Poetes catalans de Mallorca\n10 d'abril de 2019 General\nLa publicació per Brosquil Edicions de València del meu poemari El cant de la sibil·la, que guanyà l’any 2004 el prestigiós premi de poesia “Ciutat de Sagunt” em situa davant la difícil conjuntura d’haver de reflexionar damunt aquest més de trenta anys de conreu de la poesia. De cop i volta hom s’adona com el temps ha anat passant inexorable d’ençà que a mitjans dels anys seixanta començava a escriure els primers poemes, narracions, obres de teatre. Copsar la fugidesa del temps. M’aprop als seixanta anys.\nL’autor d’aquestes retxes va néixer un plujós dia d’hivern de 1946. Concretament, el trenta de desembre de 1946. Vint anys després del meu naixement, per l’estiu del 66, quatre anys després de les meves primeres detencions per part de la Brigada Social del règim franquista vaig començar a escriure els primers relats esburbats, els inicials poemes que, posteriorment, presentaria a l’amic Josep M. Llompart per a saber-ne l’opinió. Són ja, doncs, uns quaranta anys d’escriure i també de col·laborar a la premsa de les Illes. Més de quaranta llibres en català, desenes de traduccions, algunes al castellà, altres al romanès i a l’anglès… Potser és el moment de reflexionar en aquests quatre decennis de dedicació a la literatura i a la publicística i treure algunes conseqüències al respecte. La publicació per Brosquil Edicions del poemari El cant de la sibil·la és, indubtablement, el responsable d’aquestes reflexions. Abans ja havia escrit alguns llibres de memòries que provaven d’incidir en les motivacions per les quals un jove mallorquí dels anys seixanta es compromet en la lluita antifranquista, entra a militar en organitzacions revolucionàries i, poc després, comença a escriure seguint el mestratge i l’herència cultural de Gabriel Alomar, Bartomeu Rosselló-Pòrcel o Josep M. Llompart, per anomenar tan sols alguns escriptors mallorquins. He parlat d’aquests anys i d’aquestes decisives influències en els llibres L’Antifranquisme a Mallorca (1950-1970), editat per Lleonard Muntaner l’any 1994, Cultura i antifranquisme (2000), No era això: memòria històrica de la transició (2001) i Literatura mallorquina i compromís polític: homenatge a Josep M. Llompart (2003).\nPerò la lenta elaboració del poemari El cant de la sibil·la ve de molt enrere. Concretament de finals dels anys noranta. Aquest poemari és germà d’un altre d’encara inèdit que es titula Calendaris de sal. Ambdós llibres es van congriant a poc a poc després de la mort del pare, Paulino, a mitjans dels anys vuitanta, i la d’un oncle meu que havia estat com un pare, l’oncle José López, l’any 1998. Mai com en els instants de la mort, de la concreta desaparició física d’aquestes dues persones que tant han significat -i signifiquen encara!- havia copsat la relativitat de la vida, del nostre pas efímer per la terra. Per tant, en ambdós poemaris hi ha la presència constant del pas del temps sota la vigilància immisericorde de la Mort planant sobre cada una de les nostres accions. Romandre dies i nits al costat de les persones que més estimes sabent que no pots fer res per a impedir-ne la desaparició física és un trauma que pateixen la majoria dels humans. Són els moments en què la persona, en aquest cas el poeta, constata la fugidesa del temps, com els anys s’han fet fonedissos i, veient com desapareixen els éssers que més has estimat, s’adona, com en una pel·lícula que de sobte passàs a velocitat vertiginosa pel teu cervell, de la possibilitat cada vegada més propera que ell també serà engolit per l’huracà dels calendaris. Obsessió per la fugida del temps, omnipotència de la presència de la mort, nostàlgia per la innocent felicitat de la infantesa, els estimats records que habiten fins a la teva desaparició física en el racó més amagat del teu esperit. I el dolor, sempre el dolor, planant com un insaciable voltor per damunt els dies que s’escolen de manera irremeiable. En el poema “Somni de campanes esteses al vent” el poeta evidencia aquesta serena desesperació davant la fugida del temps: “A la desesperada, / ultrapassat per la tempesta que s’apropa, / intentant regularitzar els pistons de la fràgil maquinària del cor, / em deman on s’ha allunyat la infantesa. / Somni de campanes esteses al vent, / de càntics de pagesos llaurant la terra / i dones de la bellesa d’una estàtua grega / assajant els eterns moviments del segar i el batre a l’era.”\nÉs en aquests moments especials, davant la Mort, davant la fugidesa dels anys, quan proves, en inútil intent de salvació, aferrar-te als records i sentiments que han condicionat i condicionen tota la teva existència: l’amor de les persones que t’han alletat, t’han protegit, t’han educat, t’han fet tal com ets. Arreu sorgeixen, amb força impressionant, els racons de la teva terra que han estat el motlle d’una forma de copsar els colors, de sentir el bategar existencial d’aquesta terra tan malmenada per la història; la potència creadora de la llengua que aprengueres des del bres i t’han fet sensible a tota una concepció del món. Paraules, històries, rondalles, vivències que retornen com en un film que mai no s’acaba i que, d’alguna forma, tu també has de transmetre als teus fills… Llengua i cultura, paisatge i història, amor i mort, esperances i desil·lusions… “Sentir-se com un gra de pols / en la tallant foscor de l’univers” diu El cant de la sibil·la en el poema “La tallant foscor de l’univers” que inicia el poemari.\nEl passat, sempre el passat omplint cada minut del present amb tota la infinitud del ressò d’un temps que el poeta sent com es va esmunyint dia rere dia. L’autor dels versos se sent, i ho escriu amb lletres ben clares i llampants com un sobrevivent. És precisament en el poema “Els sobrevivents” on trobam aquesta il·luminació sobtada que commou el poeta: “De sobte, les vivències que han conformat / la meva vida s’han fet tan presents com el maragda / radiant de l’aigua del port./”. I més endavant, per acabar el poema, la humana desesperació d’aquell que ja sap que, sovint, els records, les vides, les nostres les de tots aquells que han fet com són es perden per “l’estranya tardor cendrosa / curulla de misterioses ombres premonitòries”. Provar d’aturar l’avenç de les implacables manetes dels rellotges amb la poesia? Tanmateix el temps s’ha complit: “Quina follia provar d’aturar amb el vers / el remolí impetuós de l’oblit que avança per les artèries!”.\nRecord com si fos ara mateix les idees que s’anaven congriant en la meva ment davant la presència inquietant de la Mort que s’anava emportant les persones que més he estimat. Dècades abans, a finals dels cinquanta i començaments dels seixanta, ja havien desaparegut padrins i redepadrins; ara tocava el torn dels que m’eren més propers, pares i oncles, el món de la guerra i la postguerra, aquells que m’havien obert els ulls als misteris de la vida, de la història, de la cultura… Les persones, en definitiva, que amb el seu esforç quotidià n’havien ensenyat el que era bo i dolent per al nostre poble, l’escala de valors que interioritzava fins a les fondàries de l’esperit i em feia ser com som i no d’una altra manera.\nEl cant de la sibil·la és, doncs, un sentit homenatge a les generacions que ens precediren, a tots aquells que amb el seu esforç aixecaren les poderoses torres dels molins poblers a començaments del segle XX. Un homenatge als padrins i redepadrins que feren un verger de l’Albufera. Aquells homes i dones que, sense cap altre ajut que les seves mans, roturaren el pla de sa Pobla, bastiren les marjals sembrant arròs en indrets on fins feia poc tan sols hi havia l’aigua salobre de la mar. Homenatge també als homes i les dones d’una Mallorca en vies d’extinció, unes generacions de mallorquins i mallorquines molts dels quals no sabien llegir o escriure però eren catedràtics de la nostra llengua, arquitectes dels molins i safareigs que s’alçaven sense plànols però tan ferms i resistents com els talaiots de la nostra terra. Homes i dones doctorats en el coneixement de la terra i les anyades, meteoròlegs, veterinaris amb amples coneixements damunt totes i cada una de les malalties que podien esdevenir-se a vaques, cavalls i tota mena d’animals que el pagès manejava per a fer front a la seva quotidiana subsistència. Homes i dones amb una desbordada imaginació de poetes, els glossats!, d’escriptors capaços d’assolir les fites més altes quant a la fantasia i el domini de la llengua. Una generació que va saber morir amb el puny clos davant els murs dels cementiris, a la voravia de tots els nostres pobles i ciutats quan els militars i falangistes s’alçaren contra la República el juliol del 36. Quin exemple de dignitat davant la mort! Quin exemple de dignitat en la dura postguerra mancada de llibertat! Quin exemple de dignitat quan havien de marxar de les seves Illes estimades quan el poder del clergat i el caciquisme els impedia guanyar-se el pa de cada dia! Són les generacions descrites en el poema “Com el roure de les muntanyes”: “Era una generació forta com el roure / de les muntanyes, / els penyals altius que s’alcen, / com els gegants de les rondalles, / envoltant les valls amagades, / el sord repicar de les campanes. / Homes i dones insistents / en llur fantasmal presència, / torxes il·luminant el camí, / foragitant el mal, /gegants adormits en el rocam / que ens empresona, / fets paisatge, / silenciosos habitants d’aquests boscos / curulls de fades i dimonis, / retornant en cada primavera / des del mercuri dels espills”.\nTalment el poeta esdevengués un arqueòleg del temps esvanit. En el poema “Des del mercuri dels espills” aquesta intenció de viatjar per a retrobar es fa present, per no dir omnipresent. “Aquell viatge al passat / tenia un aspecte corprenedor”. En efecte. L’autor d’El cant de la sibil·la ens informa des dels primers poemes del llibre que ha emprès un viatge a la recerca de “les primeres carícies sense pecat”. I per si el lector encara no s’ha adonat d’aquesta intenció, del propòsit d’emprendre el viatge cap a les fondàries del mercuri dels espills, ens ho recorda en afirmar: “Era l’eco dels nostres morts i llurs erosionades rialles / arribant d’antigues cambres en penombra.”. I més avall, assegura amb ferrenya seguretat: “No hi ha res de més trist que contemplar / l’agonia de les persones que més estimes.”\nEn el poema “Fotografia del dolor” el poeta ens dóna pistes del perquè aquesta insistència a voler, sempre inútilment, “anar a la recerca de les hores més insospitades”. Una mica més avall l’autor ens informa dels motius d’aquesta recerca del que ha estat la nostra vida i, sense afirma-ho categòricament, però segur del que diu, escriu: “Potser és la vellesa que penetra, / lenta, / pervertint el perfil dels objectes… /”. Vet aquí un indici del perquè la inundació de records que, a partir d’haver fet els cinquanta anys, inunda el cervell de l’escriptor. Indubtablement en alguns dels poemaris publicats d’ençà els anys vuitanta ja hi havia indicacions, poemes ben concrets que palesaven que el poeta era ben conscient de la relativitat de les coartades que ens mantenen units a la vida quotidiana: l’amor, la feina, la lluita per un món més just i solidari… Sovint el poeta havia vist trencar-se davant seu amors que semblaven de marbre cisellat, promeses que, asseguraven uns llavis ja esdevenguts cendra, el temps mai no podria esberlar. Però moltes promeses amoroses, munió de “ferms compromisos” amb les lluites solidàries dels anys de l’adolescència i joventut es tornaren un buf amb el pas dels anys. Feia temps, molts abans de la mort dels pares, que el poeta ja havia endevinat l’existència efímera de tantes de les il·lusions que ens serveixen, imaginam, per anar passant els dies. Les cicatrius gravades a foc a l’interior del cor, damunt la pròpia carn a ferro roent, indicaven tota la futilitat de les nostres imaginàries construccions sentimentals i polítiques. Seria el moment de fer-ne una recerca al llarg dels poemaris escrits durant aquests darrers trenta anys i busques de conreu de la poesia.\nRellegint el poemari m’adon com, de forma totalment inconscient, tornen, aquesta vegada de forma nova i omnipresent, la majoria dels fantasmes que han alletat els poemaris que he anat publicant en aquestes dècades. Evidentment, hi són presents els familiars morts “amb altiu esguard inextingible”, es diu en el poema “Els indrets secrets de la infantesa”, els jocs de quan érem infants, les “melodies d’un vell fonògraf perdut a les golfes”, els sorolls i veus de les cases esbucades on habità el poeta en una llunyana època que recorda perduda i irretrobable. Em deman si El cant de la sibil·la és un breu resum d’una íntima mitologia personal bastida lentament des de les fondàries de la trinxera on hem provat de resistir els atacs de la buidor postmoderna, la “irresistible presència de cínics i malfactors”, com escrivim en el poema “S’atansa el pensament anys enllà”. En el fons, si hom analitzàs la vintena de poemaris escrits en aquests trenta anys podríem trobar sempre amb les mateixes idees-clau, els “secrets” que forcen la maquinària interna del poeta a escriure, a creure en la paraula, en l’efecte catàrtic del sentiment i l’emoció en el cor de les persones. Una herència de l’idealisme del romanticisme? El poeta, en aquestes alçades de la seva vida, ja no nega cap de les influències que poden haver ajudat -impedit!- la seva tasca creativa. La destrucció del temps, de la pàtria, de l’amor, de les esperances en un canvi que ens portàs a un món més just i solidari són, segurament, els fonaments d’El cant de la sibil·la i la majoria, per no dir de tots els poemaris escrits per qui signa aquestes retxes. Segurament els neoformalistes, els comissaris neoparanoucentistes que han quasi expulsat de la vida cultural Salvador Espriu, Pere Quart, Vicent Andrés Estellés o Josep M. Llompart no estarien gens ni mica d’acord amb la nostra “poètica”. Si han acusat i acusen els autors abans esmentats i tants d’altres de “desfasat resistencialisme” i els han situat de forma malintencionada i barroera al costat de no se sap quina mena de catecisme “realisto-socialista”… què no han dit i diran de la nostra poesia? Ben cert que ens preocuparia, i molt!, qualsevol mena de coincidència política i estètica amb ells.\nCert que el camí que porta al poemari El cant de la sibil·la que ha editat Brosquil Edicions ja es trobava insinuat en molts poemes dels meus llibres anteriors, concretament en els poemaris: Foc i fum (Oikos Tau, Barcelona, 1983); Tatuatges (Ajuntament de Vila Real, Castelló, 1987); Les Plèiades (Premi “Grandalla” del Principat d’Andorra, Andorra, 1991); El cicle dels insectes (Editorial Moll, collecció Balenguera número 58, Ciutat de Mallorca, 1992); Els poemes de l’horabaixa (Principat d’Andorra, 1994); Punt final (Editorial Moll, collecció Balenguera número 72, Ciutat de Mallorca, 1995); Planisferi de mars i distàncies (Premi Homenatge Joan Salvat Papasseit, Columna Edicions, 1996); L’obscura ànsia del cor (Premi de poesia de les Festes Nacionals de Cultura Pompeu Fabra, Ciutat de Perpinyà 1988, Universitat de les Illes Balears, collecció “Poesia de Paper”, 1996); Llibre de Pregàries (Premi “Grandalla” de poesia del Principat d’Andorra 1999, Andorra, 2000); Revolta (Editorial Moll, collecció Balenguera número 88, Ciutat de Mallorca 2000); Record de Praga (Capaltard, Ciutat de Mallorca, 2000); Un violí en el crepuscle (Viena Edicions, Barcelona, 2000); Rituals (Res Publica Edicions, Eivissa, 2001); Perifèries (Editorial Agua Clara, Alacant, 2001); Temps Moderns (homenatge al cinema) (Premi de Poesia “Miquel Martí i Pol 2001” de la Universitat Autònoma de Barcelona, Servei de Publicacions de la Universitat Autònoma de Barcelona, Barcelona, 2003); Cercle clos (Premi de Literatura de l’Ateneu de Maó, Institut Menorquí d’Estudis, collecció Xibau de poesia, 2003); Lletra de batalla (Premi de Poesia Ciutat de Xàtiva 2003, Edicions Bromera, Alzira, 2004)…\nEn la majoria d’aquests poemaris, malgrat que la mort, l’amor, la bellesa, la lluita, el desencís i la protesta hi planin de forma àmplia i generosa, mai com en els llibres Calendaris de sal (inèdit) i El cant de la sibil·la s’havien fet tan presents. L’autor ja no cerca trobar una “veu pròpia”, un llenguatge o una forma poètica diferenciada de les seves influències reconegudes. Parl de l’herència de la cultura catalana, espanyola, russa, cubana o francesa en la poesia que he escrit en aquests darrers trenta anys. En la introducció que vaig escriure per a acompanyar el llibre Antologia (1972-2002), publicat per la Fundació “Sa Nostra” en la col·lecció “El Turó” que dirigeix Pere Rosselló Bover, en vaig parlar llargament; hi havia escrit: “Pel que fa a la influència d’altres literatures, podríem incloure, entre els de llengua poesia espanyola, Federico García Lorca, Miguel Hernández, César Vallejo, Pablo Neruda, Pedro Salinas, José Hierro, Gabriel Celaya, Blas de Otero… la llista podria allargar-se fins a l’infinit. Com també de la poesia russa i soviètica (Iessenin, Maiakovski…); alemanya (Enrich Arendt, Bertolt Brecht, Paul Celan, Volker Braun, Hans Magnus Enzensberg, Marie Luise Kaschnitz); de la britànica i estato-unidenca contemporànies (Lawrence Durrell, T. S. Eliot, Robert Graves, James Joyce, Karl Shapiro, Dylan Thomas, John Updike…)… També hauríem de tenir en compte els poetes moderns de Gàlicia, Portugal i el Brasil. Com no recordar ara mateix Fernando Pessoa o el gallec Álvaro Cunqueiro? I el vent renovador de poetes brasilers com Carlos Drummond de Andrade i Haroldo de Campos… De Galícia ens arribaven les veus de Celso Emilio Ferreiro, Manoel Maria, Xosé Luís Méndez Ferrín…\n‘Però fer el recompte complet de tots els nostres poetes catalans, espanyols, americans, xinesos, soviètics, etc., que serviren per anar consolidant la nostra dèria literària seria impossible en el curt espai que tenim per a parlar d’aquesta antologia que s’acaba de publicar en la collecció ‘El Turó’: Antologia (1972-2002).”\nEn la introducció que comentam també hi havia unes petites pinzellades quant a les influències culturals estrictament catalanes de la nostra adolescència i joventut. Vet aquí alguns noms i algunes idees del que ens motivava fa quaranta anys, quan començàrem a escriure: “Evidentment, després de Gabriel Alomar, de Bartomeu Rosselló-Pòrcel, de Josep M. Llompart, Blai Bonet i Jaume Vidal Alcover, anam ensopegant amb els poetes que formaran definitivament la nostra manera d’entendre el fet poètic. Parlam d’Agustí Bartra, de Màrius Torres i de la presència sempre lluminosa de Salvador Espriu, avui totalment silenciada pels epígons de la postmodernitat: els neonoucentistes que malden per desertitzar el nostre panorama literari de qualsevol ‘paraula viva’ que pugui sorgir, enemics com són de tot el que fa olor de ‘bohèmia anarcoide’ i ‘desfasat compromís’ de l’intellectual català amb el seu poble i la tasca d’alliberament social i nacional de la qual hauria de ser protagonista essencial.\n‘Els començaments dels setanta, amb una obertura de la censura franquista, amb el sorgiment de noves editorials a tots els Països Catalans i amb una lenta reincorporació a la vida cultural de Catalunya d’alguns intellectuals exiliats l’any 1939, el coneixement de Josep Palau i Fabre, Joan Brossa o Gabriel Ferrater marquen definitivament la nostra incipient dedicació a la literatura. Anys de complicada formació (per la dificultat de trobar els llibres adients i també, pel temps i esforços esmerçats en la lluita política clandestina). Intellectuals de la talla i amb el ferm compromís d’un Pere Calders, Maria Aurèlia Capmany, Joan Fuster, Ricard Salvat, Avellí Artís-Gener, Víctor Alba, Vicenç Riera Llorca o Gonçal Castelló acaben per indicar-nos la direcció exacta per on ha de marxar la nostra “poètica”. La militància dins de les organitzacions antifeixistes (l’OEC i el PSM posteriorment) i les resolucions del Congrés de Cultura Catalana, acaben de concloure el cicle de formació que centra el camp dins del qual ens mourem a partir d’aquella època de tempteigs”.\nL’època de les “grans febres” literàrio-poètiques sembla que s’ha anat moderant amb el pas dels anys. En El cant de la sibil·la els experiments rupturistes són deixats de banda expressament. Seguidors de la poètica desenvolupada per l’escriptura de Bartomeu Rosselló-Porcel, Jaume Vidal Alcover, Josep M. Llompart, Salvador Espriu o Pere Quart, ara ja no volem escriure cap llibre “especial”, un poemari que sigui considerat “novedós” pel comissariat neoparanoucentista que malda per controlar la nostra literatura. El poeta ha escrit una sèrie de poemaris que ja són al carrer i, ho puc assegurar amb tota sinceritat, en aquests darrers anys de conreu de la poesia no tenia cap intenció de fer concessions a la “novetat”. Si hem fet alguna incursió en l’experimentalisme, aquest és quasi invisible en el poemari que comentam. La decidida protesta contra el formalisme de l’Escola Mallorquina que en el seu moment representà l’obra de Bartomeu Rosselló Porcel o el mateix Jaume Vidal Alcover es troba en alguns dels meus poemaris anteriors. Aquí, en el llibre El cant de la sibil·la, l´únic “formalisme” que s’hi pot trobar és la provatura, per altra banda, una provatura iniciada a començaments dels anys setanta, d’enriquir musicalment la llengua en la línia de certes experimentacions de l’expressionisme alemany del temps de la República de Weimar o que també es poden trobar en els poemes més personalistes del futurisme rus i soviètic, en Maiakovski. Però aquestes serien precisions per a especialistes. En aquest comentari de El cant de la sibil·la el que volia fer notar és la decisió del poeta de defugir segons quins excessos metafòrics qui sap si heretats de la generació espanyola del 27 i que ens havien arribat via Miquel Àngel Riera, Josep M. Llompart o el mateix Jaume Vidal Alcover. En el poemari el poeta vol defugir cert amanerament allunyat del batec de la vida quotidiana que hom constata en molts d’autors promocionats pels clans i camarilles que controlen el nostre fet cultural. El poeta, ho hem escrit una mica més amunt, ha emprès un llarg viatge a la recerca d’aquelles imatges que el temps va fent fonedisses, aquells records que conformaren els primitius somnis, els inicials misteris de la infantesa, els mites que ens han agombolat fins ara mateix. Aquesta i no cap altra és la intenció de l’autor a l’hora d’enfrontar-se amb la redacció final d’El cant de la sibil·la. Inicial contemplació de la Mediterrània un dia, efectivament, esborrat dels calendaris. En el poema “Llegir Homer sota les pinedes” el poeta recorda: “Llegir Homer sota les pinedes. / Sentir les ones colpejar l’arena de la platja. / Posidó tenia palaus magnífics, / refulgents d’or i indestructibles / en les profunditats de la mar”.


