Catarsi 4 - Especial José Antonio Cotrina\nUploaded by revista_catarsi\nsaveSave Catarsi 4 - Especial José Antonio Cotrina For Later\nPis Del Mig\nLladre de futurs\nLa dona pintada\nSCCFF, Ara Que Fa Vint Anys\nLes transmigracions prenatals d'en Lucio\nNit de segon origen\nLa Gent Invisible\nEl 155 del mainstream de la cultura catalana a la producció de gènere fantàstic de Manuel de Pedrolo\nLa ciència-ficció de Pedrolo\nEls meus últims instants a innsmouth\nJos Antonio Cotrina s un escriptor basc, que fa uns anys que gaudeix d'un cert xit amb les seves obres de cincia-ficci i fantasia a nivell estatal. Va sotmetre dos relats per als editors de Catarsi, per si considervem la seva publicaci al nmero 3. Els dos relats van quedar magnficament valorats (entre els tres primers), per la seva longitud feia impossible la publicaci dintre del nmero de pgines habituals de la revista. Aix doncs, vrem decidir publicar un nmero monogrfic, destinat a donar a conixer aquest magnfic escriptor als lectors en catal, i al mateix temps inaugurem el que esperem que sigui una srie de monogrfics dedicats a autors interessants. Esperem que en Jos Antonio Cotrina us agradi tant com ens ha agradat a nosaltres.\nHan collaborat en el nmero 4 de Catarsi: Pep Burillo Uriel Lpez Eloi Puig Mnica Carrin menut Carles Quintana Alcia Gili Miguel ngel Miguel Sergi Viciana\nPortada: Gerard Tauste\nContracoberta: Marck Castell\nTots els drets dels relats publicats pertanyen als seus autors, que els cedeixen per aquesta publicaci sense que aix impedeixi el seu s en d'altres mitjans. Les traduccions dels relats Entre lnies i La nena morta queden sota llicncia Creative Commons BY-NC-ND: http://creativecommons.org/licenses/by-nc-nd/2.5/es/deed.ca i requereixen de reconeixement tant de l'autor original com del traductor. Totes les opinions expressades pertanyen als respectius autors i no tenen perqu reflectir opinions de Catarsi o les Ter-Cat. Dipsit Legal: B-17777-2009 ISSN: 2013-4061\nCatarsi nmero 4 cont...\nEntre lnies Jos Antonio Cotrina...................................................4 Entrevista: Jos Antonio Cotrina Sergi Viciana.............................36 La nena morta Jos Antonio Cotrina............................................42 Jos Antonio Cotrina, el fosc senyor dels adjectius Sergi Viciana..72\nPer saber ms de Catarsi, visita'ns a http://www.catarsi.cat Si ens vols fer arribar algun relat, illustraci, assaig, publicitat... O qualsevol tipus de comentari o suggeriment, ho pots fer a revista.catarsi@gmail.com\nJos Antonio Cotrina\nTraducci de menut Illustracions de Gerard Tauste i Mnica Carrin\nVaig mostrar la meva obra mestra a la gent gran i els vaig preguntar si el meu dibuix els espantava. Em van contestar: "Per qu ha d'espantar un barret?" El meu dibuix no representava un barret. Representava una boa que digeria un elefant.\nAntoine de Saint-Exupry El Petit Prncep\n1 Era un cendrs mat d'un dilluns d'octubre que penjava com un pesat mantell sobre el campus universitari. L'Alexandre caminava desganat, amb la mirada posada en les puntes de les seves esportives, reprimint, amb prou feines, un obstinat badall que a cada pas li sortia de l'nima. La motxilla li colpejava arrtmica el seu costat i les sivelles dringaven contra\nles cremalleres de l'anorac. L'Alexandre era alt i ros, de pl curt i mirada desperta. Es sentia feli, destemperat per l'habitual mal de dilluns, s; per feli. La resta dels universitaris li apareixien borrosos als ulls, inconsistents, fets de la mateixa matria amb la qual es teixien els nvols que negaven el cel i preparaven la tempesta. La planta baixa de l'edifici de tutories estava deserta. L'Alexandre va pujar les escales amb bon pas i es va trobar a la laberntica planta de despatxos. Va comprovar el resguard de la matrcula on havia apuntat el nmero de despatx al costat de l'assignatura i el nom del professor que la impartia i va comenar la recerca. Mentalment repassava els arguments que esgrimira davant el primer professor. S senyorcomenaria, desprs de saludar educadament i explicar el cas, s una bona feina i no ho puc desaprofitar..., per no vull deixar de banda la carrera... i compaginar les dues coses em resultaria molt complicat... Per aix estic parlant amb tots els professors..., intentant substituir el treball de classe per treball a casa i si vost no t inconvenient... Va assentir amb solemnitat i va executar un petit pas de ball al passads de despatxos. L'estat de completa felicitat en que es trobava li feia veure amb un optimisme inslit tota empresa en que s'embarcarqus. I encara que mentalment es recriminava per una disposici d'nim tan eufrica, no podia fer res per evitar-ho. Va girar una cantonada i va topar de cara, gaireb sense esperar-s'ho, amb la primera tutoria de la llista. Va trucar suaument amb els artells de la m dreta i, quan una veu esmorteda per la porta el va convidar a passar, va entrar. Va trigar uns segons en recuperar-se de l'impacte visual\nque li va causar la primera llambregada de l'estana. El despatx no semblava un despatx; ms aviat feia la impressi de ser una botiga d'antiguitats sacsejada per un terratrmol recent o un diminut museu que alg hagus desordenat a conscincia. Prestatges buits es repartien per tres de les quatre parets, els llibres que havien d'haver acollit s'apilaven a terra, en una cantonada de l'ampli despatx, formant una construcci de ms de metre i mig d'alada que tenia un cert aire de fortalesa medieval si es mirava des de la porta i que semblava una galera embarrancada a la catifa quan mirava des de dins. Totes les parets, amb l'excepci de la que es trobava a l'esquena de l'nic ocupant de l'habitaci, eren cobertes per tapissos de colors esbojarrats i frentics, en els seus dissenys hi havia una mica d'errtic i confs que portava al desassossec si s'observaven individualment, per presos en conjunt cobraven cert sentit i ordre. L'Alexandre va tenir l'aclaparadora sensaci de trobar-se immers en un calidoscopi. L'nica paret que no estava entapissada era coberta per un ric mural de fotografies. Es tractava de paisatges que, en la seva estranya disposici sobre aquella paret, s'unien els uns als altres formant un nic paisatge irreal: un panorama majestus format per mil fragments de paisatges diferents, un paisatge ple i ple de naturalesa diferent i, tanmateix, conjuntat en un muntatge que semblava tan natural com premeditat. Per la resta de l'estada s'hi repartia una dotzena de taules diferents, cobertes totes per idntics tapets blau cel. S'hi s'amuntegaven els ms diversos i estranys artefactes, des d'esferes de vidre amb castells nevats fins a altes torres de cartes que semblaven estar a un segon d'ensorrar-se, des d'encensers que es desfeien en lentes interrogacions de fum aromtic fins a una esttua de Kali tallada en bans negre. La taula principal, que es trobava\ndavant de la paret de l'immens collage