eternitat roses explicades: com funciona | portobelloartgallery.com\nRes rivalitza per aconseguir un gran lliurament de flors acabades de tallar. Les flors tenen la possibilitat d’il·luminar fins i tot el dia més temerós, i la ciència suggereix que simplement mirant-les, teniu un bitllet d’anada cap a un estat d’ànim al núvol. Com fer front a ells quan són morts i malhumorats, però? No és tan beneït.\nVenus i flor sent vostè. Així que van crear “roses d’eternitat, que han obtingut una estrella seriosa seguint els gustos de Gigi i Bella Hadid, Olivia Culpo i tot el klan Kardashian. Es pretén que aquestes roses durin molt, molt més que la seva dotzena habitual. Si bé les flors -que són reals- no duren una eternitat, la companyia diu voluntat mantenir-se fresc fins a un any.\nSegons expliquen la companyia, les flors -que són reals- no duren una eternitat voluntat mantenir-se fresc fins a un any.\nLa idea va sorgir (picar l'ullet) d'un incident desafortunat al dia de Sant Valentí: el cofundador Seema Bansal va rebre un car costós ram del seu marit, Sunny Chadha, el 2015. Van arribar en estat de subpesa greus, malgrat el costós preu. 'Això va despertar automàticament la idea que calia fer un lliurament floral que pretengués fer el que deia, i que es presentava de forma fantàstica cada vegada', afirma el cofundador Bansal.\nI així Venus Et Fleur, un atelier de rosa de luxe les flors duren tot un any natural sense aigua, va néixer. 'Les nostres roses mantenen la seva textura, forma i aroma, estan disponibles en més de 20 colors i estan envasades en barretes parisenques de luxe fetes de camussa o amb estampats de marbre', va dir Bansal. Dit d’una altra manera: aquestes coses són serques d’Insta.\nUna publicació compartida per VENUS ET FLEUR OFFICIAL (@venuetfleur) el 18 de gener de 2018 a les 11:17 PST\nCom es queda, doncs, tan frescos? En primer lloc, la marca només utilitza roses equatorianes. 'Són roses de més qualitat per la seva proximitat a l'equador', afirma Bansal. “Per la seva ubicació i pel seu entorn, així com pel sòl ric de la zona, aquestes roses solen durar el més llargament tal com és.\nEl procés Venus Et Fleur comença el moment en què les roses es tallen en el seu estat més àlgid i perfecte, afirma Bansal. Després d’haver estat deshidratades, “s’injecten les roses amb una solució no tòxica a base de cera, no tòxica, que atrofia el seu creixement però manté la seva textura i forma suaus.\nI mentre Venus Et Fleur, la primera empresa comercialitzadora de roses d’eternitat (a més del seu competidor britànic Forever Roses) no divulgarà la seva metodologia exacta, algunes de les flors més exòtiques (roses amb pols d’or, algú?). requereixen un panell o pintura.\nAquí teniu la millor notícia: les roses amb prou feines necessiten cap manteniment. Manteniu-los fora de la llum directa del sol i, si voleu, feu-los un pols d’aigua lleuger després d’uns mesos. I així mateix, teniu flors perfectament boniques durant tot un any. Així, sí, encara que el vostre Sant Valentí no arribi aquí l’hivern que ve, probablement ho seran aquestes flors.\nNo és un fan de roses? Sense biggie. Fes una ullada a aquestes plantes de dutxa que convertiran el bany en un jardí tropical complet o en una d'aquestes caixes florals.\nEls 11 postres de xocolata més indulgents que són realment saludables\nCreu-me: els esmorzats saludables seran el vostre nou esmorzar d'estiu favorit\nL’únic manual d’instruccions que necessiteu per introduir-vos a les DM d’alguna manera correcta


Incontinència urinària | Farmàcia Dr. Lluís Balcells i Valls\nTena Lady Extra és una compresa indicada per pèrdues d'orina moderades. Gràcies al nucli de ràpida absorció, protegeix de les pèrdues neutralitzant l'olor.\nTena Lady Normal és una compresa indicada en cas de pèrdues lleus-moderades d'orina. El seu nucli de ràpida absorció protegeix de les pèrdues neutralitzant l'olor.\nTena Lady Mini Plus és una compresa indicada per a la incontinència urinària lleugera. Gràcies al seu nucli de ràpida absorció protegeix de les pèrdues neutralitzant l'olor.\nTena Men Level 1 és un absorbent dissenyat per ajustar-se perfectament al cos de l'home. El seu nucli absorbeix les pèrdues neutralitzant l'olor. Tena Men Level 1 és el absorbent adequat per a aquells homes que pateixen pèrdues d'orina lleus.\nTena Men Level 2 és un absorbent dissenyat per ajustar-se perfectament al cos de l'home. El seu nucli absorbeix les pèrdues neutralitzant l'olor.\nTena Men Level 2 és el més apropiat per a aquells homes que pateixen incontinència urinària moderada.\nTena Men Level 3 és un absorbent dissenyat per ajustar-se perfectament al cos de l'home. El seu nucli absorbeix les pèrdues neutralitzant l'olor.\nTena Men Level 3 és el més indicat per a aquells homes que pateixen pèrdues d'orina abundants.\nTena Pants Maxi és una calça que s'adapta perfectament al cos i és molt absorbent. Recomanat per a les persones que tenen pèrdues d'orina molt abundants.\nTena Pants Plus és una calça que s'adapta perfectament al cos i és molt absorbent. Recomanat per a les persones que tenen pèrdues d'orina molt abundants o necessitats majors.\nTena Pants Super és una calça que s'adapta perfectament al cos i és molt absorbent. Recomanat per a les persones que pateixen pèrdues durant la nit.\nTena Lady Super és una compresa indicada per pèrdues d'orina greus. Gràcies al doble nucli de ràpida absorció, protegeix de les pèrdues neutralitzant l'olor. Produeix sensació de frescor durant tot el dia.\nTena Bed és un empapador que protegeix el llit de les pèrdues d'orina que es poden produir durant la nit. Aporta una gran absorció. A l'estar fet de teixit sense teixir és agradable al tacte.


Barcelona impulsa els productes de temporada amb el Menú de les Estacions\nCAPITAL MUNDIAL DE L’ALIMENTACIÓ SOSTENIBLE 2021\nEscoles de cuina i xefs s’han reunit per elaborar una proposta de plats elaborats amb productes de temporada\nUn centenar de restaurants de Barcelona i l’àrea metropolitana també participen en la iniciativa oferint a les cartes plats elaborats amb ingredients típics de cada estació\n22 de de març del 2021. 12:31\nL’Ajuntament de Barcelona presenta el Menú de les Estacions amb un doble objectiu: fomentar una alimentació sana i saludable feta amb productes de temporada i de proximitat, i, alhora, recolzar un sector durament colpejat per la crisi de la Covid-19, el de la restauració, així com els productors agrícoles propers a Barcelona i al comerç de proximitat.\nAquesta campanya busca que els restaurants incorporin als menús opcions saludables i elaborades a partir de productes de temporada típics de cada estació, i que d’aquesta manera es converteixin també en un actiu més per difondre entre la clientela una manera d’alimentar-se amb ingredients fàcils de trobar al mercat i més saludables.\nTambé s’han implicat les escoles d’hostaleria de la ciutat i xefs de prestigi, que han sigut els responsables d’elaborar diferents propostes culinàries que els restaurants poden incorporar o adaptar. Ja hi ha més d’un centenar de restaurants que s’han adherit a la iniciativa i apostaran pels ingredients de temporada a les seves propostes culinàries.\nCireres, sardines, musclos, espàrrecs, taronges, pèsols i molts altres aliments configuren la proposta per a la primavera, que ha sigut la carta de presentació del menú, que inclourà una selecció de productes per a cada estació.\nA partir d’aquesta cistella, les escoles d’hostaleria de la ciutat, l’Escola d’Hostaleria i Turisme, l’Escola Superior d’Hostaleria i Turisme, i l’Escola Superior d’Hostaleria de Barcelona, han elaborat tres receptes de temporada com a exemple del menú: pèsols amb menta, nyam i tomàquet cítric; coca de vidre, verdures rostides, sardina marinada i amanida de mostassa i ruca, i maduixots amb iogurt ecològic i xocolata blanca.\nMés de 7 milions d’euros per a un centenar de projectes per a la justícia global\nEl Menú de les Estacions és una de les iniciatives de la ciutat com a capital mundial de l’alimentació sostenible 2021. Durant aquest any s’impulsaran accions i s’organitzaran activitats per situar les polítiques alimentàries com a vector de canvi social i ecològic de Barcelona.


publicat el :11/02/2014\nEls plans i programes de gestió de residus són mecanismes que permeten marcar els objectius i línies mestres en la prevenció, reciclatge i gestió dels residus, tant en l’àmbit públic com privat, a més d’organitzar l’activitat de l’administració pública en un període de temps determinat. Els anteriors plans i programes de prevenció i gestió de residus eren vigents pel període 2007-2012, actualment s’estan elaborant els corresponents al període 2013-2020. S’obre un procés participatiu per a que els agents implicats puguin aportar les seves opinions i propostes per ajudar a definir els objectius i les línies d’actuació en matèria de gestió de residus a Catalunya.\nAmb una visió centrada en l’aprofitament dels residus com a recursos, i mitjançant un procés obert a tota la ciutadania, l’Agència de Residus de Catalunya (ARC) treballa en la redacció de dos documents que han de marcar les línies per reordenar el tractament de residus i millorar la gestió dels residus a Catalunya. Els dos documents són:\n– Programa general de prevenció i gestió de residus i recursos de Catalunya 2013-2020 (PRECAT20), que fusiona en un sol document la gestió dels residus municipals, industrials i de la construcció. Té com objectiu determinar l’estratègia d’actuació de la Generalitat de Catalunya en matèria de prevenció i de gestió de residus fins a l’any 2020, sota la doble perspectiva de contribuir a l’obtenció i a l’ús eficient dels recursos i d’afavorir el desenvolupament d’una economia circular i baixa en carboni.\n– Pla territorial sectorial d’infraestructures de gestió de residus municipals de Catalunya 2013-2020 (PINFRECAT20), que té com objectiu racionalitzar la planificació territorial de les instal·lacions de gestió de residus municipals existents i de les noves instal·lacions, amb la finalitat d’assolir la màxima autosuficiència de gestió en totes les zones del territori de Catalunya, tenint en compte les necessitats, recursos i dèficits existents a cadascuna d’aquestes zones.\nEl procés per recollir i posar a debat les visions i propostes s’inicia per una banda amb l’obertura d’un web amb tota la informació relativa als dos documents on hi ha publicat unformulari de propostes perquè qualsevol interessat pugui fer arribar els seus comentaris i aportacions. I, d’altra banda, el procés també compta amb sessions presencials d’informació i debat que es realitzaran durant el mes de febrer a diferents punts de Catalunya.\nCalendari de les sessions d’informació i debat\nLLEIDA, 11 de febrer de 2014 de 10 a 13.30 h, Centre Cívic Centre Històric\nTARRAGONA, 13 de febrer de 2014 de 10 a 13.30 h, Ajuntament de Tarragona\nAMPOSTA, 14 de febrer de 2014 de 10 a 13.30 h, Consell Comarcal del Montsià\nGIRONA, 17 de febrer de 2014 de 10 a 13.30 h, Casa de Cultura de Girona\nMANRESA, 20 de febrer de 2014 de 10 a 13.30 h, Conservatori Municipal de Música de Manresa\nBARCELONA, 24 de febrer de 2014 de 10 a 13.30 h, Casa del Mar\nPRODUCTORS – BARCELONA, 26 de febrer de 2014 de 10 a 13.30 h, Palau Robert\nGESTORS – BARCELONA, 28 de febrer de 2014 de 10 a 13.30 h, Palau Robert\nEtiquetes: residuresiduoresiduo=recursoAgencia de residusCatalunyagestióPINFRECAT20PRECAT20prevencióprocés participatiureciclatge


[VÍDEO] Diakhaby: "Em va dir ‘negre de merda’ i no ho puc consentir"\n[VÍDEO] Diakhaby: “Em va dir ‘negre de merda’ i no ho puc consentir”\nEl jugador del València CF que diumenge va rebre un insult racista explica en un vídeo d'Instagram què va passar\nActualització: 06.04.2021 - 12:53\nMouctar Diakhaby, el jugador del València CF que diumenge va rebre un insult racista mentre jugava, ha relatat com el jugador del Cadis Juan Cala li va dir “negre de merda” i com els jugadors del seu equip van reaccionar deixant el camp. “A Cadis diumenge hi ha una jugada en la qual un jugador m’insulta i les seves paraules són ‘Negre de merda’. Això és intolerable, no puc consentir això. Tots vau veure la meva reacció. Això no pot passar en la vida normal i tampoc en el futbol, que és un esport de respecte”, explica en un vídeo publicat a Instagram.\nDesprés d’això, explica que els meus companys i ell van decidir d’anar al vestuari. “Va ser una bona decisió”, creu Diakhaby. Després un jugador del Cadis li va demanar a un jugador valencianista “si tornaríem al camp si Cala s’excusava”. “Vam dir que no, que les coses no són així, que no pots fer alguna cosa i excusar-te i passar així”, diu.\nSegons que explica al vídeo, Diakhaby ja es troba bé, però deixa clar que l’insult li va fer “moltíssim” mal. “És la vida i hi ha coses així en la vida. Espero que la Lliga farà coses i solucions per a tenir proves i que es vegi i s’aclareixi i ja està” diu el central, que agraeix la resposta del seu equip: “Vull donar les gràcies al València, als meus companys i als entrenadors per la solidaritat, l’afecte i el suport que m’han donat i a tota l’afició”.\nAntiracistes, però poquet | Article d’opinió d’Esperança Camps\nCala nega haver-lo insultat\nPer la seva part, Juan Cala, jugador del Cadis, ha dit en una conferència de premsa que “mai, mai” li va dir “negre de merda” a Diakhaby. Ho ha negat de manera categòrica i ho ha qualificat de “circ mediàtic” i “linxament mediàtic” cap a ell. A més, ha exigit disculpes i ha anunciat que emprendrà accions legals per haver dit que és racista.