El blog d'en Xavier Bonastre: M'agrada la Mitja de l'Espirall\nPublicat per Xavi a 19:51\nTrobar alicients en una cursa és molt interessant i motivador, i ajuda sobretot a gent com tu, que en feu moltes. Enhorabona per la forma de motivar-te i per aquest excel·lent resultat, sobretot després de la mitja de Mataró una setmana abans.\nCarai, quin calendari. Una mitja a la setmana!!! D'això sí que en dic "córrerx2" :-)\nAlex Grau Orts ha dit...\nDoncs és una llàstima que no participis en la cursa solidària amb la Marató de TV3 que és fa aquest diumenge 16 a Tarragona.\nHagués estat una bona promoció per aquest esdeveniment sense ànim de lucre i destinat a una iniciativa tant important com la lluita contra el càncer.\nPrimera notícia que es feia aquesta cursa que dius a Tarragona. Et puc ben assegurar, en qualsevol cas, que no sóc sospitós de no lluitar contra el càncer de totes les maneres possibles.\nMil disculpes Xavi, tens tota la raó. Molta sort a la Mitja de Salou!\nCap problema, Àlex\nHola Xavi! Soc la Noemí, m'encanta la descripció de la teva cursa! Mentre la llegia ho estava visualitzant ;)


Coloquio con Bob Chapman en Foment de Treball - Tech Spirit Barcelona\n26/02/2020 18:00h - Foment del treball\nColoquio con Bob Chapman en Foment de Treball\nBob Chapman (Grup Barry - Wehmiller)\nEl Foro RRHH de Foment del Treball i MRC International Training acullen la visita de Bob Chapman, un dels empresaris més importants dels EEUU i coautor del llibre Todo el mundo es importante, basat en l’extraordinari poder de tractar als teus treballadors com si fos la teva família.\nBob Chapman és CEO i fundador del grup Barry-Wehmiller, un holding de 115 empreses amb una facturació prop dels 3.000 milions de dòlars i amb un creixement compost del preu de l’acció del 17% anual durant els últims 20 anys. Mitjançant una combinació de quasi 80 empreses adquirides i desplegades en 10 divisions arreu del món, la visió de la seva companyia consisteix en utilitzar el poder dels negocis per canviar el món.\nEl seu objectiu és canviar el sistema econòmic mundial, sota el lema Touching peoples’ hearts. El canvi consisteix en passar d’un Capitalisme Salvatge a un Capitalisme Conscient. La clau de la seva revolució és que la creació de valor de les societats no és només pels accionistes, sinó per a tots: clients, treballadors, proveïdors, inversors, societat i medi ambient. La seva inspiració neix de la seva família nombrosa. Mentre reflexionava i aprenia d’ella, en simultani gestionava l’empresa aplicant la mateixa filosofia basada en l’afecte i l’apreci, paraules que poden resultar allunyades de l’àmbit empresarial però que els números de la companyia han demostrat tot el contrari.