fotogrfic, estava plena d'ornamentacions de barraca de fira que flanquejaven un ordinador de carcassa fosca, a la torre alg hi havia escrit la paraula "vademcum" amb guix vermell, a una cantonada de la mateixa taula es podia veure una gran peixera on, al costat dels ms curiosos mecanismes de moviment perpetu, vivia una solitria estrella de mar. I si el despatx no semblava un despatx, l'home darrera de la taula no semblava un professor universitari: el cabell negre, esbarriat en una inquieta grenya negra, un ull verd rialler sota una poblada cella que es recargolava amb certa ironia i un pegat de cuir on s'hi hauria de trobar l'altre ull. El que va poder veure del seu vestit (una casaca de seda gris recorreguda per fins rivets negres) noms va servir per augmentar la seva sensaci de sorpresa. No, aquell home no s'assemblava gens a un professor universitari; l'Alexandre s'el podia imaginar en una vella taverna porturia dos segles enrere, fumant una pipa de cassoleta de fusta clara, parat al costat d'una ampolla de rom i delectant el seu pblic amb les seves sagnants histries de pirateria... Gaireb el podia escoltar: una veu enrogollada pels temporals i l'aigua salada teixint caravelles i cants de sirenes a l'aire; potser, quan la nit es fes ms densa i fosca i el rom hagus escalfat els nims, el vell pirata baixaria la veu i els narraria, entre murmuris i sonores malediccions, la increble aventura que li va deixar com a record aquella conca buida que tapava ara sota un peda negre com nit sense lluna. S? Va preguntar l'home, desprs de llanar una inquisitiva mirada que el va recrrer de dalt a baix. La veu era suau, educada i ben modulada, amb un accent indefinible per amb un cert aroma nrdic.\nSenyor Rebolledo? Va preguntar amb poca fe. No. Sento defraudar-lo, fill. Res tinc a veure amb tan illustre catedrtic. Ups. Ho sento doncs... Crec que m'he equivocat de despatx. Va comenar a retrocedir cap a la porta, sentint-se vagament incmode. Equivocat? Les equivocacions no existeixen com a tals en aquest univers, joveva dir de sobte l'home darrere de la taula. Li va indicar que prengus seient a la butaca de cuir que es trobava a l'altre costat de l'escriptori, gest que l'Alexandre no va tenir cap problema en passar per alt. El fet d'obrir aquesta porta no s una equivocaci ni un error, sin una cosa que estava destinat a ocrrer... Va seguir dient aquell home davant la seva creixent sorpresa. Tinc el plaer de anunciar que s'acaba de matricular a la humil assignatura que intento impartir. Enhorabona. Qu? L'Alexandre no es podia creure el que acabava de sentir. Si l'home del peda a l'ull li hagus demanat que es despulls, no s'hagus sentit ms confs. S'acaba de matricular a tcniques de lectura avanada va repetir. El nom s depriment, ho reconec, si de mi depengus no dubtaria a canviar-lo, per... Per sol fet d'obrir la porta? Per equivocar-me de porta? El va tallar. S i no. Al els braos com si estigus disposat a fer-li una abraada. Com ja he dit, en aquest benet univers les casualitats no hi tenen cabuda. Cada acte t la seva conseqncia per estranya i allunyada que pugui semblar. Com s ben sabut, l'efecte papallona s un dels principis rectors de l'univers. Tot es relaciona: posa una m sobre les flames i, sense importar el que hagis proms, t'acabars\ncremant; somia mil nits seguides que ets capa de volar i podrs fer-ho durant un sol dia... Entens? Obres la porta i et matricules a la meva assignatura... Causa i efecte. Aix i prou. L'equivocaci no existeix com a tal... Com per intentar demostrar la seva comentari, amb un suau cop de papir va fer caure una ploma d'au del gran pedestal que la sostenia.\nAix s absurd. L'Alexandre va enarborar el resguard de matrcula com si el tros de paper valgus per\nderrotar la lgica catica que esgrimia aquell home. Somiar mil nits que pots volar?. I ja estic matriculat a totes les assignatures d'aquest any. Tamb de les optatives? Va preguntar l'estrany professor tot alant una cella. No... No es va preguntar com coneixia aquest detall. Hi havia petits problemes en el servei de matriculaci i encara no havia pogut fer efectiva la matrcula de les dues assignatures opcionals d'aquest any. Per aix no t res a veure amb el fet que aix sigui del tot absurd... Si s algun tipus de broma li demano que me l'expliqui. Potser aix puguem riure tots dos. Me'n preuo de tenir un sentit de l'humor exemplar, per en aquests moments no n'estic fent gala. El que li estic dient, repetint ms aviat, s que s'acaba de matricular a tcniques de lectura avanada, tot i la seva recana pel que sembla. Ara, si em diu el seu nom, acabarem els trmits... Va recollir la vella ploma que un minut abans havia descansat sobre el gegant tinter i la va sacsejar a l'aire com si fos una vareta mgica o si estigus espantant una cosa que noms ell podia veure. L'Alexandre va sacsejar el cap. Necessitava amb urgncia aclarir les idees i el catic abarrotament del despatx i les estranyes explicacions de l'home l'hi impedien. Miri... senyor com es digui..., siguem lgics..., estudio cinqu de publicitat. D'acord..., no m'he matriculat encara de les dues assignatures optatives d'aquest any... Va retrocedir a poc a poc cap a la porta mentre continuava el seu discurs. No pensava deixar de parlar fins haver abandonat el despatx de l'embogit professor. Per puc assegurar-li que sigui el que sigui aix que vost anomena tcniques de lectura avanada,\nno est en el meu pla d'estudis... ni crec que m'interessi, per ser sincers. Les meves idees estan molt clares respecte al que vull i no vull aprendre i, per regla general, no m'acostumo a matricular en coses que desconec. L'home l'observava entre divertit i curis, amb les mans entrellaades i els colzes recolzats sobre la taula. Per tant, sense ms dilaci i sense nim de molestar, m'acomiado... Va tancar la porta darrere seu i, desprs d'un llarg sospir, es va posar a caminar pels laberntics passadissos, rellegant l'incident a una ancdota sense importncia. Es va encongir d'espatlles. Tindria una curiosa histria per explicar. Va consultar el resguard de la seva matrcula i va tornar a la caa dels seus vertaders professors.\n2 I el temps, com sol passar, va acabar passant. L'Alexandre, el jove ros i feli, va continuar amb la seva vida normal plena de grans xits i insignificants fracassos. En el seu petit i lluent mn tot era perfecte: vint-i-quatre anys, una feina fixa com a comercial en una jove per ambiciosa agncia de publicitat i una bellssima futura doctora en medicina compartint pis i despeses. Ordre i claredat. No demanava ms. Per aix quan aquell dia, amb la primavera emportant-se ja a un hivern agonitzant, va arribar a casa i la Laura li va estendre una carta de la universitat, un cert neguit premonitri li va remoure l'estmac. Va estripar el sobre amb dits tremolosos. Va haver de llegir la carta tres vegades per trobar-l'hi el sentit: l'incident de la tutoria equivocada feia\ntemps que havia quedat rellegat a l'oblit i en un principi no va relacionar les dues coses.