L'associació d'apartaments turístics gironins diu que els ERTO són ''insuficients'' - El Gerió Digital\nDimecres, 21 d'octubre de 2020 14:30h\nL'Associació Turística d'Apartaments (ATA) a les comarques gironines assegura que les mesures que està adoptant el govern espanyol per fer front a la crisi de la covid-19, entre ells els ERTO, són "insuficients" i reclama ajuts "directes" i "urgents" per salvar les empreses.\nEl sector ha fet la reclamació en el marc de l'assemblea anual de l'entitat on ha reclamat fer un pas més. "Els ERTO són mesures temporals que van ser vàlides durant el confinament però ara cal anar més enllà. La línia de préstecs ICO tampoc és la solució", assegura el president de l'ATA, Lluís Parera. En aquest sentit, demana ajuts "reals" i "un pla de rescat ambiciós". Des de l'associació recorden també que l'ocupació dels apartaments turístics gironins ha caigut un 40% respecte de l'any passat per la falta de turisme internacional i que les ocupacions del juliol i agost han estat 20 punts per sota de les del 2019.


La Guerra del 36 és una guerra contra els catalans - Notícies Política - Notícies Política - e-notícies\nPolítica · 11 de Maig de 2015. 10:06h.\nJosep Manel Ximenis, alcaldable de la CUP a Arenys de Munt: "La mentalitat castellana porta en els seus gens l’acceptació natural: 'ser un manat'"\nJosep Manel Ximenis. Foto: Bernat Senespleda\nDe Ximenis al Jiménez de ‘Platero y yo’, i dels francs a 1714. Josep Manel Ximenis és una màquina de les de pinyó fix. Va ser el primer alcalde en fer una consulta popular, i si compleix el que diu també Arenys de Munt serà la primera pedra de la independència de Catalunya. Tot començarà el 20 de juny vinent al seu municipi amb la constitució de l’Assemblea de Càrrecs Electes. Ell llançarà el cable a la lluna per fer-la baixar. I d’aquí... fins al final.\n- Sr. Ximenis: em diu que Jiménez és una cognom català. Ja li avanço que alguns lectors d’aquest diari fan broma d’això.\nQue Jiménez no prové del castellà no hi ha dubte possible. I pel que fa a la broma... no seré pas jo qui em rigui de la ignorància.\n- Amb Giménez i la ‘g’ estem igual?\n- I l’embolic de la ‘j’ i la ‘g’ davant la ‘i’ tampoc val?\nSí, això és així fruit de l’evolució del llenguatge. Tant la ‘j’ com la ‘g’ no són res més que un afegit posterior. Però Jiménez no és castellà. O bé prové de Catalunya o del País Basc.\n- I on comença tot plegat?\nA partir de l’occità on Simeó és Ximenes o Ximen. Però els primeres indicis d’aquest cognom provenen dels francs que entren a Catalunya per fer fora els àrabs; estem parlant dels anys vuit-cents. Les tropes franques venen plagades de Simeons i comença a existir el nom. És nomes aquí on apareix la ‘x’ perquè en occità el mot s’escriu ‘sh’ d’on en surt el so ‘shi’.\n- Està bé, però li parlava del castellà.\nI d’això parlo jo també perquè, posteriorment, nobles que acompanyen Jaume I porten aquest nom que s’estén per València i finalment amb Ferran II arriba al sud d’Espanya. Tingui present que encara avui a Málaga hi ha les bodegues Pedro Ximenes. A partir d’aquí, i com vostè sap, la ‘x’ i la ‘j’ són el mateix, com passa amb Méjico, o Tejas. Finalment és per la construcció del ‘hijo de’ que acaba amb ‘z’. En tot cas, els castellans que hi tinguin dubtes que llegeixin Juan Ramon Jiménez i potser aleshores ho entendran.\n- Sr. Ximenis, després d’aquesta lliçó d’ortografia -que li agraeixo- em podria aclarir també, com des d’un municipi com el seu un alcalde pot decidir la independència de Catalunya?\nUn alcalde no pot decidir-ho, però pot fer molt perquè sigui així. És important també marxar d’aquests rols socials en què un alcalde s’ha de limitar a l’enllumenat o les clavegueres. Un alcalde pot prendre decisions molt més rellevants i que tinguin incidència en el conjunt del país. Segurament, no hi estem acostumats o en un partit convencional li diran que això no toca.\n- Un ajuntament és doncs un instrument?\nA un ajuntament, com qualsevol altre espai de poder i gestió, precisament li pertoca fer política i a qualsevol nivell sigui local, regional, nacional o internacional. És un instrument de pressió molt potent.\n- Així no es cap contrasentit el plantejament plebiscitari que es fa d’aquestes municipals.\nNo. I no només això sinó que la nostra proposta inclou l’Assemblea de Càrrecs Electes que pugui decidir la proclamació de la independència de Catalunya si el Parlament, després del 27-S, no ho fa.\n- I no és, si fa no fa, el que proposa ANC i l’AMI.\nSí però quan ho farem això? Perquè podem anar demanant la lluna però si algú no tira un cable i la baixa això no funcionarà.\n- Vostè és qui llançarà aquest cable?\nEl pròxim 20 de juny a Arenys de Munt. Perquè el 13 de juny, i un cop constituïts els ajuntaments, les persones elegides que volen i manifestin el seu compromís la constitueixin.\n- Imaginem que ja està constituïda. Ja som independents?\nNo, un cop formada aquesta entitat començarem a prendre decisions perquè les eleccions del 27-S siguin decisives.\n- Han calculat un quòrum determinat.\nNo, l’ha de decidir la mateixa assemblea un cop constituïda.\n- I si els regidors, per exemple, representen un o cent municipis?\nHo veurem. Aquests representants hauran de decidir quin quòrum consideren apropiat i acte seguit començar a prendre el control del territori. Faran una declaració d’independència i obligaran el Parlament a actuar.\n- Això seria doncs una DUI. No havia passat mai.\nNo havia passat mai, cert, però el fet que no hagi passat mai no vol dir que no es pugui fer ni que no ho intentem. Els somnis només s’aconsegueixen si els tens i a més intentes que es compleixin.\n- Però quan al davant hi té un frontó com Espanya, això no hi ha manera de passar-ho.\nSí, però quan un fa una declaració unilateral d’independència (que a més és una redundància) la partida de frontó s’ha acabat.\n- Escolti, les eleccions municipals del 31 van provocar la Segona República... que va anar com va anar. Aquest no és pas un tema precisament simple doncs.\nSí, però en el text de compromís com el que proposem és diferent, i a més hem de salvar les distàncies i ha passat molt temps.\n- En tot cas, no va durar gaire.\nPerquè les forces del mal van pressionar molt perquè no es capgiressin les inèrcies de molts segles.\n- Certament és diferent. Ara portem quaranta anys de democràcia i la cosa no ha anat pas del tot malament.\nDiguem que portem quaranta anys d’una suposada democràcia. El fet, per exemple, de votar cada quatre anys no pressuposa necessàriament que estiguem en una democràcia.\n- Però l’Espanya de fa quaranta anys no és pas la mateixa que ara.\nCrec que el tarannà castellà no ha canviat, i no té res a veure amb el català. A Catalunya s’estableix des del primer moment una societat diametralment oposada a la feudal castellana. I això és una realitat històrica i una estructura que crea les seves unes inèrcies. Castella es resumeix en una simple jerarquia de pagesos i aristocràcia. Res a veure doncs. La mentalitat castellana porta en els seus gens una acceptació natural: ‘ser manat’. I això no ha canviat i no canviarà.\n- Catalunya no ha estat mai independent.\nCom que no? 800 anys. Catalunya ha estat més temps independent de Castella que no a l’inrevés. Vist amb la perspectiva antiga, fins el 1714. Per tant per quin motiu no podríem recuperar allò que hem tingut tant i tant temps.\n- Ep! I els Reis Catòlics?\nSimplement són els reis, però Catalunya, estructuralment, no té res a veure amb aquell regnat; lleis diferents, monedes diferents, llengües diferents i fins i tot constitucions, quan Castella no en tenia. Podríem dir que era una confederació. I el rei estava obligat a complir-les; les de Catalunya i les d’Aragó. Per tant, cap interferència.\n- I que es fa amb la gent que, lícitament, no vol deixar de ser espanyola?\nSe’ls demana la seva opinió, com marca el sentit comú.\nAmb un referèndum.\n- Però no s’ha pogut fer.\nPer això aquestes municipals seran plebiscitàries. Un cop puguem decidir pel nostre compte, és aleshores que farem un referèndum per demanar l’opinió del poble. I no caldrà demanar permís a ningú ni fer simulacres.\n- Però ja sap... l’esperit català del parlem-ne, això ho podem pactar...\nL’esperit català original no és aquest sinó l’anem a conquerir això i es conqueria. El que passa es que tres-cents anys de domini castellà i intent d’anorrear un país acaba passant factura i porta cap a una submissió ben natural si, a més, tenim en compte que la guerra del 36 al 39 és una guerra contra els catalans.\n- Els qui voten CUP són tots progressistes?\nA Arenys ens vota un perfil de gent molt transversal.\n- Vostè va ser alcalde relativament per poc temps. Li van fer una moció. Per què?\nPerquè estàvem transformant massa coses. I als partits convencionals no els agradava.\nVam municipalitzar els serveis, i així evitar comissions de les aigües, l’Escola Bressol, els serveis de neteja, l’enllumenat i ens van tallar les altes quan anàvem a municipalitzar les escombraries i volíem modificar qüestions internes de l’Ajuntament on els partits polítics hi tenen molta gent col·locada, però ja no hi vam ser a temps.\n- Això sí és una política d’esquerres i profunda, ara que molta gent diu que no hi ha divisió entre uns i altres. Municipalitzar és més d’esquerres que de dretes?\nMunicipalitzar vol dir que el servei que és públic és gestioni també públicament, res de concessions. Nosaltres ho fem funcionar amb una empresa municipal, que cobra als veïns no per trams globals sinó en funció del nombre de persones que composen la família. Som l’únic poble de Catalunya que ho fa.\n- Això és una cooperativa?\nExacte. I així ho vam aplicar també a l’Escola Bressol on qui ho gestionava era directament l’AMPA.\n- No sé si de dretes o esquerres, però és una política de progrés.\nÉs que som els de la CUP!\n- També hi pot haver persones de dretes que els voti?\nBé, és que a nosaltres ens pot votar la persona que vulgui que el servei es gestioni bé, pensi com pensi. I el principal problema d’esquerres o dretes es planteja quan apareixen els partits polítics.\n- La gent té memòria, vostè pot tornar a guanyar.\nVeurem. Vam agafar un Ajuntament que estava molt endeutat, no vam poder fer inversions perquè no hi havia diners i quan vam resoldre el problema em van fer la moció. Els que van entrar-hi si que han pogut actuar. I ara semblarà que ho han fet tot.\n- Alguna cosa podrà destacar.\nUna segur: vam baixar l’IBI un 10%. I això que som un partit d’aquests que es diu que només volem pujar els impostos.\n- Vostè es presenta amb una candidatura de 14 dones i 9 homes. Alguns homes podríem tenir una queixa en sortir perdent d’aquesta discriminació positiva. És que són millors les dones?\nNo, però a Arenys de Munt s’hi han implicat més. I no és la primera vegada. Les dones s’involucren més en projectes de transformació perquè són mares.\n- Però en el món animal qui surt a buscar el menjar, excepte amb els lleons, són els mascles. I, diguem-ne, les ‘garrofes’ també són importants.\nMoltes dones s’incorporen a la nostra formació precisament perquè comparteixen la nostra principal pretensió: una transformació de la societat.\n- En els seus programes, utilitzen també més el femení que el masculí. Davant el dubte, entre ells o elles o tots i totes utilitzen elles o totes. També els homes aquí hi sortim perdent.\nÉs que si volem transformar determinats hàbits aquesta és la millor forma. I utilitzant repetidament el tots i totes, veïns i veïnes, junts i juntes... s’acaba perdent el sentit al text.\n- Sempre hi ha la opció d’utilitzar el genèric tothom!\nNo. O “totdon”.\n- Uf! No m’atreveixo a seguir. Normalment sempre hi ha una majoria d’homes. Això ha començant a canviar gracies a Déu (i a l’ésser humà, no li diré pas el recurrent i equivocadíssim gràcies a l’home). Per què s’ha produït això?\nPrimer de tot perquè qui sempre ha remenat les cireres han estat els homes. I segon, perquè arriba un moment en què les dones no tenen el mateix punt d’implicació perquè són mares. I és injust, però és així, modifiquen les prioritats i perden pistonada en aquesta cursa.\n- Potser no deixa de ser natural.\nBen cert, i tant natural com que la societat no està preparada per funcionar així. I aquesta és la nostra lluita profunda: introduir a la societat determinades mesures per a corregir aquesta inèrcia i determinats canvis mentals. /Una entrevista de Bernat Capell\n#142 Pepedelarue, Bruselas, 07/07/2015 - 22:27\n¿Pero de donde ha salido este iluminado de Jiménez? ¿Como puede llegar a alcalde alguien con ese bagaje?\n#141 Opinador, 896778, 07/07/2015 - 20:14\nIgnorancia i manipulació.\n#140 AliBay, Cornellà, 30/06/2015 - 14:11\nNo entenc on veieu el racisme. Que la societat castellana és històricament diferent a la catalana és un fet demostrat i demostrable. Enlloc no diu que sigui ni millor ni pitjor, senzillament que som diferents i cascú a ca seva.\n#139 Marta, Barcelona, 30/06/2015 - 11:12\nEn J.M Ximenis té necessitat de reafirmar-se ell mateix, el que trasmet és que sense ell no es pot fer res. És prepotent, no coneix l'empatia ni el sentit de l'humor (hi ha un problema personal).\nIdeològicament no està malament, però penso que no està qualificat per desenvolupar-ho. L'he conegut.\n#138 Manel, Canovelles, 10/06/2015 - 20:38\nEssencialisme toixarrut i anàlisi històric de trama gruixuda. Una veritable pena d'home...