El bloc d'en Ramon Beltrà: II Crono-escalada Solidària a Montjuïc\nII Crono-escalada Solidària a Montjuïc\nAquest diumenge he fet la II crono-escalada solidaria a Montjuïc organitzada per CoRReDoRS.CaT.\nEs tracta de una prova benèfica de curt recorregut . Comença a la Font Màgica , es puja per les escales (no es poden agafar les automàtiques) i s'arriba al MNAC. En aquell punt està ubicada la meta volant on es controla qui es l'atleta que ha pujat mes ràpid. Després tornem a baixar fins arribar novament a la Font Màgica.\nEl preu de l'inscripció es una joguina nova (o en perfecte estat) que no sigui sexista ni bélica que la Creu Roja repartirà la nit de reis entre els nens més necessitats dintre de la campanya CAP NEN SENSE JOGUINA.\nHem participat mes de 50 corredors i recollit 240 joguines. El meu temps 4'44'' ( 2'20''/2'24'') Lloc 17. Deu n'hi do les escales que hi ha !!\n21ª Mitja Marató de Barcelona\n33ª Cursa Barri de Sant Antoni\n12ª Cursa dels Nassos


Bloc d'activitats Astèrix. A partir de 6 anys - Librería Rayuela\nBloc d'activitats Astèrix. A partir de 6 anys.\nDesxifrar, endevinar i classificar! Aquí tens un munt d ' activitats divertides per desenvolupar la memòria, la creativitat i la concentració, i convertir-te en un autèntic gal. A jugar, per Belenos!


Llaurant la Llengua, per Leo Giménez: ‘formatejar’ - Castelló Notícies\nInici Autors/res Llaurant la Llengua, per Leo Giménez: ‘formatejar’\nL’Acadèmia Valenciana de la Llengua ha registrat el verb formatejar en el Diccionari normatiu valencià. És, per tant, una veu normativa, al costat de formatar. Les dos variants tenen el significat ‘donar (a un disc informàtic) una estructura que permeta escriure-hi dades i llegir-les’, ‘en informàtica, adaptar un suport a un format determinat per poder-hi llegir i escriure dades’, ‘donar un format o presentació a una taula numèrica o a un document’. “Hem de tornar a formatejar el disquet”. La veu formatejar també la registren el portal lingüístic de la Corporació Catalana de Mitjans Audiovisuals, ésAdir, i el Diccionari de la llengua valenciana, de la RACV.\nEl nom jaquetó té el significat de ‘peça de vestir semblant a la jaqueta però més llarga i ampla’, “El jaquetó abriga més i millor que la jaqueta”.\nL’Acadèmia Valenciana de la Llengua ha registrat el vocable jaquetó en el Diccionari normatiu valencià. També el registra el portal lingüístic de la Corporació Catalana de Mitjans Audiovisuals, ésAdir.\nHan emprat la veu jaquetó Francesc Martínez i Martínez, Roser Barrufet, Francesc Bodí, Teresa Broseta i Josep Lacreu, com testimonia el Corpus Informatitzat del Valencià.\nL’Acadèmia Valenciana de la Llengua ha registrat el vocable octavilla en el Diccionari normatiu valencià. Té el significat de ‘full de mitja quartilla que té imprés un missatge de propaganda, especialment de caràcter polític o social’. També el registren el Diccionari català-valencià-balear, el Diccionari ortogràfic i de pronunciació del valencià, el Diccionari pràctic d’ús del valencià (Bromera-Lacreu), el portal lingüístic de la Corporació Catalana de Mitjans Audiovisuals, ésAdir, i el Gran diccionari 62 de la llengua catalana.\nHan emprat el vocable octavilla Joaquim Martí Gadea, Teodor Llorente, Francesc Martínez i Martínez, Joaquim Martí Mestre i Josep Vicent Frechina, com testimonia el Corpus Informatitzat del Valencià.\nL’Acadèmia Valenciana de la Llengua ha registrat el vocable tiarro en el Diccionari normatiu valencià. Té el sentit, col·loquial, de ‘persona alta, forta i corpulenta’, “El xicon s’ha fet un tiarro, li sembla al tio Toni, molt alt i ben guaixat’. El vocable equivalent en castellà podria ser tiarrón. Tiarro o tiarra també tenen un sentit a vegades despectiu, “Quin tiarro, l’Eliseu, com s’ha fet amb l’herència dels seus pares i ha fastidiat la seua cunyada!”, “Ves a espai amb la tiarra de la veïna, ampra diners a tot el món per a beure i la mitat no els torna”.\nEl vocable veuarra significa ‘veu forta i grossa’. És una paraula amb sufix de valor augmentatiu, -arra, paregut a veuassa, pràcticament n’és sinònim, encara que veuarra té un sentit a voltes despectiu o ordinari, però és ben usual en la parla valenciana i també és profusament emprat en textos literaris.\nLa paraula equivalent en castellà a la valenciana veuarra seria vozarrón. Veuarra apareix en el Diccionari normatiu valencià en l’entrada -arro, però no té entrada pròpia.\nHan emprat esta paraula en els seus textos Enric Valor, Josep Palomero, Àlan Greus, Heike van Lawick, Adela Ruiz Sancho, Francesc Gisbert, Joan Olivares, Enric Lluch, Víctor Labrado, Eduard Mira, Vicent Pascual, Isabel-Clara Simó, Glòria Candela, Vicent Satorres, Enric Lluch i Paco Pascual Soler, com testimonia el Corpus Informatitzat del Valencià.\nEl nom veuassa fa referència a ‘veu molt potent, enèrgica, vigorosa’, “Miquel té una veuassa molt potent, quan era un xiquet ja la tenia aixina”, “Albert té veuassa, recita molt bé i molt clar”. El vocable veuassa el trobem en el Diccionari ortogràfic i de pronunciació del valencià, de l’Acadèmia Valenciana de la Llengua, però no ocupa entrada pròpia en el Diccionari normatiu valencià,\nHan emprat la paraula veuassa Enric Valor, Vicent Pascual, Martí Domínguez i Romero, Vicent Borràs, Francesc Gisbert, Joan Garí, Juane Gumbau, Albert Forment, Isabel-Clara Simó, Gonçal Castelló, Isabel Canet, Lourdes Boïgues, Jordi Colomina i Jovi Lozano, com testimonia el Corpus Informatitzat del Valencià.\nArticle anteriorIberdrola informa, talls de subministrament de llum a Castelló\nArticle següentPer una Església Sinodal, per Josep Miquel Bausset\nLa xiqueta Mar Coque Calatayud i la senyoreta Albal González Ferrando ja són oficialment les Falleres Majors de Castelló. El dissabte passat, 29 de Setembre...\nLa Banda Simfònica Lira Castellonera a l’illa de Jeju a Corea...\nMireia Montilla i Claudia Bailén es proclamen campiona i subcampiona autonòmica...\nMobilitzat per la selva amb ‘CasteBrota’\nConcurs de dibuix faller 2021 – vídeo


Ramon Marinel·lo i Capdevila - Viquipèdia, l'enciclopèdia lliure\nRamon Marinel·lo i Capdevila (Terrassa, 1911 – Barcelona, 2002) fou un dissenyador i escultor català. Va ser una de les figures històriques del surrealisme a Espanya i va destacar per les seves activitats dins el grup ADLAN. Després de la Guerra Civil Espanyola centra la seva activitat en l'interiorisme i el disseny de mobiliari.\nVa ser un dels impulsors de la creació de l'ADI/FAD i va ser vocal (1960-1967) de la primera junta directiva sota la presidència d'Antoni de Moragas. Molt vinculat al FAD, va ser vocal (1961-62), tresorer (1962-63), vicesecretari (1963-66) i vicepresident (1966-68) sota la presidència d'Alfons Serrahima i va rebre la medalla d'aquesta institució el 1968.\nEls seus productes han rebut diversos premis Delta ADI-FAD. Entre els seus dissenys cal destacar la cadira (1962), dissenyada en col·laboració amb Ignacio de Rivera. El 1955, juntament amb el seu germà Antoni, crea l'empresa ARM dedicada a la venda i fabricació de mobiliari modern tant de creació pròpia com de productes estrangers sota llicència.\nObtingut de «https://ca.wikipedia.org/w/index.php?title=Ramon_Marinel·lo_i_Capdevila&oldid=17777741»\nLa pàgina va ser modificada per darrera vegada el 19 nov 2016 a les 01:22.


Arxiu d'etiquetes: eva faustino\nAPECAT viatja a Buenos Aires per reunir-se amb representants de la indústria musical argentina\n10 Octubre, 2017 noticiesApecat, Argentina, Buenos Aires, eva faustinoEva Faustino\nUna delegació d’APECAT va aterrar a Buenos Aires el passat diumenge 8 d’octubre i per passar-hi dues jornades, fins el dimecres 11 d’octubre, reunint-se amb els principals representants de la indústria musical argentina. Així durant el passat dilluns 9 d’octubre APECAT es va reunir amb representants d’APIF – Cámara Argentina de Productores de Fonogramas y Videogramas, amb la Dirección de Indústrias Creativas Musicales de la Província de Buenos Aires i amb l’Agncia de Argentina de Inversiones i Comerio Internacional.\nDurant el dimarts està previst que la representació de l’associació es reuneixi amb Mariano Mayer (Secretari d’Emprenedors i PIMES), amb representants de la Asociación Civil de Mánagers Musicales Argentinos) i amb la Sociedead Argentina de Autores y Compositores de Música. La jornada culminarà amb la inauguració de l’exposició ‘Barcelona: Arquitecturas de una Ciudad’, a la Usina del Arte.\nEl viatge acabarà el dimecres, quan la delegació es reunirà amb el director de Industrias Creativas de Buenos Aires, just abans de sortir cap a l’aeroport per emprendre el viatge de tornada.


Entrega del manifest "Fora militars de Collserola" a la seu del Consorci - Col·lectiu Antimilitarista de Sant Cugat\nPortada del sitio > Comunicats > Entrega del manifest "Fora militars de Collserola" a la seu del (...)\nLunes 28 de noviembre de 2011, por atom\nAquest diumenge 27 de novembre una dotzena de persones es va atansar a la seu del Consorci del Parc de Collserola amb l’objectiu de fer entrega a la direcció del Consorci del manifest "Fora militars de Collserola", impulsat pel Col·lectiu Antimilitarista de Sant Cugat (CASC) i signat per més d’una vintena d’entitats i col·lectius.\nEl manifest també ha estat recolzat pels plens municipals de Molins de Rei, Sant Cugat del Vallès, Cerdanyola del Vallès i Esplugues de Llobregat, encara que alguns, com és el cas de Sant Cugat, van mutilar el discurs antimilitarista que conté el manifest en les mocions aprovades.\nEn el manifest entregat es demana que el Consorci de Collserola deixi d’autoritzar les pràctiques militars que es fan dins del Parc, convertit en un camp de maniobres militars, amb soldats uniformats, armats i camuflats, el que és un evident perill per les persones que transiten per Collserola. A més es destaca que no es vol veure als militars com una escena habitual, ja que el militarisme no es pot normalitzar i que no es vol un Parc de Collserola convertit en un espai on l’exèrcit practiqui tàctiques i estratègies que després portaran a terme contra poblacions d’altres països en les mal anomenades "missions de pau". Per això, conclou al manifest entregat, "demanem al Consorci del Parc Natural de la Serra Collserola que no es permeti la presència militar en el seu territori".\nA l’entrega del manifest també es van sumar una parella de mossos d’esquadra, que després de comprovar que els que s’havien apropat al Consorci no anaven armats es van retirar, no sense abans comentar un d’ells, amb enyorança, com li recordàvem les escenes de Collserola a les maniobres que va fer durant el servei militar a Benasc.\nHores d’ara des de la direcció del Consorci de Collserola no s’ha donat cap resposta al manifest.\nReportatge fotogràfic (pancarta, entrega i visita)


Trieu Visualitza - Navegador per mostrar el Navegador.\nMostra tots els escenaris disponibles. Feu doble clic a un nom per aplicar l'escenari. El resultat es mostra en una fulla. Per obtindre'n més informació, trieu Eines ▸ Escenaris.\nSi el navegador mostra escenaris, podeu accedir a les ordes següents quan feu clic amb el botó secundari en una entrada d'escenari:\nObri el diàleg Edita l'escenari, on podeu editar-ne les propietats.\nObri un submenú per a seleccionar el mode d'arrossegament. Decidiu quina acció es realitza quan s'arrossega i es deixa anar un objecte del navegador a un document. Segons el mode que seleccioneu, la icona indica si es crea un enllaç extern, un enllaç o una còpia.\nInsereix un enllaç quan arrossegueu i deixeu anar un objecte del navegador en un document. Més avant, podeu fer clic a l'enllaç creat per establir la posició del cursor i la visualització de l'objecte corresponent.\nSi inseriu un enllaç que enllaça a un document obert, cal que guardeu el document per poder fer servir l'enllaç.