\n3 Li va costar feina trobar la tutoria per, un cop trobada, va entrar com una exhalaci, sense cridar tan sols. Qu vol dir aix? Va preguntar, sacsejant la carta amb fora i agitat ell per una suau sensaci de dj vu. Quina sorpresa! L'home del pegat a l'ull seguia igual que en la primera trobada. Ni tan sols semblava haver canviat de postura des de l'ltima vegada que l'havia vist. S'ha tornat a equivocar de porta? Va preguntar, rialler. No! Aquesta vegada he vingut expressament! Qu vol dir aix? Va repetir, sacsejant altra vegada el paper arrugat. Si ho ha llegit, ho ha de tenir molt clar. s una notificaci d'absncies. Per jo no estic matriculat a la seva assignatura! No em vaig matricular a... Va fer una pausa per buscar el nom en el text de la carta. Amb l'agitaci l'havia oblidat. A "Tcniques de Lectura Avanada" ni res de semblant. Hi ha d'haver un error! No hi ha cap error. Vost es va matricular. No ho vaig fer! S. S que ho va fer.L'home va somriure, i amb aquest somriure la meitat de l'enuig de l'Alexandre es va dissoldre per art d'encanteri. En equivocar-se de porta, recorda? Crec que ja l'hi ho vaig explicar. La causalitat, l'efecte papallona... Totes aquestes coses... Es sentia cansat, terriblement cansat. Havia arribat amb\nla intenci de mostrar-se enrabiat, enfurismat, per hi havia alguna cosa en l'individu al davant seu que impedia l'enuig, una aura de desvalguda deixadesa que convidava ms al dileg ser que a la discussi furiosa. Va prendre seient a la butaca de cuir, encara que aquesta vegada no havia estat convidat a fer-ho. Es va inclinar endavant, va recolzar els colzes a la taula de caoba fosca, entrella les mans i, desprs d'un mesurat sospir, va anunciar: Anem a parlar sobre aix. D'acord? Estic segur que ho podem arreglar si parlem com a persones coherents. Perqu nosaltres som persones coherents. Havia d'actuar com un comercial, com un agent de vendes, si seguia aquest cam tot funcionaria. Parli, l'escoltoel va convidar amb un gest el professor del pegat. Una ombra de barba poblava seu rostre i en el seu lbul dret brillava una arracada d'anella. No, definitivament no era un professor tpic. No m'he matriculat a la seva assignatura. Si sortim d'aqu, tot resultar ms senzill. Per s que s'ha matriculat. Aix jo no ho puc canviar. No m'ho posar fcil... Es va inclinar enrere a la butaca, aclucant els ulls amb fredor. Havia d'intentar una altra tctica: penetrar per un flanc, fer servir una maniobra de distracci i saltar sobre seu quan menys s'ho espers. En obrir la porta? En equivocar-me de porta diu vost que em vaig matricular? Aix s. Ara l'home somreia obertament. No li sembla absurd? Tan malament va la seva assignatura que necessita d'aquests trucs per aconseguir alumnes? Va somriure al seu torn. Volia deixar ben clar que el seu enuig inicial s'havia esvat.\nEn realitat, aquest any no ha estat molt prspera. s ms..., vost s l'nic alumne amb qu conto. Em pren el pl? No. Sc el seu nic alumne? Els tinys surrealistes que des d'un principi havien impregnat la situaci s'havien disparat fins les ms altes cotes de l'absurd. Aix s. He tingut anys pitjors, li puc assegurar. I millors tamb. Sembla desorientat... Ho estic, ho confesso. No veia cap motiu per no fer-ho. Va creuar les cames i es descordar el anorac. La cosa semblava anar per llarg. El professor, molt a contracor seu, havia acabat intrigant-lo. Em vaig matricular a la seva assignatura en obrir, per error, la porta del seu despatx i diu que sc el seu nic alumne. Correcte? Correcte. Sap una cosa? No va esperar que el professor contests i va respondre a la seva pregunta amb el mateixa somriure que esgrimien els llavis de l'altre home. Em moro de ganes de saber de qu va la seva assignatura.\n4 I amb l'explicaci rondant-li pel cap va deixar el cotxe al garatge i va pujar a l'ascensor cap a casa. La xerrada havia estat tan distesa com curta. Amb prou feines en deu minuts, l'Alfred Mller (com s'havia presentat per fi el professor del pegat a l'ull i arrecada pirata a l'orella) li havia explicat en qu consistia l'assignatura i, pel que l'Alexandre havia ents, es tractava d'una variaci ms prctica que terica de\nl'assignatura de literatura de sempre. Va obrir la porta del seu apartament tatarejant una can. La Laura estava enredant a la cuina i des d'all li va arribar la seva veu. Ja has tornat, amor? Nova contestar ell. Va prendre un paraiges negre del paraiger i, com si d'un sabre es tracts, va comenar a donar implacables cops d'espasa a l'aire. Sc el malvat assass del paraiges. Prepara't a cedir als meus capricis o morir. Deixa el paraiges al seu lloc... Li va ordenar ella, encara que des d'on era no ho podia veure. Va obeir subms i es va encaminar cap a la cuina amb les mans a les butxaques. Abans d'arribar, va sentir altra vegada la veu de la Laura preguntant: Has arreglat el malents de la universitat? Va entrar a la cuina. La Laura es barallava amb un olla immensa, els cabells agafats en una llarga cua que li queia sobre l'espatlla. La Laura era tan alta com ell, de cabell del color de la palla i un somriure tan rpid com sincer. La va agafar pel darrere per la cintura i la va besar al clatell. La cua li va fer pessigolles al nas. Assumpte resoltva anunciar. M'he matriculat a "Tcniques de Lectura Avanada". Qu ests cuinant? Ella es va desfer d'ell amb un cop de cul i es va girar, sorpresa. Qu t'has matriculat a qu? B. Ja estava matriculat. Noms ho he confirmat. "Tcniques de Lectura Avanada" es diu... Tafanej sobre la tapa de l'olla. Qu hi ha per sopar? Es pot saber per qu ho has fet? Va preguntar ella, mirant-lo fixament. Per qu t'has matriculat a aquesta\nassignatura? Em vas dir que era un malents... I ho era. Per ja ha deixat de ser-ho. Crec que per una vegada m'he portat d'una manera impulsiva i irracional. Du... Quina por em faig... Va simular un calfred. No, seriosament: la cosa ha acabat semblant-me atractiva. Tot es redueix a... una mena d'estudi profund dels textos, "llegir entre lnies" ho va anomenar el meu illustre professor. Semitica? Per res. Jo he preguntat el mateix. El professor Mller ha rigut i m'ha assegurat que no t res a veure amb la semitica. Per tindrs temps per treballar una assignatura ms? Et recordo que el dia, per ara, segueix tenint noms vint-i-quatre hores... Observava contestar ell, traient d'una butxaca interior de l'anorac el llibre que el professor Mller li havia deixat. Aquest s el primer llibre que he de llegir. I tinc un mes per fer-ho. Creus que en ser capa? La Laura va agafar el llibre entre les mans i el va observar amb expressi atnita. T'han manat llegir aix? T'han manat llegir aix a la universitat? Es tractava d'una edici de butxaca, arrugada per l's, d'El Petit Prncep d'Antoine de Saint-Exupry. T dibuixos. De l'autorva assenyalar l'Alexandre amb un somriure.