Les colles de diables temen pel seu futur per les restriccions que vol aplicar la UE | RAMON ESTÉBAN | Girona | El Punt Avui\nGirona - 31 agost 2009 2.00 h\nLes colles de diables temen pel seu futur per les restriccions que vol aplicar la UE\nEls setze grups de les comarques de Girona, amb més de mil persones, estan expectants per l'aplicació de la normativa\nDetall de l'espectacle de protesta contra la directiva de la UE que es va fer a Banyoles a mitjans agost. ( EUDALD PICAS.\nQuinze colles gironines estan inscrites a la Federació Catalana de Diables i Dimonis, i una setzena, la d'Hostalric (Fokalrik), ho està tramitant. És una xifra molt petita, si tenim en compte que a tot Catalunya hi ha 260 grups. Totes les agrupacions gironines són relativament joves i no n'hi ha cap de fundada abans del 1985, malgrat que hi abunden les que van néixer a la dècada del 1990 i l'actual. Les més veteranes són Pim, pam, pum, foc, d'Olot, i els Dracs de la Bisbal, totes dues, fundades al 1985. La més moderna –els Diables de Puig d'Afrou de la Cellera de Ter– té, encara no, un any de vida.\nAquestes entitats compten entre 25 i 40 membres, però algunes, com els Dracs de la Bisbal o Gàrgoles de Foc de Banyoles, tenen seccions infantils, i superen les 200 i les 100 persones, respectivament. Les colles les formen bàsicament gent jove, de 18 a 30 anys. A les més antigues, aquesta generació conviu amb la dels fundadors, homes i dones de 40 i 50 anys.\nLa normativa europea, que hauria d'entrar en vigor a principi de l'any vinent, ha caigut com una galletada d'aigua freda sobre aquesta gent. Entre les exigències, hi figuren un transport especial per al material (ara solen fer-ho en cotxes privats), mantenir 15 metros de distància amb el públic, una formació específica per ser membre de les colles, que els permisos de les actuacions les doni l'Estat i que cada persona del públic signi un document de conformitat. Ras i curt –conclouen les colles– s'ha fet un text tan genèric que es posa al mateix sac un correfoc i un gran espectacle, com seria un castell de focs, on es crema en deu minuts el que les colles gasten en un any.\n«Fet des d'un despatx»\n«Costa d'imaginar que algú que sàpiga de què va això hagi redactat una cosa així», coincideixen a dir algunes de les colles consultades. «Fa una mica de por, no sabem què passarà, tal com es planteja, no podrem fer ni un simple correfoc», reflexiona Jaume Pasqual, dels Diables de l'Onyar. «Ho ha redactat algú des d'un despatx de vés a saber on», es queixa en Raimond Bitlloch, dels de la Cellera. D'altres, com el cap de colla dels Dracs de la Bisbal, Ferran Prados. són més cauts en la valoració i es mostren expectants: «Hem de veure com evoluciona el cas, parlar-ne ara seria simple especulació».\nLES COLLES GIRONINES\nFundat al 1988\nPim, pam, pum, foc (Olot)\nGàrgoles de foc (Banyoles)\nDiables d'en Pere Botero (Salt)\nGuillables de Sant Hilari Sacalm\nDiables de l'Albera (La Jonquera)\nRevolta de Diables (Figueres)\nSenyors del foc (Castelló)\nDimonis de Puigcerdà\nDiables de sa Folcanera (Blanes)\nDiables de Puig d'Afrou (la Cellera)\nDiables de Breda U9-7kou\nEls ducs de foc (Torroella)\nEl foc també nota la crisi\nEls ajuntaments contracten menys i els grups han d'ajustar preus\nEls Pim, pam, pum, foc, al seu local preparant l'espectacle que estrenaran a les festes d'Olot. R. E.\nA partir de 1.500 o 2.000 euros tens un correfoc. Parlem, és clar, d'un muntatge senzill, com el que poden oferir els Diables de Breda U9-7KOU. Doncs tot i així, aquest any no treballen tant com l'any passat: de sis bolos n'han passat a tres. La presidenta de l'entitat, Natàlia Riera, ho atribueix a la crisi. És més comprensible que la pateixin els que porten espectacles de més envergadura, com ara els Pim,pam,pum, foc. El grup olotí n'ofereix a partir de 4.500 euros. «L'any passat vam fer sis actuacions i aquest any, tres i prou», expliquen Montse Rodeja i Jaume Tané. Com que no volen baixar la qualitat, de moment no han caigut en la temptació de retocar els muntatges per abaratir-ne el cost, però en canvi, paral·lelament han començat a fer correfocs a preus competitius. «Els fem amb un altre nom, a fi de no perjudicar la marca, que volem que es continuï relacionant amb la qualitat», confessen els diables olotins.\nEls diables saltencs, Diables d'en Pere Botero, porten en el seu mostrari uns correfocs a partir de 3.000 euros («uns correfocs més que dignes») i mantenen el nombre d'actuacions d'altres anys, però a força «de fer equilibris amb els números i d'ajustar els pressupostos», explica Ferran Burch, el president. Aproximadament es mouen en les mateixes tarifes els Diables de l'Onyar, de Girona. «Nosaltres tenim els pressupostos congelats des de fa deu anys, mentre que el material pirotècnic es va apujant!» lamenta Jaume Pasqual. Si anys enrere havien arribat a fer quinze actuacions, ara en fan deu, com a molt.\nEls Dracs de la Bisbal habitualment fan només tres o quatre sortides a l'any i, de moment, les continuen fent. «En aquest aspecte, no notem la crisi –explica el cap de colla, Ferran Prados– però en canvi, ara ens trobem que els ajuntaments tarden més a pagar».\nL'excepció en les colles consultades és la dels Diables de Puig d'Afrou, de la Cellera, fundada l'any passat. Ofereixen correfocs per 2.300 euros i no noten la crisi, assegura Raimond Bitlloch.\nEls espectacles actuals amb foc de les festes populars dels Països Catalans tenen l'origen en el ball de diables medievals, uns entremesos que representen la lluita entre el bé i el mal i que se solien escenificar en el context religiós de les festes de Corpus. Pel folklorista Joan Amades, la primera referència escrita d'un ball de diables és del 1150 a Barcelona: el que es va organitzar en motiu del casament del comte de Barcelona, Ramon Berenguer IV, amb la princesa Peronella d'Aragó. En qualsevol cas, no serà fins al segle XV que apareixen força referències a aquell costum, que va arrelar sobretot a les actuals demarcacions a la Catalunya Nova (de les comarques centrals a les del sud) i no tant a la gironina. Amb el pas dels anys, es van crear altres formes d'espectacles de foc, al marge dels balls dels diables. Els més comuns són els correfocs o cercaviles, que han esdevingut habituals en les festes majors catalanes, sobretot a partir de les dècades del 1970 i 1980. Els estudiosos situen el punt de partida de la revifalla en unes festes de la Mercè de Barcelona del principi dels 80, en què es va organitzar el primer correfoc com l'entenem ara.\n«Manifestació festiva» i no pas «espectacle»\nLes al·legacions es fonamenten en l'argument que els correfocs o balls de diables no s'han de considerar un espectacle sinó que són «manifestacions festives» de la cultura popular. S'hi recalca que, ja que no es fa servir material de tipus professional, se'ls apliquin els paràmetres previstos per als esdeveniments amb menys de 50 quilos de material pirotècnic, que es poden transportar en vehicles privats, no han de ser manipulats per professionals i no requereixen cap permís estatal. Respecte del document controvertit en què el públic assumeixi per escrit el risc que corre, es proposa que es doni per suposat que ja n'estan al cas, però que se'ls doni instruccions sobre seguretat. Una altre aspecte a resoldre és la prohibició d'actuar en un estat diferent del teu, cosa que impediria els habituals desplaçaments habituals o des de la Catalunya del Nord.\nAutodidactes en seguretat\nLa directiva regularà la formació dels que manipulen el material pirotècnic. Ara això va a càrrec de cada colla. Quan hi ingressa un diable nou, abans que toqui res, se li expliquen les característiques del material, la manera com utilitzar-lo, com protegir-se'n i com evitar que afecti al públic. El Diables d'en Pere Botero, per exemple, de tant en tant –com a mínim, un cop al'any– organitzen un taller per reciclar-se amb coneixements nous. Per la seva banda, els Pim, pam, pum, foc d'Olot –un grup en què, per cert, hi actuen uns quants bombers– van instaurar fa anys la figura del padrí, un veterà que no perd de vista el novell en les seves primeres actuacions. Tot i les precaucions, però, de tant en tant hi ha accidents i alguns són greus. A nivell estadístic, però, són molt pocs, si es té en compte que d'espectacles amb foc se'n fan centenars cada any.\nColles de diables protestaran a Banyoles contra la directiva europea de pirotècnia\nEl Punt. Comarques Gironines 31-08-2009, Pàgina 2