Alqueria, barraca, riurau i mas: les vivendes rurals valencianes - À Punt\nSi existeix una arquitectura autòctona valenciana és aquella que s'ha construït per a donar servei a l'activitat agrícola\nMoltes d'aquestes cases rurals han perdut la funcionalitat agrícola per a la qual es crearen i es conserven pel patrimoni paisatgístic que representen\n20 de juliol 2021 - 09:58\nL'activitat agrícola ha marcat l'economia valenciana durant molts segles i, amb ella, s'ha anat definint la nostra arquitectura paisatgística. Hui en dia en desús, moltes d'aquestes construccions s'erigeixen en símbol del patrimoni valencià i es conserven per a donar-los una nova funcionalitat. Les alqueries, les barraques, els riuraus i els masos són algunes d'aquestes construccions més emblemàtiques. Cadascuna amb unes funcions i característiques particulars i ubicades en comarques diferents. Les veiem a continuació:\nL'alqueria, la casa de camp típica de l'Horta de València\nUna alqueria d'Alboraia envoltada de camps de xufa, a l'Horta Nord\nLa paraula alqueria procedeix de l’àrab hispànic al-qarîya, en què significava "llogaret, caseriu", com va detallar la filòloga i acadèmica de l'Acadèmia Valenciana de la Llengua, Verònica Cantó, durant una de les seues intervencions en la ràdio d'À Punt. Segons relata, Jaume I ja va utilitzar reiteradament aquesta paraula en el Llibre del Repartiment fent referència a la distribució de terres i propietats dels moros entre les seues hosts, com a recompensa al suport que li havien donat durant la Conquesta.\nEl sentit originari de la paraula alqueria feia referència a un conjunt de cases de camp, ocupades per una o diverses famílies, que conformaven una propietat rústica dedicada a labors agrícoles o ramaderes. En l’actualitat, la paraula alqueria ha quedat associada a una construcció típica de l’Horta de València, sovint amb diverses plantes i, a vegades, fins i tot amb aspecte de palauet. Això ha fet que modernament moltes alqueries s’hagen rehabilitat com a establiments de restauració o allotjaments o com a centres culturals o museus.\nPerò a la casa de camp en la zona costanera, relacionada amb el regadiu, també se l'anomena alqueria. De fet, molts dels nostres pobles procedeixen d'alqueries musulmanes. Les alqueries solen presentar una planta rectangular, i en la planta baixa s'instal·la la vivenda, amb l'estudi o habitació de matrimoni i la llar, és a dir, el menjador i la cuina, amb una gran xemeneia. Mentre que la planta superior, generalment coneguda com l'andana, es fa servir per a guardar les collites.\nTambé és una paraula present en noms de poble com ara l'Alqueria de la Comtessa o l'Alqueria d'Asnar, com recordava Cantó. La geografia valenciana està plena d'aquests topònims.\nLa barraca, la casa de l'Albufera i de les novel·les de Blasco Ibáñez\nUna barraca al Palmar, pedania de València\nSeguint amb les construccions típiques valencianes, la secretària de l'Acadèmia Valenciana de la Llengua també citava una altra que ha format part del paisatge de l'horta: la barraca.\nLa paraula barraca, per als valencians, està associada a una construcció típica de l’Horta de València, de planta rectangular, amb les parets laterals de poca alçària i amb la coberta construïda amb canyís, que forma dos aiguavessos en angle molt agut. És la imatge que tenim de la barraca de l'Albufera o la que apareix en les novel·les de Blasco Ibáñez. Però aquesta paraula té també un ús genèric, que fa referència a una construcció rústica i de dimensions reduïdes com les que habiten les persones que exerceixen oficis en llocs solitaris i allunyats.\nI no sols això, la paraula barraca té dos significats més que apuntava Cantó. És també una caseta per a guardar ferramentes i utensilis. I finalment, una barraca, com a construcció, també designa un lloc per a resguardar-se o que serveix de refugi. També coneixem una cinquena accepció en clau festiva: coneixem com a barraca el local on els festers realitzen diverses activitats, especialment en les Falles i en les Fogueres.\nL’origen del mot barraca és incert, però és possible que siga un derivat del preromà barra, que significaria originàriament "construcció feta amb barres o branques", o bé del llatí barrum, que significa "fang".\nEl riurau, la construcció rural de la Marina Alta\nUn dels riuraus de Xàbia, a la Marina Alta, destinat a arrecerar els canyissos de les panses posades a secar\nEs tracta d’un edifici rural característic de la comarca de la Marina Alta d’origen molt antic, ja que hi ha registres que es remunten al segle XV.\nUn riurau està constituït per una planta baixa, coberta de teula en un o dos vessants, amb arcs a un costat que permeten una gran ventilació. Aquesta galeria es destina a resguardar els canyissos de les panses posades a secar. Així doncs, aquesta construcció tan típica de pobles com Dénia o Xàbia té la funció de proporcionar aixopluc i de protegir els canyissos amb pansa mentre plou o fa humitat.\nPel que fa a l’origen de la paraula, Verònica Cantó apuntava que el lingüista Joan Coromines assenyala que el terme riurau prové de l’àrab rafraf, forma generada per reduplicació del mot raff, que significa "porxada, cobert".\nActualment, el riurau ha passat a designar un habitatge dispers i d'estiueig, ja que l'activitat agrícola ha perdut el seu protagonisme en aquestes cases reconvertides en segones residències. Així, el riurau ha quedat vinculat a una manera de viure pròpia del sud meridional com a espais de socialització.\nEl mas o masia, l'alqueria de zones de secà\nUn mas de Llutxent, a la Vall d'Albaida\nDel llatí medieval mansus, el participi de manere, que significa "romandre" o "residir", segons les investigacions de Cantó, la paraula mas fa referència, d’una banda, a una explotació agrària tradicional integrada per una casa de camp amb diverses dependències i per les pastures per a la ramaderia, les terres de conreu i els boscos que té adscrits; i de l’altra, un mas també és una casa de camp situada en aquesta explotació. És curiós saber que a València s'anomena mas, i més generalment masia, quan la casa és al secà, però quan és a l'horta s’anomena alqueria, i les comarques de Castelló, maset.\nCom recordava l'acadèmica en una de les seues intervencions en la ràdio d'À Punt, la construcció solia tindre dues plantes: la inferior dedicada a les faenes d'explotació agrícoles o ramaderes (amb espais per al gra, botes per als vins o el bestiar, per exemple), i la superior dedicada a l'habitatge.\nDe masos n’hi ha molts en tot el territori, i no sols és abundant com a topònim, sinó també com a cognom. Ara molts d’aquests masos els trobem reconvertits per al turisme rural, com a habitatges rústics allunyats dels nuclis urbans i pròxims a boscos i paisatges naturals. Les persones que hi habiten, treballen o es fan càrrec d’un mas són els masovers o masers. Fins i tot ens ho diu el refranyer: "La barca per al barquer, i la terra per al masover".\nlocation l’Horta location la Marina Alta Agricultura Turisme


Les 5 notícies que has de saber avui, 17 de gener del 2018\nERC avala Puigdemont sense aclarir si l'investirà i altres notícies del dia, en un minut\nDimecres, 17/01/2018 | Actualitzat a les 07:54 CET\n1/ ERC avala Puigdemont sense aclarir si l'investirà. L'acord entre els republicans i els postconvergents deixa en l'aire si els republicans obviaran finalment l'informe dels lletrats del Parlament. De moment, permeten que l'expresident superi el primer tràmit i el seu nom arribi a la Mesa com a presidenciable amb el suport dels dos partits. A la Moncloa, treballen amb la hipòtesi que Puigdemont tornarà per ser investit.\n2/ El Govern ofereix millorar el càlcul de les pensions. La ministra d'Ocupació, Fátima Báñez, proposa calcular la pensió amb tota la vida laboral voluntàriament. La ministra destaca que "alguns treballadors han tingut cotitzacions molt altes al principi o a la meitat de la seva vida laboral" però que després tenen una pensió baixa. L'oposició ha acollit aquesta proposta amb escepticisme i certa perplexitat.\n3/ Barcelona descarta pagar fins a 440 milions per rescatar el Tram. L'ajuntament preveu recuperar el control del ferrocarril quan acabi la concessió, el 2032.\n4/ El Papa demana perdó pels abusos sexuals de l'Església a Xile. “Em vull unir als meus germans en l'episcopat, ja que és just demanar perdó i recolzar amb totes les forces les víctimes, al mateix temps que hem de persistir perquè no es repeteixi”r;, va declarar el Pontífex, en referència als escàndols d'abusos sexuals que involucren 78 sacerdots, germans i monges.\n5/ El Barça i l'Espanyol inicien avui una trilogia de derbis. El primer, aquesta nit, correspon al partit d'anada de quarts de final de la Copa del Rei.\nEl 'Financial Times' recepta "més autonomia" per apaivagar el desafiament sobiranista\nEl Govern espanyol descarta demanar a la fiscalia que rebaixi les acusacions pel procés


Primera derrota del sènior. El cadet dóna la cara davant el Barça\nJornada molt intensa amb duel de molt nivell pel nostres equips. L'equip sènior rebia el 3r classificat, el cadet visitava la pista del Barça "A", l'infantil a casa davant l'EU Sarrià i l'aleví femení també a l'Ausoneta davant el KH7 Granollers; el benjamí a la pista de l'AEH Les Franqueses.\n#SÈNIOR 25:26 GEiEG System Block\nPrimera derrota pel nostre primer equip davant un equip que només havia perdut un partit. En un pavelló de l'Ausoneta que mostrava una de les millors entrades dels darrers anys, gairebé ple de gom a gom, els nostres es van encallar davant un rival dur que ens va dificultar molt la feina en atac. Tot i així el matx sempre va moure en la màxima igualtat. Vam arribar al descans igualts a 13 gols i en un final d'infart els gironins es van acabar emportant el partit per un ajustat 25:26. Van acabar sent decisius els 5 set metres errats pel nostre equip.\nFC Barcelona "A" 54:17 #CADET\nEl nostre cadet es desplaçava a la ciutat esportiva Joan Gamper per a disputar un d'aquets partits que quedarà per a l'història del nostre club i dels nanos de l'equip cadet. Davant un rival que havia avasallat tots els rivals de grup, els nostres van fer un gran paper, especialment en una magnífica segona part. El Barça va passar per sobre del nostre equip al primer quart d'hora de partit en que els nostres jugadors es van veure superats per la formidable fortalesa del rival. No vam saber desenvolupar el nostre joc i els blaugranes ens van endossar un parcial de 20:4 que presagiava un marcador molt més exagerat. El canvi defensiu del nostre equip, que es va anar tranquil·litzant, va deixar un marcador al descans de 32:7. La segona part va ser una altra història. Els nostres van sortir decidits a fer el seu joc i en uns minuts fabulosos van mantenir la igualtat amb el rival, aconseguint un parcial de 4:6 als 2 primers parcials de la 2a part. Al final, marcador de 54:17 i la sensació que si no hagués estat per aquests primers '15 el marcador podia haver estat realment fabulós.\n#INFANTIL 33:18 UE Sarrià 1977\nContinua la marxa triomfal del nostre infantil al seu grup gironí de 2a Catalana. Davant el 2n classificat del grup els nostres van fer un partit rodó. Novament la defensa va tornar a ser el puntal que va provocar que el rival es veiés impotent, i que va facilitar molts gols fàcils al contraatac. Només al darrers minuts del matx, amb el partit ja decidit en favor del nostre equip, el partit es va obrir i van caure molt gols a les dues porteries.\nEl nostre equip pràcticament té aconseguida la primera plaça del grup que li donarà dret a disputar la 2a fase amb els millors equips de la categoria. Gran temporada!\n#ALEVÍ FEMENÍ 10:6 KH7 BM Granollers\nTambé segueix imbatut el nostre equip aleví femení. Dissabte a l'Ausoneta teníem un partit molt exigent davant el Granollers. Les nostres noies van començar el partit amb la intensitat que ens tenen acostumats i tot i el bon nivell de l'equip rival i la igualtat a l'inici del mateix, al primer quart la diferència va ser de 14:9. El segon quart les nostres van passar per sobre de les vallesanes, aconseguint un contundent 12:3. El partit es va decidir a un emocionantíssim 3r quart, decidit als darrers segons (7:6). Amb la victòria a la butxaca, les nostres van abaixar una miqueta la intensitat, cosa que va aprofitar el Granollers per endur-se el darrer quart per 8:12.\nAEH Les Franqueses 10:6 #BENJAMÍ MIXT\nContinua la millora dels més menuts del club i dissabte van demostrar-ho a la pista de Les Franqueses amb un resultat ajustat en que van tenir a tocar emportar-se algun punt de la pista vallesana. Els locals van dominar amb claredat el 1r i 3r quarts (9:1 i 14:3), però el 2n i el darrer quart van ser una altra història, van ser quarts molt igualats quan van caure un per cada equip: el 2n 3:4 pels nostres i el darrer 5:3 pels locals. Una pena aquest darrer quart en que vam estar a punt de puntuar. Però independentment d'això, gran i molt bona feina dels nostres petits i petites!