\n5 I va passar un mes. L'Alexandre es va llegir la histria d'en Saint-Exupry en una nit. L'havia llegit de nen, per d'adult la va trobar encara ms meravellosa. Per algun motiu estrany (potser pel seu estat d'nim, que des de feia mesos era tan elevat que creia passar volant damunt de la vida), el va enlluernar de principi a fi. L'Alexandre no es considerava un gran lector, tot i que gaireb sempre tenia algun llibre entre les mans; llegia a poc a poc, poques pgines cada dia, i sempre abans de dormir, ms com un ritual que per veritader plaer. Desprs de llegir El petit prncep es va dedicar a estudiar-ne la vida de l'autor, Antoine de Saint-Exupry, i l'poca en la que li havia tocat viure fins al moment en que va trobar la mort (o la mort el va trobar a ell) en un vol de reconeixement. Desprs de l'estudi de l'autor i el context en qu s'havia desenvolupat la seva vida, va tornar a llegir el llibre d'una manera ms detinguda, prenent apunts en una llibreta comprada per tal motiu i aturant-se cada poc, intentant trobar sentits nous a les paraules, intentant despullar de tot infantilisme la histria del petit prncep per calarla tan profundament com pogus. I quan el mes va haver passat, va tornar a l'edifici de tutories on aquesta vegada, ni per confusi ni ple d'ira, va trobar la porta del despatx. Desprs de trucar a la porta i escoltar la resposta, va entrar. El professor Mller va fer un suau cop a la taula, complagut per la seva presncia, i el va convidar a seure. Traspuava vitalitat i bon humor. El va contemplar amb el seu nic ull verd herba i, desprs d'un rpid intercanvi de salutacions, li va preguntar:\nI b, el meu estimat alumne, ha fet vost progressos? No ho s. M'he llegit el llibre diverses vegades i he fet alguns esquemes que m'agradaria comentar amb vost. Esquemes? Semblava sorprs. De qu est parlant? D'esquemes... Va assenyalar l'Alexandre amb mfasi. La situaci donava la impressi de comenar-se a torar. Esquemes... Va mussitar el professor Mller, lleugerament aclaparat. S. Aqu els porto. L'Alexandre va treure resolt la seva llibreta i, mig aixecant-se, va mostrar el seu treball. Davant de la sorpresa de l'Alexandre, el professor va agafar la llibreta entre el dit gros i l'ndex, com si all fos una cosa que li provoqus nusies, i la va dipositar amb molt de compte a la paperera verda que hi havia a un costat de la taula. M'escoltava quan li vaig parlar l'altra vegada? Li va preguntar llavors, amb el nas arrufat, ms emmurriat que veritablement enfadat. Perd? Li estic preguntant si em escoltava quan li vaig explicar les nocions bsiques de la meva assignatura. M'escoltava o noms em sentia? Em declaro perplex. L'Alexandre va aixecar les mans en senyal de capitulaci. Qu s el que he fet malament? M'he llegit el llibre i l'he analitzat de la manera ms profunda que n'he estat capava allegar en defensa prpia. A la seva ment hi comenava a nixer la idea de que aquesta assignatura podia, finalment, portar-li mals de cap. No era una idea excessivament positiva. Un nvol negre va aparixer a\nl'horitz de la seva vida perfecta. No massa gran, per nvol al cap i a la fi. Potser vost em va entendre al revs o potser vaig ser jo qui es va explicar malament. Aix ara no importa. Suposo que vost ho podr arreglar, si s que t soluci. Es va gratar la hirsuta cabellera amb la m esquerra, pensatiu. Quan jo li vaig dir a vosti es va assenyalar a si mateix per desprs assenyalar a l'Alexandre, paralitzat al seientque llegs el llibre entre lnies, m'estava referint precisament a aix. A qu? A que el llegs entre lnies! Miri, jove Alexandre, estic completament segur que ser capa de fer-ho sense que jo l'hagi d'orientar ms. Per si no m'ha dit res! El professor va assenyalar la porta. Semblava abatut. Les ombres poblaven difusament el seu rostre i li estiraven avall les espatlles. Torneu a venir a veure'm quan cregui que ho ha de fer. I no es preocupi si fracassa. El suspens no apareixer en el seu expedient i tot haur estat el que vost jurava que era al principi: un error. Per l'error haur estat meu, no seu. Vagi, vagiel va encoratjar amb les mans. Espero sincerament que tornem a veure'ns per si no s aix que tingui una vida plena, llarga i feli...\n6 Encara que el petit nvol que havia enfosquit el seu futur s'havia esvat, no estava disposat a rendir-se i oblidar el que havia passat. Mai s'havia rendit abans, i no tenia intenci que\naix canvis. De tornada a casa, va tornar a agafar el llibre i es va asseure a la butaca del sal. La Laura no era a casa i va suposar que havia marxat a estudiar a la biblioteca. L'Alexandre es va disposar a llegir, per enssima vegada, el que l'Antoine de Saint-Exupry hagus volgut explicar. "Quan tenia sis anys, vaig veure una vegada una lmina magnfica en un llibre..." Com havia de llegir el llibre? La primera idea que se li havia acudit escoltant el professor era tan absurda que l'havia rebutjat noms pensar-la. Es va concentrar en el text, buscant significats ocults en les paraules, ("Les boes s'empassen les seves preses senceres..."), intentant en va trobar codis secrets ocults en la histria ("El meu dibuix no representa un barret"), preguntant-se si no hauria de recrrer a una edici en francs per entendre a qu es referia el professor Mller, encara que sense comprendre per qu tal idea li passava pel cap. En aquest moment, quan els seus dits es disposaven a passar de pgina, va poder veure-ho. Entre lnies, li havia dit el professor, llegir entre lnies. No llegir les lnies impreses que corren d'esquerra a dreta amb la seva histria a sobre, negre sobre blanc, sin llegir entre lnies, llegir blanc sobre negre, llegir els espais i deixar que la ment, tan maldestre de vegades, els enllaes amb paraules, significats i sentiments. I en aquest mateix moment, altres paraules van comenar a fluir entre les lnies del llibre. Paraules que no arribaven a estar sobre el paper, sin que passaven directament, des de qualsevol lloc que estiguessin, al seu cap atordit, com si el llibre li estigus explicant una histria diferent a la que tenia impresa. Aix va ser el que va llegir entre les primeres lnies de El petit prncep: "Els dos homes s'afanyaven sobre el tur en flames. L'un gemegava i l'altre no podia deixar de plorar..."