniciat una campanya per l’ús del programari lliure a l’administració pública. L’objectiu és fer arribar les adhesions i la carta de drets als màxims representants europeus.\nEl passat 13 de setembre, la Free Software Foundation Europe (FSFE) va presentar en societat la carta oberta per demanar que, els organismes públics utilitzin el programari lliure en lloc del programari privatiu. Aquesta carta donava tret a sortida a la campanya «Public money, public code», organitzada per la mateixa FSFE.\nLa campanya argumenta que el programari lliure dóna el dret a tothom a utilitzar, estudiar, compartir i millorar el programari. Aquest dret ajuda a donar suport a altres llibertats fonamentals com la llibertat d’expressió, llibertat de premsa o privacitat. Per això cal que els organismes públics siguin els primers a utilitzar el programari lliure. Aquests organismes públics han de garantir que tenen un control total sobre el programari que utilitzin i sobre els seus sistemes informàtics. Aquests sistemes informàtics són com la infraestructura digital d'un estat.\nActualment, la majoria d’organismes públics utilitzen programari privatiu. I aquest tipus de programari provoca el següent:\nProhibeixen compartir i intercanviar codi finançat públicament. Això evita la cooperació entre les administracions públiques i dificulta encara més el seu desenvolupament.\nDóna suport a monopolis dificultant la competència. Com a resultat, moltes administracions depenen d’un grapat d’empreses.\nRepresenten una amenaça per a la seguretat de la nostra infraestructura digital en prohibir l’accés al codi font. Això fa que tancar portes del darrere i solucionar forats de seguretat sigui extremadament difícil, si no del tot impossible.\nLa campanya «Public money, public code» argumenta les següents raons per utilitzar el codi lliure:\nEstalvi d’impostos. Les aplicacions es poden reaprofitar i millorar, i no necessiten llicències privatives que generen molta despesa.\nAugment de la col·laboració. Els esforços en projectes grans permeten compartir coneixement i despeses.\nAl servei públic. Les aplicacions pagades amb fons públics han d’estar disponibles per a tothom.\nFoment de la innovació. Amb processos transparents, altres no han de reinventar la roda.\nActualment hi ha 97 organitzacions i 14393 persones que donen suport a la campanya. Les persones físiques i els organismes poden adherir-se aquí. Totes les adhesions seran presentades als representants de tota Europa perquè puguin regular l'ús del programari lliure a les administracions públiques.\npublic money public code, campanya, programari lliure, Free Software Foundation Europe


I a final de curs, Chicuelo\nLa cobla de l'Esmuc tocarà amb la Sant Jordi en dos concerts\nEl Departament de Música Tradicional de l’Esmuc, on Joan Asensio n’és el cap de departament, prepara els nous projectes per aquest curs, entre els quals es troba el Cicle d’Aliança del Poblenou, les col·laboracions amb el Centre Artesà Tradicionàrius, la tercera edició de la Jornada d’Estudi dels Instruments de la Cobla (JEIC) i la col·laboració amb ateneus.\nEl cicle de concerts amb l’Aliança del Poblenou comptarà amb dos concerts amb la Cobla Sant Jordi i la cobla de l'Esmuc. Les dues actuacions estaran organitzades per l’Escola i seran al Casino de l’Aliança del Poble Nou. La primera tindrà lloc el 20 de gener del 2020, dirigida per Marcel Sabaté, i serà a les 20.00 h en format taquilla inversa. El concert s’anomenarà Dues cobles, un camí i el seu nom fa referència a “seguir aquest camí” per professionalitzar els estudiants en una cobla. L’altre concert titulat Stravinsky digué: més Garreta! estarà dirigit per Jordi Figaró i tindrà lloc el 25 de maig també a les 20.00 h en format taquilla inversa. Els dos concerts es poden consultar al programa del Cicle de concerts de Cobla a Barcelona.\nA més a més, un altre projecte serà el d’una sèrie de col·laboracions que comptaran amb la inclusió d’un concert de l’Escola al Centre Artesà Tradicionàrius (CAT). Tanmateix, seran part del calendari del Departament les jornades del tible, de la tenora, el flabiol i el tamborí, i la tercera edició de la Jornada d’Estudis dels Instruments de la Cobla (JEIC) en col·laboració amb la Confederació Sardanista de Catalunya.\nSeguidament, també cal remarcar les col·laboracions que hi haurà aquest curs amb els ateneus, on se celebraran dos concerts en el Cicle Anual de Cultura Popular als Ateneus. Una altra activitat, a part d’una sèrie de classes magistrals, serà el Gran Conjunt de Flamenco del Departament dirigit per Chicuelo el 21 de maig del 2020 a la Sala 4 de l’Auditori. Per tancar el curs tindrem també el concert del Gran Conjunt de Música Tradicional dirigit per Marcel Casellas.