EU afirma que no s’han depurat responsabilitats polítiques en l’escàndol del Palma Arena | Web de Esquerra Unida de les Illes Balears\nEU afirma que no s’han depurat responsabilitats polítiques en l’escàndol del Palma Arena\nJaume Matas no és l’únic responsable d’aquest desastre\nEl cas Palma Arena continua donant sorpreses. L’última d’elles és la reclamació del govern central de la subvenció de 4 milions d’euros que va atorgar a l’ajuntament de Palma, per no haver justificat que aquesta subvenció s’hagués aplicat a la finalitat prevista. Un nou episodi d’un culebrón protagonitzat de manera col·lectiva per les institucions més importants governades pel PP, ja fos en solitari o en coalició.\nDel cas Palma Arena i d’altres negocis bruts associats a aquest projecte ja en coneixem una bona part, degut a la intervenció de la justícia. Gràcies a la instrucció del jutge Castro, que ja ha provocat una doble condemna de Jaume Matas, hem pogut conèixer detalls d’una manera de governar que vulnerava totes les normes administratives o ètiques i que suposà buidar les arques públiques en benefici de membres del PP i gent pròxima a aquest partit, però mai hem vist que el PP fes autocrítica ni assumís les responsabilitats que els corresponen de manera col·lectiva.\nJaume Matas, que fora líder no qüestionat del PP balear, va ser el màxim responsable d’aquesta obra faraònica que no va servir per a la finalitat per la que s’havia construït, però no va ser una decisió individual sinó una col·lectiva en la que participaren tots els consellers del Govern, a més de diversos alts càrrecs, al mateix temps que els equips de govern del Consell de Mallorca i l’Ajuntament de Palma, que participaren activament en el consorci constituït per aquesta obra. Cap d’ells ha assumit hores d’ara cap responsabilitat política per aquesta intervenció.\nJaume Matas va abandonar la presidència del PP balear per voluntat pròpia, sense que cap membre del PP li fes cap retret per la seva manera de governar, que va hipotecar la Comunitat per molts anys. Tot el PP de balears en conjunt és còmplice o col·laborador d’aquella manera de governar, de la que ara se’n desentenen com si la cosa no anàs amb ell. No és creïble l’actitud que adopta ara davant el processament i les condemnes de Jaume Matas, producte exclusivament de l’acció de la justícia, no pot ser que es consideri a Matas com un empestat que actuava pel seu compte, volen amagar l’estreta col·laboració que mantingueren amb el que era el seu líder.\nEl requeriment del govern central a l’ajuntament de Palma, deixa ben clares les responsabilitat d’aquesta institució i la gestió irresponsable dels fons públics que es feia per part dels gestors municipals, però cap d’ells no han fet autocrítica ni han assumit responsabilitats polítiques, com tampoc no ho han fet els membres del PP del Consell de Mallorca.\nEn definitiva, per a EU el cas Palma Arena és un exemple de la política d’obres desmesurades o inútils, lligades a la corrupció practicada per tota la cúpula d’aquest partit, sense que d’aquest fets se n’hagi derivat cap responsabilitat política. Tots ells, per acció o per omissió, són tant culpables com el mateix Jaume Matas.


Premier Padel Itàlia: Moreau/Acevedo domina Blanque/Señoran\nbenvinguda / NOTÍCIES / Itàlia Major Premier Padel : Moreau/Acevedo domina Blanqué/Señoran\nNOTÍCIESServei de notíciesPremier Padel\nVictòria de Max Moreau i Pablo Acevedo davant Bastien Blanqué i Jorge Señoran en 2 sets, amb el marcador de 6-3 7-6 (7-1 al tie-break). Moreau i Acevedo giren a l'última ronda classificatòria d'aquesta Major d'Itàlia Premier Padel.\nL'esperat partit ens va donar el veredicte. Bastien Blanque declarada al micròfon de Padel Magazine “que coneixia molt bé les debilitats dels seus oponents del dia”. Sí, però segur que ells també coneixien els seus i els de la seva parella, i finalment van ser Moreau i Acevedo qui van tenir l'última paraula. Enganxat, aquest partit segurament podria haver girat cap a un costat o cap a l'altre, però en cada moment important, la balança es va decantar al costat de la parella Moreau/Acevedo. Això va ser especialment el cas en el segon acte que es va jugar en un tie-break i que la parella franco-mexicana va saber gestionar a la perfecció per guanyar el set, i per tant la victòria final.\nResultat final: Victory Moreau/Acevedo 6-3 7-6\nEns veiem demà per un partit que sembla molt obert en contra Belar Vera López (215) et Víctor Tur Checa (180), sembradores número 14 Daniel Bressel/Pedro Araujo.\nWPT Valladolid Master: Salazar i Triay massa forts per a Castello / Collombon\nLIVE FIP Gold Perpinyà: el programa d'aquest dijous\nNoves funcions per a la propera edició del Padel Lliga Empresarial!\nMajor d'Itàlia Premier PadelMaxim Moreau


“Camp de Bard”, el nou poemari de Ponç Pons | Quadern del turó\n← “Superna”, un projecte consolidat\nLes Cartes del Renaixement de Marià Aguiló i els 10 anys de Punctum →\n“Camp de Bard”, el nou poemari de Ponç Pons\nPublicat el 18 Desembre 2015 per peregomila\nL’editorial Proa acaba de publicar, a la prestigiosa col·lecció Óssa Menor, “Camp de Bard”, l’obra amb què Ponç Pons va guanyar el premi Miquel de Palol de poesia. Després de les proses de “El rastre blau de les formigues”, el poeta ens presenta ara aquest magnífic poemari.\nFa pocs dies arribava a les llibreries Camp de Bard, el darrer llibre de Ponç Pons que el passat mes de setembre havia obtingut el prestigiós premi Miquel de Palol de poesia. Es tracta d’un extens poemari que en el títol ja inclou dos dels referents imprescindibles en l’obra del Pons: la naturalesa i la poesia. Datat, com altres obres, a Sa Figuera Verda, ens ofereix un recorregut pels moments més intensos del trajecte vital del poeta des d’una esplèndida maduresa que li permet oferir un brillant desplegament de recursos formals i estilístics i una variada gamma de temes i registres, que formen, tanmateix, un conjunt d’una gran coherència i nascut, per dir-ho amb paraules del poeta, d’una poesia “que vol ser ofrena i redempció, conjurament, exorcisme, celebració, cant, viatge, exploració”.\nDes de la contemplació de la natura i en companyia dels animals, dins la cabana del seu Walden personal, ja en el primer poema Pons declara en uns pocs versos, despullats i austers, en la plenitud de la menorquinitat més autèntica, la seva passió per la poesia. Poesia inseparable de la vida: “viure és fer versos”. A través de la paraula, el poeta s’obre al món, a la revelació del que és essencialment humà, “al misteri i la transcendència”, a tot allò que vol ser dit per convertir-se en la forma acabada del poema, a elevar-se, com a Camp de Bard en un cant a l’humanisme, a la bondat, ofrena i homenatge als autors o artistes admirats, recerca d’un sentit a l’existència en un món que no se sap cap a on camina, expressió de l’amor i, a pesar del dolor, de l’alegria de viure en la senzillesa i en harmonia amb la natura.\n“Estic fet de Literatura”, escriu Ponç Pons. No és estrany, idò, que en el llibre trobem referències a autors admirats, com en l’impressionant “Oda a Paul Celan sota la lluna” o, entre altres, els dedicats a transmetre en essència la vida i l’obra d’alguns poetes orientals en unes estrofes en què el nostre autor sap recrear, amb mestria, el clima característic d’aquella poesia. En alguns poemes, Pons poetitza a partir de les obres de pintors que formen part del seu univers personal i també el cinema, una altra de les seves passions, té presència en el llibre mitjançant la figura i la tendra bellesa de Julie Christie en una de les seves grans interpretacions: el personatge de Lara de Doctor Zhivago.\nCamp de Bard presenta també unes “Versions d’Història Sagrada” en què el poeta recrea passatges bíblics que es converteixen en al·legoria, a vegades punyent, a vegades irònica, de la història o de l’actualitat o que interpreten el passatge a través d’una mirada més humana i compassiva. En la diversitat de registres que trobam en el poemari hi ha l’humor que tan bé sap tractar Ponç Pons, com en el poema “Tretze maneres de mirar uns lleons al zoo”, però també el dolor de la pèrdua en dos intensos i sentits poemes, expressió de l’amor i veneració per la figura paterna: “Tròpic de càncer” i “Carta de Nadal a mon pare”. Finalment, i sense espai per poder entrar en altres detalls, voldria destacar encara la presència -reconeixement i homenatge- de la dona en el llibre, com en el poema “Tres Tereses” o les referències a Clarice Lispector o Emily Dickinson.\nCamp de Bard s’acaba amb unes “Notes al marge” en què Ponç Pons contextualitza un bon nombre de poemes i ens parla, en unes proses d’alt voltatge literari, del procés creatiu, de l’origen i de la fixació del text. D’aquesta manera ens permet entrar a l’obrador del poeta, conèixer-ne el treball pacient, minuciós i continuat, l’esforç de l’escriptura i la joia de la creació. Els versos de Camp de Bard, escrits amb mà de mestre, mostren sense ostentació la saviesa de Pons i, des del compromís ètic i humà, arriben al lector amb tota la seva força vital i emocional.\nL’illa inaudita (Diari Menorca, 15-12-2015)\nAquesta entrada s'ha publicat en Premsa i etiquetada amb Poesia, ponç pons, premi miquel de palol. Afegiu a les adreces d'interès l'enllaç permanent.


maifemcim.cat: Estany de l’Orri (2.159 m.) – Pla de les Someres (2.330 m.) - Refugi del Pradell\nEstany de l’Orri (2.159 m.) – Pla de les Someres (2.330 m.) - Refugi del Pradell\nPrograma: Sortirem a l’hora esmentada, agafarem l’autopista Terrassa – Manresa i després, per l’eix del Llobregat, seguirem en direcció a Berga i el túnel del Cadí, on ens aturarem a la seva àrea de servei a fer el tallat.\nDesprés seguirem en direcció a Bellver de Cerdanya i Martinet i d’aquí ens desviarem a la dreta fins a Lles i la seva estació d’esquí nòrdic de Cap de Rec.\nItinerari: Des de Cap de Rec, pujarem fins a l’estany de l’Orri, seguint l’itinerari marcat per raquetes de neu (2.159 m. – 1 h.)\nUn cop a l’estany de l’Orri, seguirem un camí que surt de l’extrem del llac per on entra l’aigua. Aquest sender, en pujada, ens durà fins al Pla de les Someres (2.330.)\nDes de el Pla de les Someres i en suau baixada, marcada amb algunes fites, arribarem fins al refugi del Pradell (2.115 m. – 2 h. 30 m.)\nDes de el refugi i seguint la pista marcada per circular amb raquetes, tornarem al refugi de Cap de Rec.\nObservacions: Sortida amb raquetes de neu (es recomana dur també grampons). Els/les que no en tingueu, es poden llogar a la mateixa estació d’esquí (tel. 973 29 31 00). Preu del lloguer: 10.- Euros. Per fer aquesta sortida caldrà treure un forfait que val 3,50 Euros\nVam fer aquesta mateixa excursió l’onze de febrer del 2006. Aquí podeu veure la ressenya i les fotos d’aleshores: http://maifemcim.blogspot.com.es/2006/02/estany-de-lorri-refugi-del-pradell.html\nDinarem al restaurant Cal Lliuret de Travesseres, tel. 629 726 165 www.callliuret.com especialitzat en arrossos (23.- Eur. p.p.). Tornarem a casa als voltants de les set de la tarda.\nUbicació: Lles, 25726 Lles de Cerdanya, Lleida, Espanya