\nVa empassar saliva. Hi havia una histria entre les lnies del llibre, una histria que no tenia res a veure amb El petit prncep. Va tancar el llibre, atnit, i el va deixar sobre la taula. Gaireb sense voler es va trobar tornant a llegir entre lnies, aquesta vegada el ttol de la portada, i ja no va llegir El petit prncep, sin que el ttol del nou llibre inscrit en el primer: Les llgrimes de Pdua. Es va estrnyer contra el suport de la butaca, espantat. Les paraules eren all, no se les havia imaginat aix com com no s'havia imaginat les paraules d'en Saint-Exupry. Hi havia paraules sota les paraules i una histria sota la histria. Tcniques de Lectura Avanada. Qu volia dir aix? Va baixar de la butaca i es va aproximar, lent, com adormit, a la prestatgeria que compartia moble amb la televisi i el vdeo. Va allargar una m tremolosa i va agafar un llibre a l'atzar: L'aire d'un crim, de Juan Benet. El va obrir tamb a l'atzar i, on deia "El doctor el va observar, amb un terrs subjecte amb les pinces, va llegir entre lnies: "Ms tard potser es pregunts si havia estat ella o ell qui havia besat primer. Va seguir provant sort, agafant llibres de la prestatgeria i llegint el que entre lnies s'amagava en ells. Cada llibre en guardava un altre al seu interior. Un llibre ocult que esperava, pacient, ser descobert primer i llegit desprs. L'Alexandre va sentir com els genolls es negaven a sostenirlo per ms temps i es va asseure (ms aviat es va plegar) sobre la catifa, amb Romeu i Julieta a una m i Imatge boreal a la mateixa.\n7 L'Alexandre va decidir no compartir tan estrany descobriment amb la Laura. Hi havia una amenaa oculta en el seu descobriment, una sensaci desagradable que no arribava a comprendre per que se li movia a la boca de l'estmac, com unes pessigolles o una carcia no buscada ni desitjada. El desassossec el vencia, encara que no entenia molt b el perqu, i aquest no entendre el pertorbava encara ms. Aquella nit, sota els llenols, la Laura el va buscar amb les mans i jug amb la goma dels pantalons del seu pijama. Ell no va respondre a la seva crida i ella, sorpresa davant de la seva fredor, va encendre la llum de la tauleta i se'l va quedar mirant una llarga estona abans de preguntar, en un xiuxiueig: Qu et passa? No ho s. Va sacsejar el cap, entristit de sobte, amb un aspre nus a la gola i un pes tebi i humit sota les parpelles. No eren llgrimes, sin que una cosa a la qual no podia de posar nom perqu era un sentiment la qual mai abans havia tingut accs. Malenconia... Va mentir. Un atac agut i sobtat. Per no et preocupis, passar... Et faig magarrufes? B... Va accedir ell, tot i que de mala gana. Per amb compte... No, no era malenconia all que furgava en el seu esperit. I encara que era incapa de posar nom a all que l'embargava, reconeixia en un segon nivell un sentiment que no tenia cap problema en reconixer: por. Una por lleugera que se li ficava fins per l'ltim porus de la pell; era una angoixa sense forma que li desordenada l'nima i li confonia la ment. Ning li havia dit mai que entre les lnies dels llibres s'amaguessin\nd'altres llibres, i aquesta ignorncia, que ja no era tal, era terrible. Va sentir vertigen. Un secret li havia estat revelat. I on s'amaga un secret sol haver-n'hi ms. En el seu mn segur i racional, en la seva existncia planificada al millmetre, mai hi havien cabut els secrets, aix com no hi havien cabut els terratrmols ni els ciclons. Per aqu estaven ara, els podia intuir, vellutats i amenaadors, secrets i misteris amagats pels racons, disposats a saltar i descobrir-se davant ell. Va empassar saliva. El seu cos, ali a la seva ment, estava responent a les carcies, petons i suaus llepades de la Laura. Va decidir concentrar-se en aix.\n8 L'endem es va despertar amb els nims renovats. Els esperits que l'inquietaven s'havien esvat amb la llum del nou dia. La Laura feia ja una bona estona que s'havia escapat dels seus llenols per anar a la facultat, i a ell li quedava poc temps per decidir si havia de comenar una nova jornada laboral o si, en canvi, anava a agafar el cotxe i acostar-se a la universitat perqu cert personatge li expliqus un parell de coses. Per abans de prendre una decisi, volia comprovar una teoria que li havia rondat pel cap mentre lliscava cap al somni desprs de fer l'amor amb la Laura. Va agafar la mquina d'escriure que llanguia a l'armari, all on l'havia rellegat un potent ordinador multimdia, i es va dirigir, en pijama encara, cap al sal, fent una pausa al costat de l'ordinador per fer-se amb un parell de folis. Va collocar la mquina sobre la taula de vidre del sal, suaument per no ratllarla, i va atrapar a l'atzar un llibre de la prestatgeria: La conjura dels necis, de John Kennedy Toole.\nEntre lnies, va llegir el ttol de l'obra que s'hi amagava: Dem tamb es despertar. Va obrir el llibre pel primer captol i va llegir entre lnies el primer pargraf de l'obra que s'amagava entre les aventures i desventures de l'Ignatius Reilly. A continuaci, va transcriure el que acabava de llegir. "El sol que brilla sobre els nostres caps no sempre ha estat el mateix sol, ni el cel i l'espai que ens separen d'ell han estat sempre el mateix cel i el mateix espai. El va escriure poc a poc, per no equivocar-se i no haver aix de repetir-ho. En haver acabat, va treure el full del carro de la mquina d'escriure i, mirant una mica guerxo, va llegir entre les lnies del que acabava d'escriure. "La quietud que li embargava potser fos un preludi del que aviat havia de passar". Es va quedar contemplant la fulla, pensatiu, sense respirar gaireb. Una altra frase, una nova frase s'amagava en la que havia descobert. Llibres que s'amaguen en llibres que s'amaguen en llibres que s'amaguen en llibres que...\n9 El professor Mller l'observava, evidentment complagut, darrere de la seva taula de caoba fosca. Somreia i assentia a tot all que l'Alexandre explicava fins que el jove, mig asfixiat, va callar i el va observar amb expressi suplicant. Tcniques de Lectura avanada...va dir el professor. No es preocupi, no s'est tornant boig. Simplement est despertant, per aix dir-ho, a una altra mena de seny. Estava molt content amb la que ja tenia. Grcies per preguntar si volia canviar la meva perspectiva del mn.\nEst molest pel que ha aprs? Va preguntar somrient, alant una cella d'aquesta manera peculiar que a l'Alexandre comenava a fer-se-li familiar. No, no s que estigui molest. No s aix. Es va remoure al sof de cuir, caant paraules a la ment per poder explicar de manera coherent quin era el seu estat d'nim. Era difcil, per ho va intentar. Acaben de bufetejar tots els principis lgics que porto fent servir des que tinc s de ra. Em sento..., no s..., com si durant tota la meva vida se m'haguessin estat ocultant coses, com si tot fos una gran tramoia muntada al meu voltant i ara hagus caigut una part del decorat. I no entenc per qu dimonis em sento aix. En primer lloc, mai se li ha amagat resva assenyalar amb el seu accent nrdic el professor Mller. Simplement, fins ara no havia estat vost capa de veure-ho. Pot ser que durant un temps es senti estrany, gaireb malalt. Penseu en aix com si es tracts del mal d'altura dels escaladors. S'ha d'habituar al que s'obre davant seu i ha de fer-ho de manera gradual...Va aclucar l'ull verd herba fins convertir-lo en una escletxa maragda. Els seus llavis es van cargolar sobre un somriure que, en certa manera, semblava perillosaPerqu ho nota, oi?Es va inclinar cap a ell, mig cos sobre la taula, amb els palmells de les mans recolzades sobre la caoba fosca. Ho sent, oi? S. I aix s el que ms m'aterra. S que aix s noms el principi. 