Elaborem cervesa artesana – Associació de Turisme Sostenible. Barcelona\nLa Cervesera del Poblenou és el primer obrador de Barcelona en elaborar exclusivament cerveses artesanes ecològiques. Ens proposa descobrir el món de la cervesa i conèixer i experimentar les aromes i gustos de la cervesa desde el seu obrador artesà.\nLa Cerveseria és una cooperativa sense ànim de lucre, pionera a Barcelona en l’elaboració de cerveses artesanes i ecològiques.\nEl projecte arrenca a Poblenou el 2014 de la mà d'en Francesc Ferrer amb les seves receptes que duen la marca CESC, acrònim del nom de la societat, Cerveseria Ecològica i Sostenble Catalana. El 2016, en Jordi de Mier, mestre cerveser de Cerveses JK, entra a formar part del projecte. Compromès d'igual forma que CESC amb la Natura i el medi ambient, també va començar el seu camí cerveser a Poblenou. Des d'aquell moment les Cerveses JK i CESC s'elaboren a La Cervesera de Poblenou. El seu criteri fonamental és l'ecologia, la cura del medi ambient i de la natura. Fan servir matèries primeres conreades sense pesticides ni productes químics de síntesi. Des del 2019 La Cervesera del Poblenou passa a ser la seu de la cooperativa Cervesers Artesans de Catalunya. Aquest projecte, creat conjuntament amb Barret Cerveses i Brew by Code permet compartir l’obrador i poder donar un pas endavant en la qualitat dels productes, intercanviar coneixements i unir esforços, sempre des d’una organització cooperativa, horitzontal i democràtica. Es poden comprar les cerveses a la botiga en línia de la Cooperativa\nAmb les nostres propostes, podreu gaudir de visites guiades experiencials i tallers de cata i valoració de cerveses que us aproparan a un procés de producció basat en tècniques ancestrals.\nVisita guiada a l’obrador per conèixer el procés d’elaboració de la cervesa artesana amb productes de qualitat ecològica, que finalitza amb una degustació de cerveses.\nDues modalitats: 30/45’ (visita i degustació) i 60’ (visita, introducció a la cervesa,taller de cata i degustació)\n1-2 cops a la setmana


Teresa Costa-Gramunt 1 de desembre de 2016 a les 18:30\nVoldré llegir aquest llibre, com vaig llegir el primer.\nEnric H. March 1 de desembre de 2016 a les 18:52\nJo encara no ho he fet, però segur que serà tan emocionant com el primer.\nJordi Bonvehí Castanyer 3 de desembre de 2016 a les 13:23\nNOVA ENTRADA al bloc: L'any 1320 els jueus de la ciutat de Manresa es queixaven que un estrany home els atacava quan els veia. bit.ly/2fWvEOf\nEnric H. March 4 de desembre de 2016 a les 13:38\nGràcies, Jordi. En breu l'enllaçaré directament al blog.


Estils de Bonsai | Associació Tarragona Bonsai\nAmb el pas dels anys s’han desenvolupat molts estils de bonsai que serveixen per classificar els arbres bonsai; aquests estils evoquen situacions i circumstàncies molt semblants a les donades en la naturalesa. Aquests estils estan oberts a la interpretació personal i a la creativitat el que significa que els arbres no necessàriament necessiten ajustar-se a una determinada forma, tot i això seria bo de tenir en compte el patró natural que adopta cada espècie en el seu entorn natural per obtenir un resultat mes representatiu i creïble. Recordeu que l’explicació sobre els estils és important per tenir una comprensió bàsica de les formes i han de servir com a directrius per modelar amb èxit els arbres en miniatura.\nBonsai estil escombra\nAquest estil escombra és apte per a arbres frondosos de fulla caduca amb branques fines. El tronc esdevé recte i vertical en el seu primer terç, o fins a la meitat de la seva alçada total, des de aquest punt el tronc es divideix en branques que s’obren fins a l’àpex; la ramificació comença a un terç de l’altura cap a totes les direccions en forma de ventall per acabar esdevenint en una forma globosa.\nBonsai estil vertical formal\nL’estil vertical formal és molt comú en l’art del Bonsai. Aquest estil es troba també sovint en la natura, especialment quan no compte amb la competència d’altres arbres. El tronc es mostra recte i amb una bona conicitat.\nLes branques es distribueixen radialment en totes direccions, i acostumen a iniciar-se a un quart de l’alçada del tronc formant un arbre en un perfil piramidal.\nBonsai estil vertical informal\nL’estil vertical informal és molt comú, tant en els Bonsai com en la naturalesa. El tronc es mostra amb una linea serpentejant en direcció cap al seu àpex que ha de quedar perpendicular a la base del arbre. Les branques acostumen a sorgir en les parts externes de les corbes. El tronc també hauria de gaudir de una bona una conicitat.\nBonsai estil inclinat\nEn la naturalesa, es troben sovint arbres inclinats habitualment per la força del vent, però també pot donar-se en arbres que per diverses circumstàncies han de créixer cercant la llum. En aquest estil l’àpex queda clarament desplaçat en respecte a la base de l’arbre. Les arrels de la banda contraria a la inclinació han de mostrar-se mes desenvolupades per tal de contrarestar la inclinació i afavorir-ne l’equilibri, també per aquest motiu de vegades es juga amb una major inclinació de les branques oposades al moviment del arbre. també es bo que mostri una bona conicitat. Dins de l’estil i poden haver tres subdivisions en funció del seu grau de inclinació, lleu o moderada, mitjana o be màxima.\nBonsai estil cascada\nRepresenta arbres que per diverses condicions adverses han estan obligats a créixer en direcció inversa al seu creixement natural els exemples mes habituals es troben arbres que creixen en penya-segats. Es poden representar amb o sense àpex. La línia del tronc revessa la base de la torreta.\nPot ser difícil obtenir aquest tipus de creixement cap avall en segons quins tipus de especies amb predomini apicals alts, el tronc puja en primera instància per després caure sobre si mateix i normalment capa un costat.\nBonsai estil semi-cascada\nL’estil semi-cascada, es deriva de l’estil cascada amb la peculiaritat de que aquest no sobrepassa la base del test.\nEls recipients a on es planta son menys profunds que en els estils Kemgai que cau per sota del test. L’àpex creix per sobre del test, les altres branques es troben més avall.\nBonsai estil literati\nL’estil Literati és el millor exemple d’arbres que han de lluitar per la seva existència. En la naturalesa aquest tipus d’arbres es troba en llocs on la competència d’altres plantes és tan gran que l’única manera de sobreviure és créixer per sobre de tots, o en llocs on els accents climàtics son extrems, fent créixer arbres força castigats que poden presentar fàcilment parts del seu tronc (sharis) o de les seves branques seques (jins). El tronc acostuma a ser prim i serpenteja cap amunt i habitualment està nu en els dos primers terços de la seva l’alçada. Es solen plantar aquests arbres en torretes petites i rodones.\nBonsai estil escombrat pel vent\nL’estil Fukinagashi també és bon exemple d’arbres que han de lluitar per sobreviure. Totes les branques i el tronc creixen en una mateixa direcció, com si el vent bufés i fueteja l’arbre constantment cap a un costat. Tenen el seu model en arbres exposats a forts vents com en les carenes de les muntanyes. Les branques s’alternen a l’esquerra i a la dreta del tronc, però al final totes s’inclinen en una direcció, i les del costat exposat al vent aquestes solen se mes curtes e inclinades cap a la base.\nBonsai estil doble tronc\nEl doble tronc és una forma molt comú en la naturalesa, però en els Bonsais no es veu molt. Normalment creixen dos troncs d’un sol sistema d’arrels, però també és possible que un tronc més petit sorgeixi del tronc principal molt a prop de la terra. Els troncs difereixen molt en gruix i altitud: el tronc més gros i més desenvolupat creix en direcció gairebé vertical, però el tronc més prim s’inclina una mica cap a fora cercant la llum. Els dos troncs formen un sol perfil de copa. Tambe es pot donar a coneixe com l’estil pare i fill\nBonsai estil troncs múltiples\nL’estil Kabudachi en realitat és igual a l’estil del doble tronc, però amb 3 troncs o més. Aquestos creixen tots d’un sol sistema d’arrels, així que és un sol arbre. Els troncs tenen una copa col·lectiva amb un sol àpex que estarà format pel tronc més gruixut i desenvolupat.\nBonsai estil bosc\nL’estil Yose-Ue s’assembla molt a l’estil de troncs múltiples, però amb una diferència important: el bosc consta d’arbres amb un nombre impar de exemplars solts que formen un grup. Els arbres més desenvolupats se solen trobar en el punt mitjà del test, que normalment és gran i pla. Els arbres més petits es planten més als costats perquè es formi una única copa de fulles. S’ha d’evitar plantar els arbres en una línia recta, així el bosc sembla molt més natural.\nBonsai estil arrels sobre roques\nEn un sòl rocós les arrels dels arbres es troben obligades a cercar la terra fèrtil que es troba en els buits i fissures. Les arrels estan nues sobre les roques, així que es cobreixen d’una escorça semblant al tronc per protegir-se del sol. Com les arrels que creixen sobre la pedra després s’enfonsen a la terra del test la cura d’aquest tipus d’arbre no difereix del d’altres estils. En principi, el Bonsai pot tenir moltes formes, però alguns estils semblen més naturals que altres. Es molt habitual treballar aurons en aquest estil.\nBonsai arrelat en roca\nEn aquest estil els arbres creixen dins dels buits o fissures d’una roca, el que significa que només hi ha un espai molt petit on poden desenvolupar-se i absorbir nutrients. Òbviament cal regar i fertilitzar regularment ja que la capacitat d’emmagatzematge d’aigua i nutrients a la terra i dins de la roca és molt petita. La roca dins de la qual creix el Bonsai se sol posar en un test plana que conté aigua o graveta.\nBonsai estil bassa\nA vegades un vell arbre enderrocat pot sobreviure en fer créixer les seves branques dirigides cap amunt. Perquè això succeeixi les arrels del vell arbre de proveir de suficients nutrients a aquestes branques per fer aquest esforç. Al cap d’un temps, noves arrels creixen des de la part inferior del tronc caigut, assumint al final la funció de les arrels originals. Les velles branques que creixien cap amunt ara es van fent més grans i gruixudes transformant-se en troncs amb múltiples branques gràcies al flux de nutrients de les noves arrels. Els nous troncs acaben per formar una copa única, tal com en l’estil Yose-ue. No obstant això, en l’estil bassa sí que veu que els nous troncs emergeixen del tronc original.\nBonsai estil fusta seca\nAmb el temps, en algunes especies podem trobar parts dels troncs vuits o pelats en algunes parts podrides als efectes atmosfèrics o be per ferides mal curades, Aquestes zones solen iniciar-se en la part baixa del tronc, proper a les arrels i ascendeix per ell fent-se cada vegada més prima. La intensa llum solar arriba a blanquejar aquestes parts nues i donar-los un aspecte molt característic d’aquest estil. Pel que fa al Bonsai, es pot emular aquest procés llevant l’escorça del tronc i tractant amb polisulfur càlcic perquè es blanquegi més ràpidament. Aquesta tècnica es diu fer shari.\nClassificació dels bonsais en funció de la seva mida Keshitsubo: 3-8 cm


La UB, una universitat oberta al món | Universitat de Barcelona\nLa UB, oberta al món\nPosicionada entre les millors universitats europees i amb més de 570 anys d’història, la UB destaca per una oferta formativa i una recerca d’excel·lència.\nLa Universitat de Barcelona disposa d’una àmplia oferta d’estudis de grau, màster i postgrau en tots els àmbits del coneixement. Sempre pendent de les necessitats d’una societat en canvi, el nivell de l’oferta acadèmica supera tots els requeriments de les agències de qualitat. S’hi pot accedir amb una titulació estrangera. Consulta els requeriments d’accés segons la teva formació, tant per a estudis complets com per a estades temporals.\nLa Universitat de Barcelona incorpora la dimensió internacional en la seva activitat docent i aposta per la participació en xarxes internacionals i la col·laboració amb universitats i centres de prestigi reconegut.\nIndicadors d’activitat internacional\nLa Universitat de Barcelona acull anualment milers d’estudiants d’universitats d’arreu del món per cursar una part dels seus estudis de grau o de màster als nostres campus. Les estades temporals, d’un màxim de dos semestres, es poden fer per conveni entre universitats, acollint-se a un programa d’intercanvi (Erasmus, o altres) o a partir d’una sol·licitud individual. El calendari acadèmic de la UB comença la segona setmana de setembre i acaba el juny de l’any següent.\nLa docència de la UB es fa en català, llengua pròpia i oficial de la UB, i en espanyol, llengua cooficial. Les dues són habituals a les classes i cada vegada hi ha més itineraris docents i assignatures en anglès.\nLlengües dels estudis\nOferta acadèmica en anglès\nCom a universitat centrada en les persones, la UB ofereix un conjunt de serveis que complementen l’activitat docent i de recerca: biblioteques, serveis en línia, editorial, esports, suport informàtic i molts altres.\nTots els estudis de la UB\nDescobreix l’àmplia oferta d’estudis de grau i de màster.