Colles, gaiates i entitats se sumen a la campanya 'No és no' per a viure la Magdalena sense agressions masclistes - Diari La Veu\nEscriba el número 263430\n21 març 2019 18:03h\nLa ciutat lluirà el color morat durant les Festes de la Magdalena amb una sèrie de lones amb l'eslògan de la campanya, 'No és no'. / AJUNTAMENT DE CASTELLÓ\nCASTELLÓ DE LA PLANA. La Regidoria d'Igualtat de Castelló de la Plana, dirigida per Verònica Ruiz, i el Servei d'Igualtat d'Oportunitats facilitaran durant les festes de la Magdalena "material que simbolitze la lluita contra les agressions masclistes". Aquesta iniciativa s'escamparà per tota la ciutat gràcies a la col·laboració de les gaiates, les colles i les entitats festeres.\nAixí, els carrers de la capital de la Plana s'ompliran durant la seua setmana gran amb 1.500 pòsters, 30.000 adhesius i 2.000 xapes que es faran arribar a les entitats festeres i col·lectius. Entre d'altres, han volgut participar la Gestora de Gaiates, la Federació de Colles, els Cavallers de la Conquesta, els Moros d'Alqueria, la Colla de Dolçainers i Tabaleters de Castelló, la Colla Bacalao i la Colla del Rei Barbut.\nA més, la ciutat lluirà el color morat durant les Festes de la Magdalena amb una sèrie de lones amb l'eslògan de la campanya, 'No és no', que es podran veure a la façana de l'Ajuntament, al recinte de festes, a la Federació de Colles, a la zona de la Mascletà, al carrer Benicarló, a la Colla Bacalao i a la Gaiata 8 Portal de l'Om.\nParades a demanda durant la setmana gran de la ciutat\nPel que fa a les iniciatives amb perspectiva de gènere que es realitzaran durant la setmana de Magdalena, també cal destacar l'activació d'una prova pilot en les tres línies nocturnes que funcionaran durant les festes i en la línia del bus del Grau per l'avinguda Germans Bou.\nEs tracta de dotar els autobusos nocturns de la possibilitat de fer parades a demanda –només de baixada– a partir de les 22.00h, de manera que les dones, soles o acompanyades d'una altra dona, podran sol·licitar baixar fora de les parades oficials en el punt més pròxim a la seua destinació dins del recorregut de la línia d'autobús.\nCampanya contra el masclisme\nEscriba el número 187283


polític, prevere catòlic de ritu romà\nPosteriorment, el 1556, esdevé Bisbe de Lleida i dins l'esperit de Trento, fundà el Col·legi de la Concepció, a la Roqueta, amb rendes pròpies, per a la formació de preveres. El 1557 convocà un sínode a la ciutat. Projectà un pla de reforma per a l'estudi general de Lleida, que portà a terme el seu successor Antoni Agustí. Feu publicar a Barcelona (1556) el Stylus capibreviandi de Francesc Solsona.\nObtingut de «https://ca.wikipedia.org/w/index.php?title=Miquel_Despuig_i_Vacarte&oldid=28082512»\nDarrera modificació: 22 ago 2021 a les 06:09


El pàrquing en funcionament malgrat no ser vàlida la llicència | M+S per TU\nEl pàrquing de la plaça del Mercat continua sense ajustar-se a la legalitat. Ja en el seu moment denunciàrem la irresponsabilitat de l’Ajuntament d’Algemesí al obrir a seu ús el pàrquing, sota la forma d’unes “jornades de portes obertes”, sense una llicència de funcionament. A diferència d’altres edificis, i fruït de la nostra denúncia, l’equip de govern donà les ordres oportunes al tècnics per tal que aquesta s’emetés ràpidament.\nEl problema, però, és que el Departament d’Urbanisme, tal i com es pot veure a la Resolució d’Alcaldia 18/2013, de 8 de gener -del mateix dia que iniciava la seua activitat oficial- atorgava una llicència condicionada al compliment de dos punts que s’havien de tenir complits en 15 dies. Una d’eixes deficiències ja la denuncià Més Algemesí en el mes de juliol. Des del mes de juny l’equip de govern és conscient de la greu deficiència de seguretat que té el pàrquing. En l’acta de la Junta de Govern Local de 20 de juny de 2012 ja s’atorga una llicència urbanística (prèvia a la de funcionament) condicionada la creació de una Zona de Refugi en cada planta per a facilitar en cas d’incendi la seguretat de persones amb mobilitat reduïda (veure acta, pàgina 16). El fet que fa 7 mesos exactament que es tinga coneixement d’aquella condició i que s’haja fet res per complir-la contrasta amb el fet que en un matí s’emeta l’informe del tècnic, es redacte la llicència, s’elabore la Resolució d’Alcaldia i es comunique a l’empresa. Recordem que abans es tardava més d’un any en fer aquests tràmits.\nEl ben cert, però, és que ha passat mes i mig des de que s’atorgara la llicència condicionada i aquest matí hem pogut comprovar que no existeix cap senyalització de les Zones de Refugi. Fa més d’un mes que deurien estar senyalitzades i intercomunicades –una en cada planta- però no existeixen. Estem parlant no de qüestions estètiques o d’acabats, sinó de seguretat per a les persones. La llicència que s’atorgà sota una condició que no s’acompleix deixa de ser vàlida transcorregut el termini. En pura lògica l’activitat deuria cessar. Més Algemesí s’ha esperat un mes abans de dir res, però no podem continuar callats donat que està en joc la seguretat dels usuaris minusvàlids del pàrquing.\nEls edificis s’han d’obrir quan reuneixen tots, absolutament tots els requisits tècnics i de seguretat. Els polítics i tècnics municipal saben que en aquest cas no aquest no es compleixen i deuen actuar en conseqüència donant prioritat a la seguretat. El ben clar és que a hores d’ara el pàrquing està funcionant sense una llicència de funcionament vàlida i això demana que es determinen els responsables i les responsabilitats.\nPer tot això Més Algemesí sol·licitarà en el dia demà a l’Ajuntament que se li informe 1) de quin ha estat el seguiment que sobre aquesta qüestió s’ha fet per part dels serveis implicats, 2) que es determine qui és el responsable o responsables últims que permeten que aquesta activitat continue en funcionament malgrat no tenir la llicència en regla, i 3) sol·licitarà també que la Policia Local, que exerceix funcions de control i vigilància en temes urbanístics, visite l’edifici i faça l’oportú informe sobre si aquest edifici té la llicència de funcionament i les instal·lacions en regla. A partir dels resultats d’aquests informes posarem el fets en coneixement de les autoritats pertinents.\nResulta inexplicable i inadmissible que una deficiència que fa 7 mesos que l’Equip de Govern sap de la seua existència no estiga resolta. Açò demostra que en el tema del pàrquing els criteris i interessos polítics s’imposen als tècnics.


Alerta! L'important canvi en les pensions que arribarà de forma imminent\nL'important canvi en les pensions que arribarà de forma imminent\nLa nova mesura afectarà a més de 650.000 jubilats\ndijous, 25 de juny 2020 - 14:00h\nEl Govern vol desincentivar les jubilacions anticipades i incentivar la demora en la jubilació | Europa Press\nLes pensions estan en el punt de mira del Govern des de fa setmanes. El Congrés dels Diputats ha començat esta setmana les reunions per a arribar a un acord sobre el sistema de pensions abans de què acabe l'any. Este és el termini que ha fixat el ministre de Seguretat Social, José Luis Escrivá, per al canvi que afectarà a més de 650.000 jubilats. El ministre ha advertit d'un fenomen perillós: l'11% dels espanyols situa les pensions com el seu principal problema. Esta inquietud, diu, propicia jubilacions anticipades que potser no es produirien si no hi haguera esta incertesa.\nSegons el ministre, això genera una disminució dels ingressos i per això l'Executiu ha posat rumb al canvi en les pensions que inclourà diverses mesures. Es preveu arrimar l'edat efectiva de jubilació a l'edat legal, ja que segons la Seguretat Social, a finals de 2019 l'edat mitjana en què els treballadors comencen a cobrar-la és de 64 anys i cinc mesos, i l'edat legal de jubilació és de 65 i 10 mesos.\nEl pla per a conseguir-ho passa per desincentivar les jubilacions anticipades i incentivar la demora en la jubilació. El Govern creu que els coeficients per a la penalització de la jubilació anticipada no estan ben dissenyats: «a pensions més baixes hi ha menys incentius per a jubilar i amb pensions més altes hi ha més incentius», explica el ministre.\nEste sistema, segons ell, fa que hi haja massa jubilacions anticipades. «Tenim un problema ací», assegura, i creu que cal «propiciar que qui vullga treballar més temps ho puga fer». El Govern estudia fórmules per a que es puga treballar més allà dels 65 anys, cobrar la mitat de la pensió i tindre una cotització molt xicoteta. Una d'estes opcions és la jubilació activa o parcial.\nVincular les pensions a l'IPC\nJosé Luis Escrivá ha participat en la comissió del Senat a on ha indicat que cal crear els plans d'empresa que estan vinculats als convenis sectorials en què el treballador aporta al pla de pensions l'1% i l'empresa un altre 1%. Per a fomentar la Previsió Social Complementària hauria d'haver avantatges fiscals a les rendes mitjanes i baixes, ha assenyalat.\nEscrivà aposta perquè les recomanacions seguisquen separant les fonts de finançament de les pensions. Proposa que es paguen, amb els pressupostos generals de l'Estat, les polítiques actives d'ocupació, les prestacions per cura de fills i altres subsidis, les subvencions a règims especials i les despeses de funcionament de sistema. Les negociacions del Pacte de Toledo, que es van interrompre per l'arribada del coronavirus, s'han représ i es preveu que concloguen abans de què acabe l'any. En elles s'inclourà la vinculació de les pensions a l'IPC i l'augment del número d'anys que es tenen en compte per al càlcul de la pensió.


La nena morta per meningitis C a Manresa no estava vacunada | Diari de Tarragona\nLa nena morta per meningitis C a Manresa no estava vacunada\nEl Departament de Salut crida a la calma als pares i mares i ressalta que no estem davant de cap brot epidemiològic\n05/04/2017 02:00 | Actualizado a 23/05/2017 11:20\nUn dependent despatxa una caixa de la vacuna Bexsero, per a la meningitis B, a Tarragona. FOTO: PERE FERRÉ/DT\nLa nena de 9 anys que va morir la setmana passada per una meningitis de tipus C no havia estat vacunada, malgrat figurar al calendari oficial, segons revelà ahir el secretari de Salut Pública. Segons Joan Guix, existeix la sospita d’un quart cas d’aquesta malaltia. Es tracta d’un nen resident a la Catalunya central que ha hagut de ser traslladat a un centre hospitalari de Barcelona. El Departament de Salut va fer ahir una crida a la tranquil·litat en relació amb els tres casos de meningitis en menors, dos dels quals han estat mortals.\nSegons el cap del servei maternoinfantil de l’Hospital Sant Joan de Déu de Manresa, Santi Nevot, el desenvolupament de la malaltia en el cas de la nena de Manresa va ser molt ràpid, ja que la menor va morir «en tres o quatre hores», després de disseminar-se el bacteri del meningococ de la faringe a la sang i, d’allà, als òrgans vitals, una infecció «que no es pot parar, desgraciadament».\nEl serogrup C de la meningitis es troba al calendari oficial de vacunació de Catalunya des del 1997. S’aplica als nens als 4 mesos i als 12 mesos, i es recorda amb una altra dosi entre els 11 i 12 anys.\nPel que fa al nen de tres anys del Pla de Banyoles mort a l’Hospital Josep Trueta de Girona, les anàlisis realitzades fins ara no han pogut determinar quin tipus de meningitis va patir.\nCatalunya, igual que la resta de comunitats d’Espanya, va decidir no incloure la vacunació contra la meningitis B, explicà la doctora Carme Cabezas, sotsdirectora general de Promoció de la Salut Pública, perquè s’ha constatat que la incidència ha anat disminuint, no existeixen dades que indiquin que crea anticossos, i pels seus efectes adversos, dels quals es desconeixen alguns aspectes, entre altres consideracions. Sí que s’administra en els casos de risc, com persones que estan immunodeprimides, és a dir, que tenen un sistema immunològic que no funciona bé.\nEl secretari de Salut Pública insistí a tranquil·litzar les mares i pares, especialment de la Catalunya central i Girona, on s’han donat els dos casos mortals, en assegurar que «no estem fora de les xifres» mortals habituals en aquest tipus de malalties, i que no es tracta d’un brot epidemiològic perquè els dos casos no estan connectats. Moltes farmàcies de Manresa i la seva comarca tenen llistes d’espera de mesos per a la compra de la vacuna de la meningitis de tipus B, que no s’inclou al calendari oficial i que s’ha d’abonar, tal com va admetre el doctor Santi Nevot, que corroborà que el nombre d’inscrits a les llistes d’espera «és elevadíssima».