10 El professor va acabar acomiadant-lo, citant-lo en un lapse de quinze dies per a un exercici avaluatri que els indicaria quina\nera la capacitat real de l'Alexandre. Havia intentat estirar-li ms la llengua sobre aquesta misteriosa Tcnica de Lectura Avanada que, gaireb sense voler-ho, havia aprs, per l'Alfred Mller s'havia mostrat reticent a donar gaires explicacions. Encara no s el momenthavia dit, sacsejant el dit ndex davant d'ell. Anem a poc a poc perqu no perdi vost el cam: ja va per la bona senda. Investigui vost per si mateix per vagi amb cura. Recordeu el que li he dit sobre el mal d'alada. I el temps, com sol passar, va acabar passant. Els quinze dies van transcrrer a batzegades, amb petites sorpreses a cada pas que el deixaven encara ms inquiet i confs. Va guardar silenci sobre el que li estava passant i va treballar amb tot la tenacitat que va ser capa de reunir. El seu mn havia rebut un potent cop que havia fet variar la seva rbita, per es va refugiar en la seva falsa seguretat per a no embogir. Va tancar diversos negocis que portava temps perseguint, per no hi va trobar alegria. Es portava amb tota normalitat, per una part de la seva ment, menuda, trapella i, pel que semblava, completament autnoma, sempre estava abstreta en la meravella que significava aquella Tcnica de Lectura Avanada. Va llegir molts llibres entre lnies per sorpresa de la Laura, que no entenia el motiu d'aquesta sobtada i vora nsia de lectura. Poques vegades va trobar lectures superiors a les que llegia de manera normal per amb una en qesti, L'albada, oculta en Nits blanques de Dostoievski, no va poder parar de plorar. Vafer diversos experiments que el van convncer encara ms de l'estranya naturalesa que estava prenent la situaci. Va aconseguir una versi en angls de Romeu i Julieta i, en llegir\nentre lnies, va veure sorgir, en angls, la mateixa histria d'Imatge boreal que havia llegit a casa seva. Va provar a llegir entre lnies la carta que li havien enviat de la universitat amb la notificaci d'absncies i, encara que no va sorgir cap nou missatge, li va arribar el coneixement de que la universitat no tenia res a veure amb aquesta carta, sin que havia estat el mateix professor Mller qui l'havia enviat. Va llegir llavors diversos rebuts de llum i gas que corrien per casa i el que va sorgir entre lnies van ser llargs enfilalls numrics que no tenien cap sentit per a ell. Un capvespre es va posar a escriure tonteries amb la intenci de llegir desprs entre lnies. Quan ho va fer, va llegir missatges sense sentit que el van deixar trasbalsat i pensatiu durant una llarga estona. Ell no havia escrit all que llegia entre lnies en all que s que havia escrit. Per alg ho havia d'haver fet. Qui escrivia a travs de la seva m? Qui escrivia els llibres que jeien ocults en els llibres? Qui et somia, somiador? Va preguntar en veu baixa a la cuina, on estava escrivint foteses en els marges dels apunts que havia d'estudiar. Has dit alguna cosa? Va voler saber la Laura que estava, al seu torn, amb el nas ficat en un gruixut llibre de medicina. Nova contestar ell. Sospir i, sense motiu aparent, gaireb sense pensars'ho, es va trobar preguntant una cosa que mai havia cregut que arribaria a preguntar. M'estimes? A qu ve aix! Saps que s! Qu et passa? Un altre atac de malenconia? No... Noms pnic existencial... Mal d'alada... Va mirar el cel ras de la cuina un moment i va intentar concentrar-se en els apunts de relacions pbliques que tenia al\ndavant. "A l'alba macilenta, quan et dirigeixis cap a Avalon, has de tenir en compte tres coses: la direcci que prenen els teus passos, la distncia de l'eco i el color i substncia del cam que trepitges. Noms aix podrs traspassar la seva boira i entrar en el regne secret", va llegir entre lnies.\n11 T'has posat alguna cosa als ulls? Li va preguntar la Laura a la cambra de bany del mat en qu havia de anar al despatx del professor Mller per la seva avaluaci. Ell estava sortint de la dutxa, agafant la tovallola que ella li passava. No... Per qu ho preguntes? Em semblen ms foscos. T'haur entrat sab als ulls. Eixugant-se amb la tovallola, es va acostar fins als miralls que cobrien les portes del armariet sobre el lavabo i es va mirar fixament als ulls, estirant amb el seu dit ndex la parpella inferior de l'un i desprs de l'altre. Imaginacions teves, noieta. Ser... Es va apartar del mirall. Vorejant les seves pupilles havien aparegut dues circumferncies bessones de color fosc; de noms uns millmetres de gruix, per eren tan visibles en els seus ulls blaus com la corona daurada que envolta el sol durant un eclipsi.\n12 Feia mesos que un altre esperit l'havia posset en caminar pel laberint de passadissos de la planta de tutories. Ja no quedava res d'aquella alegria desmesurada, d'aquella pau interior que li indicava que la seva vida era meravellosa i que noms l'esperava millorar. Havia sortit per una tangent del mn real i havia acabat topant de cara amb la porta de vidre que portava a un mn fantstic que noms comenava a entreveure. Ja no hi havia seguretat a la seva vida, per la meravella s'havia multiplicat. No era feli perqu no necessitava ser-ho. L'estat natural de l'nima s l'agitaci, es va dir, en la penria llangueix com llangueix tamb a la felicitat. Va girar la cantonada que havia de portar-lo al despatx del professor Mller i, quan va topar amb una paret enrajolada en el lloc on hauria d'haver-hi la porta, no es va sorprendre gaire. Va fer un parell de passos a l'esquerra i a la dreta i va comprovar amb mirada diligent la paret nua. La porta hauria d'haver estat all. Va somriure. Si aquesta era la prova, era una prova ben senzilla, una prova que no tindria cap problema per superar. Feia temps que havia aprs que no noms es podia llegir entre lnies en les paraules. Acluc els ulls i va seguir el dibuix de les rajoles amb un dit, llegint entre lnies a la paret fins a trobar l'essncia i naturalesa de la porta oculta. Desprs va allargar la m cap al pom que no podia veure si no s'esforava, va agafar amb fora, el va fer girar a la dreta i va obrir la porta. El professor Mller no va aixecar la mirada del llibre que estava llegint. El va saludar amb un breu "L'esperava" i li va fer un gest perqu s'assagus. L'Alexandre es va asseure en el ja bn conegut sof de cuir. Des d'all va poder llegir el ttol del\nllibre que l'altre llegia: Les portes secretes del mn. Va intentar llegir entre lnies per va ser incapa de fer-ho. Potser ja no era necessari.