ESPORT, CIVISME I VOLUNTARIAT S'UNEIXEN PER UNA BONA CAUSA! | Federació Catalana de Donants de Sang\nESPORT, CIVISME I VOLUNTARIAT S'UNEIXEN PER UNA BONA CAUSA!\nAquest cap de setmana s'han agermanat tres col·lectius urgellencs (Lleida), en favor de l'Associació Alba de Tàrrega.\nLa iniciativa, sorgida arrel de diverses trobades entre l'Associació de Donants de Sang de l'Urgell i membres de l'Associació Alba, ha comptat amb la inestimable col·laboració del Gimnàs Tàrrega i del Pàdel Box Tàrrega.\nMés d'una setantena de persones inscrites i aproximadament 50 participants a la Master Class de Zumba®, han fet vibrar la sala d'activitats dirigides del Pàdel Box, tot promovent la interrelació entre col·lectius i entitats locals; les quals participen habitualment de la donació de sang, d'una o altra manera (anant a donar sang, difonent els nostres objectius i projectes, fent-ne promoció i pedagogia, etc.).\nDes de la @FCDSang aquest és un dels missatges que volem fer arribar als voluntaris, donants potencials i donants de sang habituals. Sensibilitzar i educar a la ciutadania en uns hàbits de vida cívics i saludables és quelcom prioritari, en els dies que estem vivint. Col·laborar econòmicament, encara que sigui de manera simbòlica, o bé fer-ho de forma altruista -donant sang- ens comprometen amb la societat i engrandeixen la humanitat de les organitzacions a les quals pertanyem.\nMoltes gràcies a totes i tots els participants, com també a les persones que -sense poder realitzar aquest tipus d'activitat física- han volgut col·laborar amb una petita aportació a la iniciativa; a benefici de l'Associació Alba.


(article publicat al diari Regió7 el 28/2/20)\nS'entén per «micropoble» un municipi amb menys de 500 habitants. A Catalunya en tenim 336 (el 35% del total), 33 dels quals no arriben als 100 veïns. Són, a més, diversos entre si, per extensió, orografia o renda; molts d'ells, però, tenen una mitjana d'edat de la seva gent elevada.\nPosted by Antoni Biarnes at 23:12 No comments:\nLabels: Catalunya buida, Catalunya buidada, despoblament, micropoble, municipis, poble, reequilibri territorial, rural\nPosted by Antoni Biarnes at 19:46 No comments:\nLabels: administració, CEO, Generalitat, gestió pública, Govern, política, pública\nLA MODA DELS PRESSUPOSTOS PARTICIPATIUS (article publicat a Regió7 el 29/11/2019)\nPosted by Antoni Biarnes at 10:23 No comments:\nLabels: ajuntaments, Biarnés, empoderament, gestió pública, participatius, pressupostos\nUn tema va sobressortir en la campanya per les municipals del passat mes de maig: el de la convivència. I va sobresortir malgrat que els polìtics en varen parlar relativament poc, i que tampoc varen dedicar-hi gaire propostes (després veurem el per què). No. Si va destacar va ser perquè els ciutadans, quan es varen adreçar als candidats, varen destacar aquest assumpte una i altra vegada (de la mateixa manera que n’han vingut parlant durant els darrers anys al bar entre amics, a la feina amb els companys de treball, i a les sobretaules familiars). En efecte, les qüestions relatives a la inseguretat, a l’incivisme, a la dificultat de conciliar interessos entre els uns i els altres, a la pèrdua de l’amabilitat i la consideració en el tracte amb els demés…. varen predominar sobre les reivindicacions puntuals per aquest o aquell servei i sobre les queixes pels forats a la via pública o per la falta d’agilitat administrativa. I en totes les converses, la conclusió era sempre la mateixa: a les ciutats, cada cop és més difícil conviure.\nPer què ha passat això? Per tres grans motius. En primer lloc, perquè les nostres societats cada cop són més diverses (no només quant a nacionalitats i cultures, sinó sobretot quant a estils de vida, valors i preferències), i això, que pot ser un factor d’enriquiment, també pot ser font d’innombrables problemes si no se sap gestionar. En segon lloc, perquè la desigualtat ha crescut al si de les nostres comunitats, amb el progressiu afebliment i aprimament de la classe mitjana, quelcom que està portant a una major polarització social i a la contraposició entre la ràbia i el sentiment d’impotència dels uns (aquells que se senten exclosos) i la por dels altres (els encara ‘afortunats’). Finalment, tothom comparteix avui un profund desconcert davant d’un futur que sabem que serà diferent i que temem que serà pitjor. Les tres coses juntes, més l’estrés i la competitivitat que ho impregnen tot, fan que la gent tendeixi a tancar-se en si mateixa i en els seus cercles primaris, a desconfiar de l’altre, i a ser menys tolerant i menys altruista.\nPerò si és tan important, tot això, per què els polítics en varen parlat tan poc? Fàcil: perquè no en tenen la solució. Aquesta mena de problemes no s'arreglen amb una partida presupuestaria més o amb una nova ordenança, ni tan sols amb més policies i agents cívics als carrers (eines totes elles, però, que faran falta). És més complicat que no pas això. De fet, la bona i la mala notícia és que sense la implicació de la gent, no hi ha res a fer. En conseqüència, hem d'aprendre a respectar-nos i a empatitzar amb els que ens envolten; hem de deixar de considerar el civisme un tema secundari i donar-li la transcendència que té; hem d’entendre que la sensació de seguretat és el requisit previ de la cohesió social, i que la solidaritat mútua n’és el complement indispensable; hem d’estar disposats a pactar i a pensar en el mig termini (no es pot tenir tot ni tot ja). O això, o el caos.\nPosted by Antoni Biarnes at 15:30 No comments:\nLabels: Ciutats, convivència, desigualtat, diversitat, incertesa, inseguretat, municipals, policia, por, seguretat\nSegons Freedom House i l'Enquesta Mundial de Valors, creix el descontentament cap als sistemes democràtics, aquí i arreu, en especial entre els joves. Pel seu cantó, Yasha Mounk fa notar que la democràcia liberal està amenaçada tant per la democràcia iliberal (caracteritzada per la falta de respecte per les institucions independents, l'estat de dret i els drets individuals) com pel liberalisme no democràtic (que pot seguir els procediments i respectar més o menys els drets, però on l'elit es resisteix a perdre poder), per no parlar dels règims totalitaris que presumeixen d'eficàcia.\nHaurem, doncs, de triar entre democràcia sense drets, o drets sense democràcia? O pitjor: haurem d'acabar renunciant a ambdues coses? Per poder respondre, primer cal entendre per què ens trobem així. Després de la Segona Guerra Mundial, hi va haver un llarg període d'estabilitat i pau gràcies al fet que la majoria dels ciutadans van gaudir d'un ràpid i important increment del seu nivell de vida; a què les societats eren bastant homogènies; i a què els mitjans de comunicació estaven en poques mans (cosa que limitava la distribució d'idees extremes). La democràcia liberal va contribuir a fer possible aquest èxit, i alhora se'n va beneficiar –perquè la va legitimar.\nAra, però, les condicions generals han canviat. Fa temps que el nivell de vida de la gent està estancat i hi ha por respecte al demà: la gent gran pateix pel futur de fills i nets; els adults temen perdre la feina o que empitjori; i els joves comproven que el discurs de l'«esforça't i tot anirà bé» ja no és vàlid. A més, la societat s'ha fet diversa (tant en qüestió de races i cultures, com de maneres de viure i valors). D'altra banda, Internet i les xarxes socials han democratitzat la comunicació, de manera que avui qualsevol –també els inconformistes i els radicals– pot compartir ràpidament informació, fake news i opinions amb milers de persones, així com organitzar-se políticament amb més facilitat. Finalment, la política s'ha fet molt complexa i inintel·ligible (i, com explica Innerarity, una opinió pública que no entengui la política i que no sigui capaç de jutjar-la pot ser fàcilment instrumentalitzada o prendre decisions errònies).\nEn aquesta situació, la gent se sent més lluny que mai dels polítics –desprestigiats per la corrupció, la servitud als grans interessos i la incapacitat de solucionar els problemes–, i el malestar l'aprofiten les forces antisistema i els populistes. Però no ens confonguem: aquests darrers són el símptoma, no pas la malaltia, i el seu ascens representa un avís i una oportunitat de redreçar el rumb a temps. Sabrem fer-ho?\nPer salvar el sistema, caldria replantejar-lo a fons, tant el model i les polítiques econòmiques (per tal que es pogués seguir creixent però alhora els beneficis fossin més ben repartits) com el model polític (per recuperar el suport a la democràcia i la confiança en els electes). En resum, hauríem de ser capaços d'oferir una expectativa de futur i un relat compartit. A més, caldria enfortir les competències polítiques i cíviques dels ciutadans, i les capacitats de gestió i morals dels governants. Sense tot això, no podem donar per suposat que la democràcia liberal se'n sortirà.\nPosted by Antoni Biarnes at 18:36 No comments:\nLabels: autoritarisme, democràcia, democràcia liberal, Enquesta Mundial de Valors, Freedom House, Innerarity, Mounk, pau, populismes\nL'Institut Àgora, creat l'any 2000, és una organització especialitzada en serveis d'estudis, formació, consultoria i assessorament per als actors de l'àmbit dels interessos col·lectius (administracions públiques, governs, partits polítics, candidats, entitats del tercer sector, patronals i sindicats, mitjans de comunicació...).\nDirigeix l'Institut n'Antoni Biarnés (master en Gestió Pública, i llicenciat en Ciències Polítiques i Sociologia, i en Dret). Biarnés ha estat fundador i president de l'Associació Catalana de Gestió Pública, i és professor de l'Escola Superior de Relacions Públiques i Publicitat de Barcelona, del Master en Asesoramiento de Imagen y Consultoría Política de la Universidad Pontificia de Salamanca, i del Master en Gestió Pública de la Universidad Peruana de Ciencias Aplicadas). Ha publicat "Manual para el Liderazgo Local".\nGran Via de les Corts Catalanes, 274, 8è 1a


Aquest divendres a la tarda he passat el relleu com a primer secretari del PSC de Terrassa al company i amic Alfredo Vega, a l’assemblea de la nostra agrupació. Avui era el moment per presentar l’informe de gestió del període 2012-2017. Us adjunto el text íntegre de la meva intervenció… Avui al PSC de Terrassa tanquem una etapa i n’obrim una de nova. És, per tant, moment de...\nAquest dimecres he participat a Madrid en una trobada de la “Red Innpulso”, que és la xarxa on ens apleguem les ciutats de ciència i innovació de Catalunya i del conjunt de l’Estat. En la meva intervenció, he explicat que els “Premis Muncunill”, que fa pocs dies vam atorgar per primera vegada a Terrassa, neixen precisament al caliu de la “Red Innpulso”, de les ciutats que compartim u...\nAquest dissabte a la nit vaig rebre el “Premi FECAC/Dia d’Andalusia”. És un premi amb accent català i andalús que agraeixo molt i que espero no només haver merescut fins ara, sinó també merèixe’l en el futur. Penso que els polítics no estem per rebre premis. Més aviat rebem crítiques, pressions, demandes, exigències… Així és la democràcia, i així és la política. Som persones que...