Cortines enrotllables | Cortina Tècnica\nEnviat per cortina-tecnica el dt., 2017/03/07 - 09:58\nConeix el sistem motoritzat més còmode i senzill: es tracta del motor amb bateria recarregable. Aquest motor ens ofereix 6 mesos d'autonomia amb una càrrega de tan sols 8 hores.\nDisfruta del màxim confort amb el mínim consum.\nEl funcionament és molt senzill, dins del tub on s'enrotlla el teixit de la cortina és on va col.locat el motor (cilíndric) i quan s'ha de recarregar, només cal endollar-lo com si fós un telèfon mòbil.\nEls avantatges que ens ofereix aquest sistema són molts:\n- És silenciós\n- Té un baix consum energètic\nLlegeix més sobre Motor amb bateria recarregable


Martí reitera l'aposta per la discriminació positiva a favor dels pobles xicotets iniciada per la Diputació en 2020 | Castelló Extra\nEl president de la Diputació, José Martí, s’ha desplaçat hui fins a les localitats de Ribesalbes, Fanzara i Villamalur per a continuar avançant en el compliment del seu compromís de visitar els 135 municipis de la província abans d’arribar a l’equador del seu mandat. És una de les seues prioritats que es farà realitat “malgrat l’important hàndicap que han suposat la pandèmia, el confinament i les restriccions a la mobilitat”, perquè considera que “resulta obligat que el president i els diputats trepitgen el territori per a escoltar la gent i conéixer el que pensen i necessiten”.\nMartí, que ha estat acompanyat durant la visita pel diputat de Cooperació i Concertació amb els Ajuntaments, Ximo Huguet, ha fet referència al compromís de la institució amb les xicotetes poblacions d’interior, el primer indici del qual va quedar de manifest amb l’elaboració del pressupost de 2020 “perquè primera vegada en la història, amb la Diputació del canvi es van introduir importants criteris de discriminació positiva cap als pobles més xicotets”. Un camí pel qual la institució continua aprofundint amb el pressupost de #ReactivemCastelló de 2021, amb el qual es transferirà als ajuntaments de menys de 20.000 habitants 24 milions d’euros més que en 2019″.\nSón declaracions efectuades al final de la visita d’obres del Pla 135 que el president Martí i el diputat Huguet han realitzat a les localitats de Ribesalbes, Fanzara i Villamalur. A Ribesalbes, al costat de l’alcalde, César Pallarés, s’han dirigit fins a l’alberg municipal, en el qual s’han escomés treballs de climatització, ventilació i falsos sostres, garantint a més la disponibilitat d’aigua calenta sanitària, pressupostats en 2020 amb 85.900 euros. És l’última fase de construcció d’un alberg que s’ha anat realitzant des de 2017 per fases amb càrrec al Pla 135 d’Obres i Serveis, en el que antany va ser l’antiga casella del peó caminer local.\nA Fanzara, al costat de l’alcaldessa, Mari Luz Ortells, han visitat l’obra de pavimentació parcial i canvi de la xarxa de subministrament d’aigua potable del carrer Verge del Pilar i adjacents, on s’han col·locat unes noves canonades de polietilé d’alta densitat, a més de boques de reg, taps i connexions. El pressupost d’aquesta actuació de 2020 és de 45.000 euros, circumstància que va permetre a l’ajuntament destinar 30.900 euros a despesa corrent perquè la quantitat que va percebre en aqueix exercici de la Diputació amb el Pla 135 va ser de 75.900 euros.\nPel que respecta a Villamalur, l’actuació visitada al costat de l’alcalde Juan Bautista Gimeno ha sigut la dels treballs d’adequació de l’accessibilitat de la piscina municipal, efectuats amb càrrec al Pla 135 de 2019. S’ha col·locat un lavabo i una cadira que garantisquen que les persones amb mobilitat reduïda puguen fer ús dels serveis i s’ha reformat el quart en el qual se situa la farmaciola, la sala que acull els quadres elèctrics i el mòdul de magatzems.


Torra rebutja des d'Euskadi el referèndum sobre un nou Estatut de Pedro Sánchez\nEl president afirma: "A mi el 155 no em traurà de la presidència de la Generalitat"\n4 min. Barcelona 14/11/2018 12:26\n651x366 Torra rebutja des d'Euskadi el referèndum sobre un nou Estatut de Pedro Sánchez / ARA Torra rebutja des d'Euskadi el referèndum sobre un nou Estatut de Pedro Sánchez / ARA\nEl president de la Generalitat, Quim Torra, és aquest dimecres a Euskadi de visita oficial per reunir-se amb el lehendakari, Iñigo Urkullu, i fer una conferència sobre l'autodeterminació a la qual ha estat convidat per Demokrazia Bai, a Donostia. La jornada, però, ha començat amb una entrevista al programa 'En jake' que presenta el periodista Xabier Lapitz, a EiTB. En aquesta entrevista, i preguntat per la possibilitat d'una caiguda de Pedro Sánchez i una nova suspensió de l'autonomia amb un nou govern del PP i Ciutadans, el president ha dit: "A mi el 155 no em traurà de la presidència de la Generalitat. La sobirania recau en el poble català".\nD'aquesta manera, Torra ha tret importància al fet que hi hagi un govern d'un color o un altre a l'Estat, i ha justificat així que els independentistes hagin retirat el seu suport als pressupostos de Pedro Sánchez. "Què ha canviat?", respecte al PP, s'ha preguntat Torra. Ha remarcat que en els últims mesos el PSOE no ha fet cap gest per acabar amb la repressió ni per negociar un referèndum d'autodeterminació a Catalunya. "Després del canvi de govern a l'Estat espanyol, no hi ha cap notícia nova, seguim amb presos i exiliats. No ens preocupa l'estabilitat del president Pedro Sánchez", ha assegurat.\nTambé ha matisat que això no és una crítica respecte al que van fer el llavors president, Carles Puigdemont, i el vicepresident, Oriol Junqueras, ja que ells sí que van ser cessats del càrrec i van acatar el 155. Torra ha assegurat que la seva decisió ha permès "internacionalitzar" la causa catalana i ha permès a l'independentisme "explicar-se" a fora.\nTorra també s'ha referit a la reunió que el consell de ministres mantindrà el 21 de desembre a Barcelona. Ha assegurat que va ser una "sorpresa" per a ells, i ha reiterat que no en tenien una comunicació oficial, i ha insistit en la mateixa idea que ahir ja va llançar la portaveu del Govern, Elsa Artadi: "El que els diem és que, si venen, és obvi que es reuneixin amb tot el Govern de Catalunya".\nEl president ha dit que és partidari del "diàleg" i la "negociació", però a través d'una relació "bilateral". "Volem una relació de bilateralitat entre els dos governs, i que s'afronti d'una vegada per totes el problema polític de Catalunya a través d'una resolució política", ha afirmat. Ara bé, ha rebutjat la possibilitat de fer un referèndum sobre l'Estatut, la proposta que el 12 de desembre Sánchez pretén explicar al Congrés com a solució al conflicte.\n"Pedro Sánchez parlava d'un referèndum d'autogovern, però nosaltres el volem d'autodeterminació. Ens sembla una operació que ja vam veure amb el famós 'Apoyaré'. Aquesta pantalla ja l'hem superada", ha dit Torra en al·lusió a l'expresident espanyol José Luís Rodríguez Zapatero, quan just ahir dimarts feia quinze anys que es va comprometre a respectar l'Estatut que votés el Parlament de Catalunya.\n📺 president @QuimTorraiPla a @enjakeETB: "El president @sanchezcastejon parlava d'un referèndum d'autogovern, però nosaltres el volem d'autodeterminació. Ens sembla una operació que ja vam veure amb el famós 'apoyaré'. Aquesta pantalla ja l'hem superada" #TorraEnJake pic.twitter.com/F2Nz1Gdkhn\n— Junts per Catalunya 🎗 (@JuntsXCat) 14 de noviembre de 2018\n"El 80% dels catalans volen resoldre la situació amb un referèndum d'autodeterminació acordat amb l'Estat, no volen un nou Estatut", ha conclòs.\nJudici just per als presos?\nSobre els presos polítics i els exiliats, el president ha opinat que d'acord amb com ha actuat l'Estat fins ara no tindran un judici just a Espanya. "El judici servirà per acusar l'Estat", ha reiterat, i ha insistit que ell "no podrà acceptar" cap sentència que no sigui l'absolució.\n"Els presos no demanaran l'indult perquè votar no és delicte, el delicte és que et peguin per votar. Com poden jutjar-los si els exiliats, jutjats per la justícia europea, estan en llibertat? Sabem que no serà un judici just", ha dit.\nTorra viatja a Euskadi per reunir-se amb Urkullu i Otegi\nEl Brexit, més a prop: l'actualitat en 8 tuits\nIceta veu rebaixades les expectatives sobre la taula de diàleg i retreu a Torra l'"aproximació" a Otegi


Diari de classe: Mary Anderson\nMary Anderson va nàixer el 28 de Juny de 1866 a Greene Couty, Alabama. I va morir el 1956.\nEn 1898 Mary Anderson es va traslladar a Califòrnia, on es va comprar un ranxo que li va permetre dedicar-se al negoci de la ramaderia i dels vins.\nEl 1902 va haver de marxar a Birmingham, havia de tenir cura d'una tia seva que havia ficat en la seva habitació 17 grans i pesats troncs. Quan la tia va morir dins dels troncs van aparèixer joies i or, que van deixar a la família en una situació financera inmillorable. Mary va aprofitar per fer un viatge amb els amics.\nEn 1903, mentre viatjava en tramvia, va observar com el conductor havia de baixar constantement a netejar la neu i el gel que queia en els vidres. Mary va pensar diverses solucions sense trobar cap que li semblara satisfactòria. Però finalment va tindre una idea que va apuntar a la seua llibreta d'esborradors. Se li va ocórrer un braç giratori amb una làmina de cautxú que el conductor podria ac cionar a través d'una palanca.\nL'eixuga parabrises Windsherd es va convertir en l'equip estàndard de tots els cotxes de 1916.\nMary Anderson em pareix que és una dona molt important en la història, i sobre tot en la del cotxe. M'ha agradat molt fer aquest treball.


En Carlos i la Vivi ja ho entenen – Fes Ta Festa – La cultura popular a la ràdio i a internet\nEn Carlos i la Vivi ja ho entenen\n5 octubre 2012La columna\nRetrobar-te amb les amistats és sempre un plaer. I aquests de les Festes de la Mercè he tingut la oportunitat de tronar a veure a uns bons amics de l’altra banda de l’Atlàntic.\nEn Carlos i la Vivi són un matrimoni colombià que estudià a Barcelona durant els anys 80. Les circumstàncies de la vida van fer que entre les famílies naixés una amistat que s’ha perllongat durant tots aquests anys i, si bé a partir que van retronar al seu país el contacte directe va ser quasi nul, les retrobades periòdiques esdevenen meravelloses: les bones noves, els records del que ja no hi són…\nEn Carlos i la Vivi anomenen els de casa meva com la seva família catalana. Ells coneixen bé les nostres tradicions i la nostra llengua, saben de la nostra idiosincràsia, que tenim castells, i gegants, i la sardana, i que a Catalunya s’han prohibit els toros. El seu primer fill es diu Joan Guillem (no Juan Guillermo). “És que lo facturamos aquí”, diuen.\nQuan venen al vell continent (molt menys sovint del que voldrien), aprofiten el viatge per anar a algunes ciutats europees que van ser claus en la seva joventut inquieta i entusiasta. Malgrat els problemes que tenen per aconseguir els visats per part de la cada vegada menys “Madre Pàtria”, són visites obligades Madrid (on hi tenen una filla estudiant), París i, és clar, Barcelona, la capital de la seva segona pàtria, segons diuen ells.\nEren precisament a París quan es van assabentar de la manifestació del 11s2012. Quan van arribar a Barcelona ens van preguntar què havia passat. El seu record era que el fet català convivia de manera absolutament normal amb la resta de cultures de la pell de brau. Els va sorprendre molt. Aquells anys 80 eren altres temps: democràcia recentment estrenada, declaracions de bona voluntat i comprensió per totes les parts, bonança econòmica…\nNo entenien perquè 30 anys més tard, un milió i mig de persones sortien al carrer per demanar que la seva nació esdevingués un nou estat d’Europa. Només va caldre endinsar-nos una miqueta en la paraula economia. Només esmentant el dèficit fiscal i els peatges ho van entendre immediatament. Tant sols explicant alguns torts comparatius patits per la llengua, la cultura i les tradicions catalanes en van tenir prou. Fins i tot van trobar algun paral·lelisme amb el tracte rebut pels països sud-americans per part de l’estat espanyol al llarg dels darrers segles.\nAra, en Carlos i la Vivi ja han tornat a Colòmbia. Però ara, en Carlos i la Vivi ja ho entenen, ja saben què passa en aquest petit racó del mediterrani on una cinquena part de la població s’ha posat d’acord cívicament i pacífica per sortir al carrer a demanar un dret fonamental com és el de decidir el seu futur col·lectiu. I ara, a en Carlos i la Viviana els serà molt fàcil explicar-ho als seus fills i als seus amics, que també ho entendran, segur. No és difícil d’entendre. Però per poder entendre quelcom, se n’ha de voler.\nJa ho diu el savi refranyer: no hi ha pitjor sord que el que no vol escoltar.