\n13 Quan s'en va adonar? Va preguntar el professor Mller, quan va haver tancat el llibre. De qu es pot llegir entre lnies en tot l'imaginable? Va sospirar, entristit en recordar l'escena ocorreguda a la cuina . L'altre dia, a casa. Vaig mirar la Laura, la noia que viu amb mi, i em vaig trobar de cop llegint en ella. Tot em va resultar molt confs: no sorgia cap paraula per s colors, diferents tonalitats i... b, sentiments o alguna cosa aix..., i vaig veure que est amb mi no per amor, sin que per la seguretat que li proporciono. Alguna cosa em va dir que podia avanar en la lectura, llegir ms enll, per no vaig saber com fer-ho. En els nivells inicials de la lectura noms es poden captar els sentiments ms forts. No tingui pena pel que va llegir i aprengui la lli: procuri no llegir mai en les persones que aprecia, sobretot a mesura que vagi avanant en els nivells de lectura. Permeti que els seus secrets segueixin sent seus. El professor va somriure. El ms probable s que, en el fons, ella l'estimi a vost. Va renovar el seu somriure, fent-lo ms esmolat que de costum. I si vost est amb ella, petit murri, s perqu en la seva deliciosa vida modlica ha de comptar amb una deliciosa companya modlica, no s aix? I encara que mai ho havia expressat en paraules, es va adonar que aix era exactament el que pensava; el fet d'escoltar-ho aix, contundent, rotund i ms completa i\nabsolutament cert, li va fer donar un bot. El professor havia llegit entre lnies en ell. Es va refer a l'instant: la seva vida havia deixat de ser modlica des que s'havia equivocat de porta un mat d'octubre i, a aquest respecte, tenia un aclariment per demanar. El fams dia en qu vaig entrar al seu despatx preguntant pel senyor Rebolledo, la porta estava com avui oi? Oculta entre lnies... Completament amagada. Per qu la vaig poder veure? El professor Mller va arronsar les espatlles. La va poder veure, i prou. I va tenir l'oportunitat de passar de llarg i no ho va fer: va obrir la porta, recorda? Em vaig matricular... Es va matricular. Tot transcorria amb laxitud. L'atmosfera del despatx semblava haver-se alentit, el flux del temps es feia ms pesat i lent: dos segons per segon, dos minuts per minut. L'Alexandre podia pensar amb ms claredat al mateix temps que els seus pensaments s'anaven fent ms espessos, com si alguna cosa estigus trucant al seu cervell des de fora, com si l'octanatge del combustible habitual que feia funcionar els seus pensaments s'hagus alterat. Va recordar el que havia vist en els seus ulls aquell mat al mirall i, abans de formular la seva pregunta, es va trobar que el professor Mller l'estava contestant, sense fer servir cap paraula. El professor va enfonsar suaument dos dits a la conca del seu ull verd herba i, amb molta delicadesa, va extreure el seu globus ocular, un ull de vidre, i el va col.locar sobre la taula per desprs aixecar el pegat del seu ull i traslladar-lo a la vertadera conca buida. El que abans s'amagava sota el pegat va\nquedar a la llum, tnue i ambarina, del llum de taula del despatx. Un ull sense pupilla ni iris, un ull negre com la pega.\n14 Quanta gent ho sap? Ms de la que creu. Molta ms de la que ara mateix pot arribar a imaginar. Molts d'ells ni saben ni volen aprendre a llegir entre lnies, per en canvi coneixen altres tcniques, altres meravelles. Altres mgies? S, en part. Altres mgies i altres cincies. Tecnologies secretes i idiomes que han quedat ja oblidats. Podr trobar-los? Podr. S... s clar que podr. Ara vost s part del secret. Igual que ells. Igual que jo.\n15 La conversa va continuar al despatx, entre la calma i la fangosa lentitud que ho impregnava tot. L'Alexandre ja havia aprs que, a mesura que aprofunds en els nivells de lectura, els seus ulls anirien tornant-se cada vegada ms i ms negres, marcant-lo com a lector per tots aquells que compartissin el secret.s el preu que s'ha de pagar per poder indagar en les nimes i en els misteris. Tothom sabr que pot fer-holi va comentar. A menys que ho amaguis, com ho amago jo.\nI va continuar revelant secrets. Impartint la darrera classe d'un curs que ja havia estat aprs. Estegu un mapa de la vella i coneguda Europa sobre la taula i el va animar a llegir entre lnies en ell. L'Alexandre va aclucar els ulls fins a convertir-los en dues resplendents ranures bessones i all, entre les lnies del mapa, van sorgint nous miracles i prodigis: el nom de ciutats que, tot i que desconegudes, despertaven antics records, la silueta magnfica de muntanyes, valls i rius ocults, un continent sencer davant Anglaterra, de nom Avaln. Una geografia secreta del mn s'anava obrint davant dels seus ulls, per no era descobriment sin que noms despertar. Havia transitat per aquestes valls i navegat per molts d'aquests rius. En els seus somnis. Qui s vost? Va preguntar l'Alexandre, aixecant el cap i mirant el professor, intentant llegir entre lnies en ell i percebent que, d'alguna manera, estava protegit contra aix. Jo? Noms sc un home que, tan b com pot, intenta fer la seva feina. Era un tipus normal, bastant gris la veritat, fins que un dia, fa ms temps del que vull recordar, igual que tu, em vaig equivocar de porta...\n16 Va passejar pels carrers pensatiu, sense gens de ganes de tornar a casa perqu sabia que, quan ho fes, noms seria per acomiadar-se. Ja no tenia cap sentit continuar amb la seva vida normal. Havia traspassat el vel, havia passat a l'altre costat del secret i s'havia convertit en part d'ell. Caminava pels carrers i tot li semblava nou, acabat de crear. En el rtol d'una botiga naturista va llegir entre lnies "Lloc de Somnis", i quan a travs\ndel vidre va veure la cara apergaminada i delicada d'una dona gran i aquesta li va somriure i va aixecar la m en senyal de salutaci, ell no va dubtar a correspondre. Eren camarades. Conciutadans de la mateixa meravella. Habitants del misteri. I quan va caure la nit, majestuosa i brillant, no va poder, durant hores, deixar de mirar les noves brillantors que despuntaven entre les velles estrelles, no va poder deixar d'admirar (durant una llarga estona, bocabadat, immbil com la proverbial esttua, la gent ensopegant contra ell en el seu esbojarrat deambular) la segona lluna de la terra que recorria, radiant i esmolada, la seva rbita secreta entre les lnies de la realitat. L'Alexandre, amb les mans a les butxaques i el cor inflat de glria es va posar a caminar cap a casa. Els comiats mai li havien agradat, per aquesta vegada el seu sabor amarg estaria acompanyat pel dol nctar d'un nou comenament i aix el faria menys dur. Hi havia tot un mn secret davant d'ell, un mn desitjs de ser recorregut i descobert. Va somriure en la seva primera nit amb dues llunes. Al cel, una estrella va traar una parbola impossible. No un mn, no un sol mn... Mns que s'amaguen en mns que s'amaguen en mns que...