La Batalla d’Alger (La Battaglia di Algeri). Un film entre la política i la història. | EL CAVALLER DEL CIGNE ciutadà valencià de nació catalana //*//\n← La superioritat moral d’Occident. Sobre la tortura.\nHistoria de un marine asesino en Vietnam. Entre porcs i soldats. →\nLa pel.lícula va estar censurada durant el franquisme.\nLa Batalla d’Alger (La Battaglia di Algeri) és una pel·lícula ítalo-algeriana de 1966 que tracta de la guerra d’Independència d’Algèria. Va ser dirigida per Gillo Pontecorvo, que també va participar en el guió i en la música. Va ser guardonada amb importants premis cinematogràfics internacionals.\nFitxa de la pel·lícula.\nL’acció té lloc quan l’FLN (Front de Liberation National), organització nacionalista que lluita per la independència, decideix portar la guerra a la capital. En els anys cinquanta Alger era una ciutat poblada majoritàriament per població europea i només existia una minoria de la població àrab, concentrada a la Kasbah. Entre la gent d’aquest barri passaran inadvertits els seus militants.\nAli La Pointe és un lladregot analfabet amb un llarg historial delictiu, que malviu als carrers d’Alger com a triler. Després de ser detingut, en un dels seus ingressos a presó contempla des de la finestra de la seua cel·la l’execució d’un pres vinculat al nacionalisme algerià. Aquest fet li fa prendre consciència de l’opressió colonial francesa sobre Algèria, i decideix enrolar-se després de la seua fugida, en el Front d’Alliberament Nacional, per acabar sent, al final de la pel·lícula, un dels seus responsables màxims.\nLa trama comença pel final, situant l’acció en el 7 d’octubre de 1957, des d’on s’inicia un llarg flash-back que reflecteix la presa de consciència del personatge principal i la seua implicació en el moviment nacionalista algerià pel que donarà la vida després d’haver estat un dels dirigents de l’FLN.\nEl context en què es desenvolupa aquesta pel·lícula és, doncs, el de la fi de la presència colonial francesa a Algèria. Per a això mostra els orígens, el desenvolupament i la fi de l’enfrontament entre el Front d’Alliberament Nacional (FLN) d’Algèria i les autoritats colonials franceses a la ciutat d’Alger entre 1954 i 1957.\nEl Coronel Mathieu, al capdavant dels paracaigudistes.\nLa pel·lícula mostra de forma trepidant la confrontació entre la guerrilla algeriana i el cos d’elit dels paracaigudistes francesos. Quan en 1954 l’FLN inicia la seua lluita el primer que fa és netejar la Kasbah de prostitutes, drogoaddictes, delinqüents, etc. És ací on els militants nacionalistes es podran confondre entre la població, que els mostra la seua simpatia i suport. A partir d’ací s’inicia la lluita armada.\nEn una progressiva espiral de violència, mentre els primers recorren progressivament a les accions terroristes i l’assassinat de la població civil d’origen europeu amb la finalitat de atemorir-los i que tornen a França, les tropes militars franceses recorren a la tortura per aconseguir els seus objectius. L’acció antiterrorista del Coronel Mathieu, al capdavant dels paracaigudistes, té un lògica clara: si el que es pretén és mantenir el poder colonial francés cal escapçar l’FLN. Per a això cal localitzar als seus dirigents i acabar amb ells, sinó seguiran reproduint-se. I per localitzar els dirigents qualsevol mètode és bo. En un moment de la pel·lícula, argumenta que no es tracta de si es pot o no utilitzar la tortura, la qüestió és una altra: si s’està disposat que Algèria seguisca sent una colònia francesa cal destruir a qui encapçala la insurgència. No importa si són ètics o no mètodes. Des del punt de vista del director, els paracaigudistes no són els responsables del que passa, sinó simplement l’instrument de la repressió colonialista.\nTortura habitual en la guerra (bruta) anti-terrorista de tots els Estats democràtics i no democràtics.\nD’altra banda, sense exèrcit, sense armes, sotmesos a la diària explotació francesa, l’FLN no té més possibilitat que l’atemptat, que crea una situació d’inseguretat, per obligar al colon a tornar a França, i per poder fer-se amb les armes dels policies, i militars morts.\nLa tàctica del Coronel Mathieu té èxit i els quatre responsables de l’FLN són capturats o morts. Ali La Pointe ha estat el darrer. No obstant això, la pel·lícula planteja l’aparent paradoxa de com el terrorisme urbà de l’FLN és derrotat militarment per les tropes franceses i com, malgrat això, la causa independentista acaba imposant-se en 1962. El que passa és que el coronel va errat. Està convençut que la qüestió independentista és cosa d’una minoria de terroristes, quan realment és la del poble que els militants nacionalistes han conscienciat. Com va dir un dirigent independentista, la revolució comença amb el terrorisme, però solament triomfa amb la insurrecció massiva del poble. I això és el que passa al final del film.\nEncara que semble que la pel·lícula tinga una fi sorprenent, el que passa és la conseqüència lògica de la lluita anterior. La sang vessada pels independentistes ha fet brollar una força i una fe en el poble que cap exèrcit no pot destruir. Després de gairebé tres anys de control francés, la policia i l’exèrcit francés es veuen desbordats per un poble que està decidit a aconseguir la seua independència i els seus drets, al preu que siga.\nPontecorvo tracta d’aclarir que els paracaigudistes del coronel Mathieu no són els responsables del que passa. Són únicament l’instrument de la repressió colonialista. Per això Mathieu nega que ells siguen feixistes i argüeix que molts d’ells tenen un brillant historial en la resistència francesa contra el nazisme. Mathieu obra amb seguretat en si mateix convençut que és adequat el seu procedir.\nA més de mostrar un episodi històric clau en la història de les descolonitzacions, aquesta pel·lícula ens enfronta davant una sèrie de dilemes morals fonamentals en l’anàlisi de les relacions nord-sud. D’una banda ens mostra que les potències colonials no deixen per pròpia voluntat els seus dominis i que fan el que consideren necessari per mantenir el seu poder. D’altra banda, ens posa en evidència que les formes de lluita i resistència dels colonitzats no necessàriament estan exemptes de contradiccions, injustícies i barbaritats. La cruesa amb que ens mostra els atemptats terroristes contra la població civil és un clar exemple d’això.\nUn tema capital que aborda la pel·lícula és que quan la metròpoli no reconeix el dret a l’autodeterminació d’un territori que considera part del seu – l’Algèria Francesa – solament hi ha una eixida: la violència com a resposta a la violència dels ocupants encara que la immensa majoria dels colons francesos haja nascut allí donat que la conquesta va ser en 1830.\nQuan a un dirigent independentista se l’acusa de terrorista per posar bombes en bosses de mà de dona ell respon que la seua organització no té com els francesos o els americans avions que bombardegen amb napalm. Això era el que estava succeint a Vietnam, que també va ser colònia francesa. Qui és, doncs, el terrorista? Han de permetre els àrabs ser colonitzats pels europeus? Aqueixos francesos que ara els neguen la independència van respondre de manera similar als algerians quan van ser ocupats pels alemanys. En aquell context, els terroristes, eren els membres de la resistència francesa.\nA La batalla d’Alger, els seus responsables van voler plantejar una veritable epopeia revolucionària en què el tema central és el valor d’un poble que lluita per la seua llibertat. Pontecorvo mostra les dues vessants del problema: la repressió contra els algerians i la violència de les seues accions terroristes, i deixa a l’espectador la comprensió de les causes d’aquesta situació. Ara bé, les imatges que ens mostra fan decantar l’espectador, gairebé inevitablement, pel costat dels algerians. No obstant això, més que un film directament polític, La batalla d’Argel és una obra històrica; tan ambiciosa, artísticament, com polèmica, ideològicament.\nLa pel·lícula va ser prohibida a França, el que no és d’estranyar donades les circumstàncies històriques. El film va ser estrenat poc anys després dels fets reals i encara eren vius els seus protagonistes; de fet Pontecorvo – a la manera de Einstein – no solament va fer un ús artístic de les masses, sinó que treballà amb persones que havien viscut els fets. L’únic actor professional és el que encarna el coronel, Jean Martin.\nLa independència d’Algèria va provocar una hecatombe a França, amb la caiguda de la IV República, el colp de timó de De Gaulle i els sorgiment d’una extrema dreta terrorista – l’OAS – que no es resignava a abandonar el que deien Algèria Francesa. Deixem el film i passem a la història.\nColònia francesa des 1830. La resistència a l’imperialisme va ser molt dura. Els francesos van reprimir amb brutalitat els líders locals, que clamaven contra una dominació estrangera i, a més, no musulmana. Molts francesos van traslladar-se al país africà i es van establir a les millors terres de conreu. El règim imposat discriminava els nadius àrabs i berbers en el terreny social, econòmic i polític. Algèria comptava amb una important minoria europea, 1 milió sobre 9 milions d’habitants, a l’hora de començar la guerra d’independència. Els europeus rebien el nom de pieds noirs (peus negres). Entre ells, hi havien molts valencians, especialment del sud. En la parla local han quedat paraules valencianes com ara espardenyes.\nDirigents del FLN\nEl Front d’Alliberament Nacional (FLN) algerià dirigit per figures com Budiaf o Ben Bella va iniciar les hostilitats militars contra l’administració francesa l’1 de novembre de 1954. A l’agost de 1955 la guerra es va intensificar amb importants matances per ambdós bàndols i amb una duríssima repressió part de l’exèrcit francés. El 1956, França havia ja desplegat un exèrcit de 500.000 soldats.\nAquest mateix any, els francesos van intentar amb els britànics l’operació del Canal de Suez, operació que era vista a París com un mitjà d’afeblir a Nasser, el gran suport extern de l’FLN. El fracàs franco-britànic va encoratjar les esperances dels insurgents algerians. Aquest mateix any, França concedia la independència al Marroc i Tunísia i concentrava totes les seves forces en retenir l’Algèria francesa.\nMassu, l’autèntic general francés torturador.\nL’enfrontament armat es va intensificar. En 1956-1957 va tenir lloc el que es coneix com la Batalla d’Alger: els atacs terroristes de l’FLN contra objectius civils i militars francesos van ser contestats de forma brutal pels paracaigudistes del general Jacques Massu. La tortura generalitzada i l’execució sumària de centenars de sospitosos es van convertir en recursos normals en l’acció de l’exèrcit francés.\nAl maig de 1958 van tenir lloc importants disturbis protagonitzats pels colons francesos. Després d’atacar les oficines del Govern General a Alger amb la connivència de l’exèrcit, van reclamar la tornada al poder del general De Gaulle. Davant el perill evident d’un conflicte civil a França, el general retornà com a primer ministre i al juny va visitar Alger enmig d’escenes de gran entusiasme.\nNo obstant això, De Gaulle, que havia arribat al poder com el defensor de la Algèria Francesa, va desencadenar el procés que va portar ràpidament a la independència. Després de prometre reformes econòmiques, el 1959 va acceptar el principi de l’autodeterminació del poble algerià. La resposta dels colons va ser un nou aixecament al gener de 1960 que va fracassar per la falta de suport militar. El 1961, un colp militar organitzat per quatre generals, entre ells Salan i Challe que havien estat caps de l’exèrcit a Algèria, va fracassar.\nLes negociacions es van iniciar el maig de 1961. Mentre l’oposició dels colons es va organitzar entorn l’Organització de l’Exèrcit Secret (Organization de l’Armée Secrète – OAS) que va iniciar una dura campanya terrorista.\nFinalment es van signar els Acords d’Evian el 18 de març de 1962. Una nova onada terrorista de l’OAS no va impedir que al juliol se celebrara un referèndum en el qual les postures independentistes van véncer aclaparadorament (6.000.000 vots a favor de la independència i només 16.000 en contra ). Algèria va proclamar la seua independència i va ingressar a l’ONU el 8 octubre 1962.\nMolt de dolor per ambdues parts s’hauria pogut evitar si França haguera reconegut el dret d’autodeterminació a Algèria quan aquesta el va demanar i s’haguera votat democràticament en referèndum de manera pacífica. El problema és que els francesos consideraven que el país magrebí era part de França, un departament – o província – francés al que deien Algèria Francesa.\nTràiler. Blu-Ray en commemoració del 50é aniversari del film.\nIntroducció i resum de la pel·lícula doblada al castellà.\nEnnio Morricone. BSO. Tema principal.\nPel·lícula HD completa en francés subtítols varis.\nAquesta entrada s'ha publicat en Bandes sonores, Història, Pel.lícula, Uncategorized i etiquetada amb Algèria, De Gaulle, FLN, Imperialisme, Morricone, Pontecorvo, Terrorisme, Tortura. Afegiu a les adreces d'interès l'enllaç permanent.