Pagesia a Casa, un projecte de sobirania alimentària | betevé\nLa Unió de Pagesos crea una eina digital per comprar des de casa producte de qualitat i proximitat\nFrederic Pahisa | Dijous, 2 de Juliol del 2020, a les 22.14\nLa covid-19 ha deixat en evidència la vulnerabilitat de Catalunya en sobirania alimentària. És a dir, la dependència de les importacions d’aliments, malgrat que el país podria ser autosuficient en producció agrícola i ramadera. Carles Vicente és el responsable d’Organització, Acció Sindical i Comunicació del sindicat Unió de Pagesos. Explica que “la pandèmia de la covid-19 ens ha deixat una sèrie de reflexions i algunes molt importants: som un sector essencial i imprescindible. Tenim la responsabilitat de produir aliments i fer-los arribar en condicions als consumidors”.\nDurant el confinament, mentre els supermercats eren oberts per garantir el subministrament, mercats i fires de pagès a l’aire lliure es van tancar, fet que va perjudicar els productors de casa. I de retruc, un sector que és estratègic. “En tancar-se els mercats, en tancar restaurants, en tancar els canals de distribució de molts pagesos, ens trobàvem que no podíem vendre”, afirma Carles Vicente. I davant la necessitat va sorgir la idea. El mateix sindicat Unió de Pagesos va engegar el projecte Pagesia a Casa.\nPagesia a Casa, una eina digital per donar sortida al producte de proximitat d’alta qualitat\nPagesia a Casa és un lloc web que posa en contacte productors i consumidors. L’eina discrimina per comarques i mercaderies. El principal avantatge que destaquen és que el producte és de gran qualitat tant en nutrients com de gust. “La gent entra al web i contacta amb tu a través del WhatsApp o et truca per telèfon. Et diuen el que volen, en què estan interessats. Quedem dia i hora i passen a recollir el producte”, explica Núria Deu, productora de cireres. Ella i la seva mare, Pepita Olivella, reben betevé a la seva explotació del Baix Llobregat.\nDurant la fase més dura de la crisi sanitària es van trobar que no podien vendre als mercats de pagès. Pepita Olivella reconeix que “el projecte Pagesia a Casa ens ha anat molt bé”. Fins i tot explica que “ens ha vingut gent que no coneixíem. Suposem que seran clients per a l’any que ve”.\nEl principal valor afegit de la producció familiar és que les cireres maduren a l’arbre i es venen poc després d’haver estat collides. Quan des de l’eina digital els feien l’encàrrec, “si venien a la tarda les collíem al matí i si venien al matí les collíem el dia abans al vespre”. Ara bé, Pepita Olivella adverteix que “és una fruita a la qual no demanis que duri molts dies perquè ja ha fet tota la seva maduració a l’arbre”. Per tant, s’ha de comprar poc i sovint.\nUn sistema que elimina intermediaris\nPagesia a Casa és una manera de comprar producte de proximitat. “Es tracta d’un producte fresc, collit al punt de maduració i que és a l’abast del consumidor en poques hores”, manifesta Carles Vicente, un dels impulsors del projecte en el sindicat Unió de Pagesos. Però a més afirma que “el producte de proximitat està fet d’acord amb la normativa europea, molt més sostenible”, i afegeix que comprar producte de proximitat ajuda a arrelar “la gent al territori”, fet imprescindible per tenir-ne cura i consolidar-ne l’equilibri.\nPel responsable d’Organització del sindicat Unió de Pagesos cal una nova cultura del consum que ajudi a consolidar el sector. Per Vicente, si el consumidor vol producte de qualitat, tant en nutrients com en gust, ha de ser exigent i demanar per la procedència del que posa a taula. En comprar producte de proximitat s’ajuda a consolidar un sector estratègic per assegurar la sobirania alimentària del país.\nEl nou sistema assegura el “millor preu tant per al productor com per al consumidor”, explica Vicente. I a més redueix i fins i tot elimina els intermediaris. El responsable d’Organització de la Unió de Pagesos recorda que el sindicat, abans de la pandèmia, estava en mobilitzacions perquè la llei de la cadena alimentària els perjudica. I reitera que “hi ha qui està fent trampes. Aquí no es reconeix la posició de domini que tenen les agroindústries quan operen”.\n— agricultura — alimentació — coronavirus — reset


Wittes - Viquipèdia, l'enciclopèdia lliure\n50° 40′ 10″ N, 2° 23′ 30″ E / 50.6694°N,2.3917°E / 50.6694; 2.3917Coord.: 50° 40′ 10″ N, 2° 23′ 30″ E / 50.6694°N,2.3917°E / 50.6694; 2.3917\nWittes és un municipi francès, situat al departament del Pas de Calais i a la regió dels Alts de França. L'any 2007 tenia 813 habitants.\nEl 2007 la població de fet de Wittes era de 813 persones. Hi havia 268 famílies de les quals 43 eren unipersonals (31 homes vivint sols i 12 dones vivint soles), 79 parelles sense fills, 130 parelles amb fills i 16 famílies monoparentals amb fills.\nEl 2007 hi havia 289 habitatges, 276 eren l'habitatge principal de la família, 1 era una segona residència i 12 estaven desocupats. Tots els 289 habitatges eren cases. Dels 276 habitatges principals, 229 estaven ocupats pels seus propietaris, 42 estaven llogats i ocupats pels llogaters i 5 estaven cedits a títol gratuït; 2 tenien dues cambres, 29 en tenien tres, 65 en tenien quatre i 180 en tenien cinc o més. 236 habitatges disposaven pel capbaix d'una plaça de pàrquing. A 104 habitatges hi havia un automòbil i a 157 n'hi havia dos o més.\nPiràmide de població de Wittes el 2009\nEl 2007 la població en edat de treballar era de 574 persones, 403 eren actives i 171 eren inactives. De les 403 persones actives 361 estaven ocupades (212 homes i 149 dones) i 42 estaven aturades (22 homes i 20 dones). De les 171 persones inactives 46 estaven jubilades, 60 estaven estudiant i 65 estaven classificades com a "altres inactius".\nEl 2009 a Wittes hi havia 293 unitats fiscals que integraven 871,5 persones, la mediana anual d'ingressos fiscals per persona era de 16.034 €.\nDels 13 establiments que hi havia el 2007, 1 era d'una empresa extractiva, 4 d'empreses de construcció, 2 d'empreses de comerç i reparació d'automòbils, 3 d'empreses d'hostatgeria i restauració, 1 d'una empresa d'informació i comunicació i 2 d'empreses immobiliàries.\nDels 5 establiments de servei als particulars que hi havia el 2009, 1 era un guixaire pintor, 1 fusteria, 1 electricista i 2 restaurants.\nL'any 2000 a Wittes hi havia 6 explotacions agrícoles.\nBlaringhem (2,5 km)\nBoëseghem (3,2 km)\nAire-sur-la-Lys (3,5 km)\nRacquinghem (3,6 km)\nLynde (5,2 km)\nWardrecques (5,3 km)\nThiennes (5,4 km)\nQuiestède (5,5 km)\nLambres (5,9 km)\nA Wikimedia Commons hi ha contingut multimèdia relatiu a: Wittes\nRésumé statistique Fitxa resum de dades estadístiques de Wittes a l'INSEE.\nÉvolution et structure de la population Fitxa amb el detall de dades de Wittes a l'INSEE\nObtingut de «https://ca.wikipedia.org/w/index.php?title=Wittes&oldid=28258350»\nLa pàgina va ser modificada per darrera vegada el 16 set 2021 a les 16:54.


Comencen les activitats virtuals per reivindicar els drets LGTBIQ+ | BellaterraDiari\nComencen les activitats virtuals per reivindicar els drets LGTBIQ+\nby Redacció | juny 22, 2020 | Cerdanyola, Societat\nAquest dilluns 22 de juny, comencen les activitats virtuals per commemorar el Dia Internacional per a l’Alliberament LGTBIQ+, que se celebra oficialment el 28 de juny. A Cerdanyola del Vallès les propostes de l’Ajuntament de la ciutat per commemorar aquesta diada estan pensades per a diferents grups d’edats amb l’objectiu de defensar els drets del col·lectiu LGTBIQ+ i la diversitat sexual, de gènere i família i la lluita contra les LGTBIQ+fòbies.\nLa crisi sanitària del coronavirus ha impedit que les activitats es puguin fer de forma presencial i amb grups grans de gent. Malgrat tot, la Regidoria de Feminisme i LGTBIQ+, ha posat en marxa un programa d’activitats virtuals que comencen avui, 22 de juny. “No volem deixar de banda aquesta reivindicació”, destaca la regidora de Feminisme i LGTBIQ+, Glòria Urbano, qui ha reiterat el compromís del govern del PSC amb el feminisme i la perspectiva LGTBIQ+ de les polítiques públiques.\nEn la realització del programa d’activitats hi participen altres serveis de la ciutat com el Casal de Joves, la Biblioteca Central, el Museu d’Art de Cerdanyola i el Servei de Comunicació del consistori. “Les activitats s’han fet amb perspectives de transversalitat i transaccionalitat”, ha explicat Urbano, qui ha assenyalat que les activitats tenen en compte diferents grups d’edat com la infància i la població adulta. En aquest sentit, la regidora ha ressaltat la idea d’educar en la igualtat des de ben petits i, en la mateixa línia, la tècnica de la Regidoria de Feminisme i LGTBIQ+, Clara Dachs, ha destacat que s’ha intentat “atendre a diferents fases del cicle vital”.\n7 dies d’activitats\nA les 18 h, l’exposició Construccions Identitàries encetarà aquesta diada. És un projecte fotogràfic que explica els discursos de les construccions de gènere de qui necessita sortir de la dicotomia dona-home i l’evolució dels cossos de les persones trans*. L’Exposició estarà penjada durant totes les jornades i es farà una presentació en línia a càrrec de l’autora del projecte, Mar C. Llop, fotògrafa freelance i activista de l’associació de persones trans* Generem.\nLa segona activitat, dirigida a les famílies i especialment a infants és el curtmetratge Cua de Sirena, un document que trenca amb el binarisme de gènere. L’activitat consta de la presentació del document i estratègies per a dinamitzar-lo durant el visionament, a càrrec d’Alba Barbé i Serra, directora del curtmetratge produït per Actuavallès.\nLa tercera activitat programada és un Quiz LGTBIQ+, dirigit especialment a la població més jove. Consta d’un joc, en línia, per posar a prova sobre coneixements vinculats amb les diversitats sexuals i de gènere. Hi podrà participar tothom qui vulgui durant tot el cap de setmana.\nDes del Museu d’Art de Cerdanyola (MAC), coincidint amb les activitats del programa, es lidera una iniciativa de la Xarxa de Museus d’Art de Catalunya, on s’il·lustraran les sigles LGTBIQ+ a través de diverses obres del museu.\nPer part de la Biblioteca Central de Cerdanyola, s’ha preparat un recull de recursos disponibles, sobre diversitats sexuals i de gènere, en línia, a través de l’Ebiblio, que estaran a disposició de tothom durant totes les jornades.\nA més, durant aquests set dies l’Ajuntament compartirà conceptes claus, a mode de glossari, per tal de sensibilitzar vers les diversitats sexuals i de gènere. Finalment, també durant totes les activitats, es podrà descarregar un document amb mandales i l’arc iris lgtbiq+ per tal que nenes i nens puguin pintar-ho i penjar-ho a les xarxes socials amb l’etiqueta #28JCerdanyola.\nEl feminisme i la violència masclista durant el confinament\nCom la resta de serveis de l’Ajuntament, la Regidoria de Feminisme i LGTBIQ+ també va haver d’adaptar la seva feina a la situació de confinament. Reorganitzant els serveis del Servei d’Informació i Atenció a les Dones (SIAD) i el Servei d’Atenció Integral a les diversitats sexuals i de gènere (SAI), l’equip tècnic ha continuat fent tasques d’atenció i conscienciació.\n“Hem fet imatges gràfiques per recordar la ciutadania que malgrat la situació d’excepcionalitat, seguíem acompanyant a qui li fes falta”, ha explicat Clara Dachs. A més de realitzar les activitats del Dia Internacional per a l’Alliberament LGTBIQ+ el servei també ha mantingut l’activitat dels Dijous Feminista de forma virtual.\nQuant a l’impacte del confinament en la violència masclista, Dachs es mostra prudent i explica que no poden assegurar que hi hagi hagut un augment de la violència masclista. Així, destaca que no han detectat un augment del nombre de trucades al telèfon del servei -que atén tota mena de consultes, no només de violència masclista- però assenyala que es va viure una disminució durant els dies de confinament més estricte. “Ara hem d’estar alerta perquè, ara que la gent comença a sortir, el servei ha de fer un bon acompanyament tenint en compte l’enfrontament permanent amb el maltractador que han pogut viure dones durant el confinament”, afirma Dachs.