La conferència institucional a la seu del Consell a Maó i el concert d'homenatge a Traginada posaran la cloenda\n2 min. Ciutadella 17/01/2019 15:20\n651x366 Els Tres Tocs és el moment més esperat a Ciutadella després d'una processó emocionant. / DAVID ARQUIMBAU Els Tres Tocs és el moment més esperat a Ciutadella després d'una processó emocionant. / DAVID ARQUIMBAU\nMilers de persones s'han concentrat al llarg de tot el matí a Ciutadella en un dels actes més representatius de la Diada de Menorca, la processó dels Tres Tocs. Aquest esdeveniment commemora la recuperació de l'illa per al cristianisme després d'una etapa de dominació àrab. L'ambient festiu i reivindicatiu ha marcat una jornada que ha arrencat a les 11 hores a la catedral de Ciutadella. Allà, el bisbe de la diòcesi, Francesc Conesa ha oficiat la missa de Sant Antoni.\nLa comitiva, configurada per religiosos i polítics, ha iniciat el recorregut pels principals carrers del nucli antic de la ciutat. Així, la processó ha enfilat les Voltes, el Seminari, la contramurada i la plaça de les Palmeres. La festa ha viscut el seu punt àlgid quan el regidor més jove de l'Ajuntament de Ciutadella, Joan Carrasco, ha donat amb el penó de la bandera els tres tocs a la rajola que indica l'entrada principal a la ciutat, cosa que simbolitza la recuperació per part del rei Alfons III.\nEls tres tocs s'han produït a les 12.43 h. A continuació, la processó ha tornat a la catedral. Les celebracions segueixen a Menorca amb les benediccions d'animals als diferents pobles. Aquest capvespre, l'actriu Enka Alonso farà la conferència institucional a la seu del Consell de Menorca, a Maó. Finalment, el teatre Principal de Maó acollirà un doble concert d'homenatge al grup musical menorquí de la dècada dels setanta, Traginada.\nLa diputada d'Esquerres per Menorca, Montse Seijas Patiño ha publicat un tuit en el qual afirma que "és un honor pertànyer a la comunitat menorquina", alhora que ha lamentat que ni Armengol ni Bel Busquets hagin acudit a l'acte. Seijas ha remarcat que creu que "el poble de Menorca mereix representació política en un dia tan important".\nSolo lamentar que ni presidencia ni vicepresidencia @goib No hayan acudido al acto. Creo que el pueblo de #Menorca merece tal consideración en materia de representación en un día tan señalado.\n— Montse Seijas Patiño (@MontseSeijasIB) 17 de gener de 2019


Sala d'exposicions » La Massa CCV\nPàgina inicial/Sala d’exposicions\nLa Sala d’Exposicions està a disposició d’entitats i empreses per a la realització d’activitats formatives, reunions, presentacions, conferències o altres esdeveniments que no es contradiguin amb els valors i principis de La Massa CCV.\nS’exclouen celebracions personals, festes i accions de comercialització i venda directa al consumidor.\nLloguer de la Sala d’Exposicions\nUn cop verificada la disponibilitat de la sala en el calendari i enviat el formulari de la pre-reserva cal fer l’abonament de l’import d’acord amb la tarifa que segueix, així com acceptar les condicions d’ús que s’especifiquen més avall.\nPreu entitats sense ànim de lucre\n150,00€lloguer per un dia\nA aquest preu cal afegir 100€ en concepte de garantia per possibles desperfectes o manca de neteja\nPreu empreses i altres organitzacions mercantils\n250€lloguer per un dia\nDISTRIBUCIÓ DE LA SALA\nAccés wifi a Internet\ninstalació fixa d’equip de projecció i pantalla amb connexió (HDMI)\nDisposa de nevera i servei de copes\nCubells per a brossa classificable\n34 cadires i 5 taules plegables (al magatzem)\nCONDICIONS D’US DE LA SALA\nNo es permet, per seguretat, l’accés a la balconada.\nCal respectar l’exposició existent, si escau, a la sala.\nCal deixar tancades portes i llums en marxar.\nCal deixar la sala tan neta com es va trobar, així com també l’escala d’accés. Si no fos així es deduiran 40 euros en concepte de cost de la neteja.\nS’ha de respectar el descans nocturn dels veins. Si per aquest motiu hi hagués algun tipus de mult o amonestació aquesta aniria a càrrec de la persona que hagi llogat la Sala.\nSala segura! Mesures especials de protecció davant el Covid19\nESPAIS I AFORAMENTS MÀXIMS\nDisposició de gel hidroalcohòlic a l’entrada de la instal·lació i a les diferents sales on es desenvolupen les activitats.\nAforament limitat de 2,5m2per persona. Màxim 45 persones.\nA les portes de doble fulla queda senyalitzat i delimitat el flux de circulació, al terra i porta.\nS’estableix un circuït de circulació general.\nEs prioritzarà l’ús de les escales enfront dels ascensors.\nL’ascensor només es podrà utilitzar per una persona, o en cas de necessitar acompanyament, per dues. La senyalització d’aquesta restricció queda clara a cada planta.\ncartelleria i punts de gel sanitari\nUS DELS LAVABOS\nEs limita l’accés a 1 sola persona independentment del nombre d’urinaris i piques.\nLa limitació de l’aforament dels mateixos queda senyalitzada a la porta.\nEs disposa de sabó, aigua i tovalloletes d’un sol ús. Queden inhabilitats els assecadors de mans.\nMESURES PER LA HIGIENE DE LES INSTAL·LACIONS\nGarantir la ventilació adequada dels espais de treball amb l’obertura de finestres.\nProhibició d’utilitzar ventiladors, splits, pingüins, etc.\nIncrementar el procés de neteja i desinfecció especialment de poms de portes, manetes, passamans de baranes, botons, taules, mostradors, teclats, ratolins..\nNetejar sovint les superfícies amb els productes habituals. Aquests virus s’inactiven després de 5 minuts de contacte amb desinfectants comuns.\nNo escombrar mai, recollir els residus del sòl mitjançant mopa.\nLes papereres han de ser netejades de forma freqüent, al menys un cop al dia.\nPer a fer una visita anticipada, recollir i tornar les claus, contactar amb Finques Miralles a https://www.finquesmiralles.com/contacte/


La Policia Local de Puçol s'adjudica el torneig de futbol organitzat per la Guàrdia Civil\n''La veritat és que la Guàrdia Civil apareix molt poc en premsa i, quan se'ns cita, quasi sempre és en relació amb temes de delictes. Per això ens hem proposat organitzar activitats que ens ajuden a crear una altra imatge i, sobretot, que nosaltres mateixos puguem disfrutar, ajuntar-nos amb els companys, passar-ho bé''.<?xml:namespace prefix = o />\nAmb estes paraules definix Manolo Carrión els objectius plantejats per la Guàrdia Civil de Puçol a l'organitzar el segon trofeu de futbol 7, celebrat en les instal·lacions d'El Planter de Puçol, que ha comptat amb la participació les casernes de la Guàrdia Civil de Puçol, Port de Sagunt, Moncada i Massamagrell, a més dels bombers de La Pobla i la Policia Local de Puçol.\n''La nostra idea era un campionat amb totes les casernes de la primera companyia'' -continua Carrión-, ''però no es van animar a Bétera, mentres que les del Puig, Estivella i Quartell compten amb tan pocs efectius que no donaven ni per a formar un equip''.\nA pesar de les absències, els dies 17 i 24 de setembre s'ha celebrat este 2n Campionat de la Mare de Déu del Pilar (patrona del cos), amb una primera jornada eliminatòria en dos grups de tres equips, dels quals es classificaven els dos primers. En el grup A, la Policia Local de Puçol es va classificar en primer lloc, la Guàrdia Civil de Puçol en segon i el Port de Sagunt va quedar eliminat. En el grup B, el guanyador va ser Massamagrell, per davant de Moncada, va quedar eliminat l'equip dels bombers de La Pobla.\nDesprés de jugar-se les semifinals, que van véncer la Policia Local de Puçol a Moncada i la Guàrdia Civil de Massamagrell a la de Puçol. Divendres passat, dia 24, es va celebrar l'esperada final, en la qual la Guàrdia Civil de Massamagrell va perdre enfront de l'equip de la Policia Local de Puçol, per 2-1. L'equip organitzador es va classificar en tercer lloc.\nEl dissabte 25, en la casa quarter de Puçol, es van entregar no sols els trofeus als tres guanyadors, sinó també al màxim golejador, que va recaure en Roberto, de Massamagrell. Un aperitiu va posar punt final a este amistós torneig.\n''Cal agrair que El Planter ens haja cedit gratuïtament les instal·lacions i que els nostres companys hagen accedit a jugar este torneig que té un caràcter bianual, ja que la intenció és alternar-ho amb un altre tipus d'activitats dins de la caserna, com les que vam realitzar l'any passat: tornejos de parxís, dards, dames... en els quals també participen les nostres dones i els nostres fills. Sempre, això sí, entorn del dia de la nostra patrona''.\nLa notícia no deixa de resultar curiosa perquè ens acosta a eixa altra imatge menys coneguda dels cossos de seguretat: el 12 d'octubre no sols ha de servir per a amplis desplegaments i vistoses desfilades, també és una data apropiada per a celebrar la festivitat d'una altra forma, més íntima, més mundana... al cap i a la fi són veïns els nostres els que organitzen i participen en este trofeu.


EL DINAMI-K ARRENCA AMB FORÇA LA NOVA TEMPORADA DE CROS\nEls atletes del Dinami-k Club Atletisme Vilanova van inaugurar la setmana passada una nova temporada atlètica amb la intenció de continuar amb els èxits que van assolir en la brillantíssima temporada anterior. Com gairebé cada any, la primera competició va ser el Cros de Santa Margarida i els Monjos que serveix d’ excel-lent preparació per a la Cursa de Vilanova d’ aquesta setmana.\nMolts van ser els atletes que s’ hi van desplaçar amb un notable nivell general, amb molts atletes al podi i classificats en posicions capdavanteres.\nEls atletes més destacats van ser per una banda Olivia Salmerón i Fiseha Cirera , dos dels atletes amb un nivell ja consolidat que van estar els guanyadors en la categoria infantil en una cursa on van estar al grup capdavanter en tot moment i van saber esperar per fer l’ atac definitiu que els hi atorgués la victòria.\nUn altra triomf va venir d’ un altra dels atletes que puja amb més força pel que fa a les proves de fons com es Abdelhadi Amzil, que va sortir fort desde el primer moment i no va dubtar a marcar un ritme alt per despenjar els seus rivals i entrar com a guanyador de la categoria aleví a la línia d’ arribada. A més, un altra company d’ equip com Martin Jourdan el va acompanyar pujant al tercer graó del podi.\nEn la prova benjamí femení es va produir una de les noticies del dia ja que tres atletes del Dinami-k van copar les posicions de podi, amb una intractable Alba Moya que va sortir valenta com en ella es habitual i no va deixar escapar el primer lloc en cap moment. La felicitat va ser complerta ja que va pujar al podi junt amb les seves companyes d’ equip , Nayara i Lara, que van fer segona i tercera respectivament.\nTambé volem destacar en categories més petites a Camile Jourdan que va ser tercer en pre-benjamins masculins en una prova amb molta participació.\noctubre 22, 2015 octubre 22, 2015 clubatletismedinamikUncategorized\nEntrada anterior Competicions d’octubre\nEntrada siguiente 1º CROS ESCOLAR


A CONTRATORRENT...: Maleïts "caçadors de bolets"!\nHe intentat trobar quins eren els objectius del programa però he fracassat. Suposo que, com passa amb la majoria de programes de televisió, l'objectiu final és l'audiència. El contingut en si mateix importa poc si el share és alt. Però també m'imagino -en defensa del propi programa- que hi ha altres objectius com educar els espectadors en la identificació i recollida dels bolets o en la gastronomia micològica (una altra cosa és si ho aconsegueix). I també hi ha el component lúdic, de vegades esperpèntic, per mantenir l'espectador atent a la pantalla.\nDe l'assessorament científic s'encarrega el micòleg (estudiós dels fongs) Enric Gràcia, ben conegut pels espectadors, generador de petites passions i presentador de llibres com el de Les millors rutes per trobar bolets de Marc Estévez. Un pobre favor al nostre entorn. (Què trist que als biòlegs del nostre país se'ls conegui per coses tan frívoles i no pel treball ben fet! Ara estic pensant amb en Ramon Margalef, ecòleg català, ja mort, reconegut internacionalment però força desconegut a casa nostra. Aquí pots veure una entrevista que en Josep Maria Espinàs li va fer l'any 1987).\nInformació, diversió, ciència... i ja ho tenim! Els ingredients ben barrejats donen lloc a un caçador de bolets que, àvidament, anirà cap a la muntanya a la cerca del preuat objecte, en aquest cas, no es pot oblidar, un ésser viu. Algú podrà dir que amb aquest programa s'aconsegueix acostar la gent a la natura, a empeltar-se de l'entorn tot gaudint dels espais naturals del nostre país. No m'ho empasso. La meva lectura és que s'ha creat una nova atracció per als avorrits urbanites que no saben què fer el cap de setmana. Primer va ser el torn de l'esquí, després el ràfting i el barranquisme, a continuació les curses de muntanya... ara li toca als bolets. Potser aviat podrem veure la versió catalana de Jara y sedal per acostar la caça i crear una nova diversió per practicar en aquest gran parc temàtic que és Catalunya.\nL'activitat de recollir bolets és ancestral. Sempre s'ha fet tot i que no arreu ja que hi ha llocs on el bolet no té l'acceptació cultural i gastronòmica que té a casa nostra. La gent dels pobles n'ha tret un profit respectuós. Però amb aquest programa l'activitat s'ha popularitzat fins a la massificació i ha passat a fer-se insostenible. No s'acosta la gent a la natura; se la indueix a fer una activitat en un entorn natural, que és una cosa ben diferent. I no importa a quin preu.\nEls costos són ben coneguts: elevada freqüentació de persones i vehicles en ambients fràgils i d'alt valor ecològic, malbaratament dels recursos amb la destrucció dels bolets i l'estructura que els manté (per molt que el programa expliqui com cal tallar-los), afectació sobre els ecosistemes i la seva biodiversitat, acumulació de deixalles, tensió amb la població local que secularment ha tret aquest recurs del bosc i que ara, de cop, veu com el destrueixen (majoritàriament en boscos privats o comunals on fins i tot hi van quadrilles semiprofessionals que ho escombren tot), cues a les carreteres (la sortida de l'AP7 a Sant Celoni els caps de setmana de tardor n'és un bon exemple), i alguna que altra intoxicació i mort (malgrat que el programa intenta prevenir-ho no tothom és bon alumne), etc., etc.\nAltres activitats extractives de recursos de l'entorn, com ara la caça o la pesca, necessiten per dur-se a terme permisos especials i fins i tot els practicants han de passar proves i exàmens que, sense ser garantia de gairebé res, ajuden a controlar l'activitat. Però això no passa amb els caçadors de bolets. Algunes curses de muntanya han limitat el nombre de participants o han modificat els seus recorreguts per adaptar-se a la massificació (la travessa Matagalls-Montserrat ja no té origen al cim del Matagalls sinó a Collformic per evitar la forta erosió de la muntanya sota la pressió de milers de persones en una mateixa nit, canvi que, per cert, alguns participants es neguen a acceptar i segueixen pujant al cim abans d'iniciar la cursa oficial). Però i els caçadors de bolets? Ara es comença a fer pagar per accedir a determinats boscos i treure'n bolets amb l'intent de limitar el nombre de boletaires i la sobreexplotació que en fan. Això vol dir que s'han passat els límits, no? Fa tot just un any, l'informe diagnòstic sobre el Pla de Conservació del Parc Natural del Montseny posava els boletaires com a principal amenaça per al patrimon¡ natural del parc, al mateix nivell que l'extracció de recursos hídrics i la caça.\nCaçadors de bolets hi té una gran responsabilitat. Una vegada més una televisió pública, finançada amb diners dels catalans, al servei de la banalització de l'entorn natural. La conversió d'aquests espais en grans parcs temàtics passa per davant de la cultura de la sostenibilitat que ha permès, fins ara, preservar els valors naturals del nostre entorn.\nSi fos responsable de la programació de tv3, els engegaria a dida. Si fos bruixot, els maleiria.\nNúria 25 d’octubre de 2012 a les 23:47\nVuit anys ja d'aquesta cosa? Mare meva! No deu quedar cap bosc per rastrejar. De fet els bolets no es cacen. En alguns indrets de Girona "acacen" bolets com acacen moltes altres coses que persegueixen amb molt ímpetu. A sobre aquest nom tan mediàtic és erroni! Quan van pujar a Sant Joan de l'Erm no n'hi havia de bolets, fa dos anys. Com van fer el programa? Els van anar a comprar. Puc parlar dels pobles del Pirineu urgellenc i la invasió dels caçadors boletaires fa estralls mediambientals i econòmics. La tradició boletaire a casa meva ve de lluny i jo estaria dispoada a pagar per un carnet. Hem estat dos anys ben secs però aquest any és esplèndid. L'últim dia cinc quilets de rovellons i dos quilos més de potes de perdiu i fredolics. Mmm... El meu avi n'estaria orgullós!! Però m'he trobat veritables cafres al bosc arreplegant tot el que trovaven i destrossant la resta. Molt bonics ells.\nA la Seu costa que la gent vagi a xerrades o altres actes. Ara, el dia que l'Enric Gràcia va venir per explicar coses sobre bolets no s'hi cabia. Això sí, al cartell hi posava "l'expert de Caçadors de bolets".\nTinc pendent l'escrit de l'última boletada a veure si m'hi dedico aquest cap de setmana.\nSuposo que l'escrit sobre les curses de muntanya me'l deixes per mi, no? Me l'apunto! De fet en tinc uns quants però mai fent-ne una reflexió sobre la seva moda.\nignasi 30 d’octubre de 2012 a les 7:03\nPer la part que et toca no dubtis que te'l deixo per tu un escrit sobre les curses de muntanya... ja hi afegiré comentaris, jejeje... I deu n'hi do quina boletada al teu bloc! Ja he vist les fotos.\nEl que sempre critico és el pas de l'ús a l'abús que a la nostra societat es tradueix en posar una activitat secular (o nova, tant hi fa) de moda, normalment per treure'n un benefici econòmic immediat. L'activitat s'acaba realitzant de forma massiva perquè és percebuda com una atracció més que es pot fer per sortir de l'avorriment (o perquè és més friki). Però no es té en compte que la massificació comporta una pressió sobre els recursos que la fan insostenible, a banda de no ser educativa. Moltes d'aquestes activitats que es fan a l'aire lliure es podrien fer en espais tancats o d'interior i la gent s'ho passaria igualment bé. Però el que mana a la nostra societat és créixer i quants més siguem millor. Tot plegat s'aconsegueix banalitzar l'entorn, modificar-lo i vulgaritzar-lo...\nMàrius Domingo de Pedro 8 de desembre de 2014 a les 19:10\nNoi, no puc estar més d'acord amb aquest apunt. Una mica tard, però celebro haver descobert el teu blog, que serà de ben segur dels que seguiré atentament.\nI tornant al tema, he de dir que jo ja vaig començar adeixar l'afició als bolets per motius laborals i ho vaig acabar de deixar del tot precisament pel programet en qüestió.\nDe fet, tot plegat no deixa de ser una més de les proves que la majoria de la gent només va a la natura a expoliar-la, una mica trist, no?\nignasi 8 de desembre de 2014 a les 19:39\nEi, Màrius! Què bé que hagis aterrat per aquí. Benvingut! Ja veuràs que sóc molt dispers al meu bloc (i poc constant, com pertoca als torrents). Suposo que hi has arribat pel "Roda el món...". Jo també he visitat algun dels teus nombrosos blocs i he vist que tenim coses en comú com l'afició pels ocells. També participo en SOCC i altres programes de seguiment com pots veure en algun post del meu bloc. Doncs això, que benvingut i seguim en contacte!\nMàrius Domingo de Pedro 9 de desembre de 2014 a les 18:44\nSi més no, crec que tenim en comú pendre'ns la vida amb bon humor, la teva família i tu im-pressionants amb les disfresses de Tintin, Haddock, etc.\nEfectivament, seguim en contacte.\nDemà pots trobar una notícia sorprenent al meu bloc d'ocells...


Consideren que és l'única solució per frenar la tercera onada\nper Daniela De Amorín 15/01/2021 07:38h\nCreuen que es necessari limitar encara més els contactes socials | iStockPhoto (Dennis Gleiss)\nEn plena tercera onada de la pandèmia, moltes comunitats autònomes han pres la decisió d'endurir les restriccions sanitàries, entre elles Catalunya. Des dels confinaments perimetrals municipals fins al tancament de sectors no essencials com són l'hostaleria i l'oci, passant per l'avançament del toc de queda i la limitació de les reunions socials als convivents.\nDesprés de Nadal, els casos actius s'estan disparant a Espanya, que ha assolit xifres rècord en els últims dies. L'augment de contagis està tornant a provocar el col·lapse hospitalari, especialment pel que fa als llits UCI.\nA causa d'aquesta situació, molts experts en Salut Pública i professionals sanitaris han alçat la veu per demanar al govern espanyol un nou confinament domiciliari similar al de març. Es tracta d'una mesura dràstica que el ministeri de Sanitat rebutja, de moment, aplicar, però que els experts segueixen considerant fonamental.\nRecentment, un dels majors experts en Salut Pública de casa nostra, Rafael Bengoa, s'ha sumat a aquesta petició. L'exdirector de Sistemes de Salut de l'OMS i exassessor d'Obama en matèria Sanitat ha assegurat al diari 'Nius' que considera necessari que el Govern espanyol prengui les regnes de la pandèmia i decreti un altre confinament domiciliari.\n«Ara cal actuar sobre aquest impacte i no estar fent teràpia de grup sobre com de malament s'ha fet tot a la vida, sinó simplement actuar ara. I l'actuació que es faria, i que ja s'està fent en altres països, és un confinament domiciliari curt. I per tant un confinament de tres o quatre setmanes és probablement on acabarem estant dins d'unes setmanes», ha assegurat l'expert.\nTres motius pels quals és necessari un nou confinament domiciliari\nEls motius dels experts per donar suport a la idea d'un nou un confinament domiciliari són múltiples. L'augment de casos al nostre país ha tornat a posar en escac al nostre sistema de salut públic, que torna a estar prop del col·lapse en moltes comunitats autònomes.\nTot i haver-hi moltes raons per decretar aquesta dràstica mesura, l'analista Luis Benet, ha publicat a '20 minutos' un article que condensa els tres principals motius per prendre aquesta decisió com més aviat millor.\nEl primer motiu seria la poca fiabilitat de l'indicador I.A. (Incidència Acumulada) a 14 dies per valorar l'evolució de la pandèmia. Segons ha explicat l'analista, aquest indicador no serveix per fer una fotografia real sobre l'evolució del coronavirus, atès que es calcula que només es diagnostiquen un de cada tres contagiats. Com no es detecta el positiu, tampoc es procedeix a l'aïllament, el que afavoreix l'expansió sense control de virus.\n«El 30 de novembre el nombre de casos reconeguts oficialment a Espanya va ser d'1.648.187», explica que a la quarta ronda de l'estudi de seroprevalença que es va publicar el 15 de desembre a «Espanya el 9,9% dels residents tenen anticossos, el que és una prova que han estat contagiats; aquest percentatge suposen 4.660.000 casos». D'aquesta manera, Extremadura, que és ara la regió amb la IA major amb 1.131 casos per 100.000 habitants, amb tota probabilitat tindrà una incidència de 3.190 casos per 100.000 habitants.\nEn aquest sentit, Luis Benet recorda que hi ha un indicador molt més precís i significatiu. Es tracta de l'IRT (Indicador de Risc Territorial), que amb el seu algoritme és capaç de mesurar el nombre de morts, ingressats a UCI, ingressats en hospital i percentatges d'ocupació d'UCI i hospital.\nUn confinament per assolir una major immunitat de grup i reduir contactes\nEl segon motiu que esgrimeix l'analista, és que aquest mes de confinament és necessari per aconseguir una major Immunitat de Grup (IDG) que permeti disminuir considerablement la probabilitat de contagi.\nSegons assenyala l'autor de l'article, actualment la IDG a Madrid està pròxima al 20% a causa de la immunitat generada a les persones que ja van passar la malaltia. Aquest percentatge anirà augmentant progressivament amb la campanya de vacunació fins que s'arribi a l'anhelada IDG del 70%, que es considera suficient per alentir dràsticament els contagis.\nFinalment, Luis Benet assegura que el confinament és necessari per reduir els contactes socials, atès que aquests són proporcionals als contagis, tal com s'ha vist al Nadal després de les reunions familiars que es van permetre en aquestes dates.\nUna comarca es rebel·la: demanen al Govern que modifiqui el confinament municipal


Ciudadanos critica l'absència de representants del Govern en la Pasqua Militar\ndiumenge, 26 de maig de 2019 15:03h\nEl portaveu de Ciudadanos a les Balears i diputat al Parlament, Xavier Pericay, ha lamentat la «reiterada absència» de representants del Govern en la celebració de la Pasqua Militar, que ha tengut lloc aquest dissabte al Palau de l'Almudaina.\nSegons ha comunicat Pericay, pensa que, un any més, amb la seva absència l'Executiu d'Armengol «ha faltat greument al respecte a les nostres Forces Armades i al servei que presten a tots els ciutadans, el mateix en tasques de seguretat que de cooperació».\nPericay ha remarcat que aquesta tasca «hauria de ser molt més valorada en els temps que corren que en el passat». També ha volgut recordar que que en la Pasqua Militar de 2017 tampoc no va assistir cap membre del Govern. «A la de 2016, la primera d'aquesta legislatura, l'Executiu va estar representat per la consellera d'Hisenda i Administracions Públiques, Catalina Cladera, una representació de tercer nivell, atès que ni la presidenta ni el vicepresident Barceló es van dignar acudir a l'acte», ha afegit Pericay.\nFinalment, el diputat ha explicat que el més greu «d'aquests comportaments irresponsables és el descrèdit de les institucions».