\nENTREVISTA: JOS ANTONIO COTRINA\nJos Antonio Cotrina s un escriptor basc en llengua castellana, nat el 1972. Autor de cincia ficci, fantasia i terror, ha estat guanyador dels premis UPC i El melocotn mecnico. Actualment prepara el darrer volum de la trilogia El ciclo de la luna roja. Catarsi: En la teva obra hi ha un clar predomini de la foscor i el terror, per qu? Jos Antonio Cotrina: Les meves histries sempre tenen un pos de foscor important, s cert; de vegades s quelcom premeditat, en altres ocasions simplement la narraci pren aquest rumb. Els motius sn mltiples: les meves influncies, per exemple, sobre tot en els meus inicis com a escriptor, estaven molt unides a la literatura de terror i al fantstic ms negre; estic pensant en Lovecraft, en Stephen King, en Clive Barker i en Alan Moore entre d'altres. Van ser lectures que em van impactar en el seu temps i, vulguis que no, en certa manera em segueixen acompanyant. Tamb s cert que aquesta foscor que menciones sobretot apareix en la part de la meva producci ms lligada a la\nfantasia: als meus relats sobre realitats ocultes que comparteixen espai amb el mn quotidi. Hi ha una idea recorrent que apareix molt sovint en aquest tipus d'histries i que s que el meravells (encarnat en aquests mons ocults) t dues cares, la lluminosa i la fosca i que quan s'accepta la meravella s'ha d'acceptar del tot, tant all dolent com all bo. Aquesta part tenebrosa s la que em dna ms joc a l'hora de dissenyar els arguments, de vegades s el motor del conflicte i en altres ocasions fins es converteix en l'escenari de l'acci. Les dues cares de les que parlo no sols estan presents en aquests mons ocults, tamb en el propi interior dels personatges. La majoria porta a sobre la seva prpia foscor i m'agrada veure com sn capaos de manejar-la o com aquesta els maneja a ells. Aquest s un dels principals pilars de El ciclo de la luna roja, on un grup de nois ha de bregar no noms amb els monstres i espants que habiten Rocavaranclia, la ciutat encantada on es desenvolupa l'acci, sin tamb amb les seves prpies tenebres interiors. La saga que publiques actualment, El ciclo de la luna roja, t assassinats a sang freda i situacions i personatges d'una gran complexitat, i malgrat aix est catalogada com a juvenil. Ests d'acord amb aquesta etiqueta? A qu creus que s deguda? Quan vaig tenir la idea de El ciclo de la luna roja, instantniament vaig pensar en ella com una novella juvenil, aix que est clar que accepto aquesta etiqueta, no tinc res en contra d'ella, per tamb vaig saber des del primer moment que no anava a descartar el lector adult. La meva intenci era que qualsevol afeccionat a la literatura fantstica pogus\ngaudir de la histria. Aquesta part de la resposta pot semblar un tpic, per no per aix deixa de ser certa. La novella, a ms, t alguna cosa de ritus de pas per als seus protagonistes: es veuen forats a madurar amb rapidesa en un ambient hostil, creixen a fora de lluitar contra la situaci i aix tamb volia que es nots en l'evoluci de la novella: comena com una novella juvenil suau i ella tamb va madurant en el procs, es va fent ms complexa, tant en all concernent als personatges com pel que fa a l'argument o trama. I hi ha assassinats i situacions cruels, per suposat, si em passo la saga sencera parlant de com de perillosa i cruel s Rocavaranclia i aquesta crueltat no queda reflectida en cap moment, alguna cosa fallaria en la histria. Si la sensaci d'amenaa, sent constant, no es concreta pot seguir funcionant com element atmosfric, per perdria fora. Tamb voldria comentar una cosa al fil de la teva pregunta. No porto molts anys escrivint per a aquest sector, per en aquest temps quelcom que m'ha sorprs s que la novella juvenil actual t poc a veure amb la que jo llegia a aquestes edats. s ms madura i no escatima situacions dures i la histria ho requereix. Tens publicades tant obres de cincia ficci com de fantasia. Amb quin gnere et sents ms a gust? A dia d'avui crec que he escrit ms fantasia que cincia-ficci. Aix no significa que em senti ms cmode en aquest gnere, simplement ha donat la casualitat de que les idees que se m'han anat acudint m'han derivat cap all. s probable que en un futur ms o menys proper torni a escriure cincia-ficci,\nidees no me'n falten pas. All que de veritat m'agrada s diluir les barreres entre els tres grans gneres del fantstic (cinciaficci, terror i fantasia), combinar els seus distints elements i veure qu en surt. Aquesta mescla, si ms no al meu parer, enriqueix les histries. Aquesta mescla de gneres s una de les caracterstiques de la literatura postmoderna, i no s la nica trobable a la teva obra (La cosecha de Samhein s'obra amb una cita de Calvino!). Et consideres un autor postmodern? Se'm dna fatal definir-me, quan em poso introspectiu i intento encasellar-me en algun lloc en concret mai no ho aconsegueixo, perqu part de la meva obra sempre queda fora o perqu no comparteixo alguns dels trets comuns a aquell corrent. Prefereixo deixar que siguin altres els que em cataloguin. De totes formes no s la primera vegada que es menciona la meva posible postmodernitat, de fet, durant un temps em vaig sentir fora identificat amb aquell corrent New Weird propi de Clive Barker i China Miville. Ets llicenciat en publicitat. Creus que aix ha influt en la teva forma d'escriure? Penso que no. Vaig triar aquesta carrera perqu em tirava la creativitat, per desprs em vaig adonar que de que aquella rea en concret s una part molt petita en el mn de la publicitat. A nivell estatal, sn ms que freqents les queixes dels autors pel tracte que reben ells i els gneres per part de les\neditorials, per un costat, i dels mitjans de comunicaci, per un altre. Quina s la teva experincia al respecte? Comparteixes aquestes queixes? Jo abans tamb era dels que es queixaven amargament de la situaci del fantstic en el pas. Les editorials generalistes amb prou feines si prestaven atenci i per als mitjans de comunicaci no existem. A aix s'hi havia d'afegir cert menyspreu per part d'alguns sectors d'afeccionats al gnere que ignoraven per sistema el producte d'aqu amb aquella curiosa mentalitat de ha de ser dolent per fora, el bo s el de fora, aix era el que em resultava ms xocant a mi. En els darrers temps hem tingut un clar auge del fantstic grcies a fenmens internacionals com sn els casos de El senyor dels anells i Harry Potter, o Laura Gallego a Espanya. Aix ha fet que el pensament de moltes de les editorials grans sobre el tema canvi, s'han adonat que el fantstic pot vendre's molt b. Que desprs sigui difcil per als escriptors accedir a elles ja s un altre cosa (i ms ara, amb els temps de crisi galopant que vivim). Tamb els mitjans de comunicaci presten ms atenci al gnere, encara que de manera ms puntual i gaireb sempre centrant-se en el fenomen de moda. Pel que fa a aquells afeccionats que ignoren el que est dins les seves fronteres, b, noms podem intentar convncer-los que estan equivocats amb el nostre esfor i el nostre treball. La impressi que tinc s que, a grans trets, la cosa ha millorat fora, tot i que est a anys llum de normalitzar-se. El que s que tinc clar s que, si ms no per la meva part, ha passat ja l'poca de plorar i lamentar-se. Toca escriure.\nLA NENA MORTA\nHi havia una vegada una nena morta. La Diana Robledo va nixer una nit d'octubre a mig juliol. Una nit de tempesta que havia fugit de la tardor per venir a capgirar el que estava sent un estiu exquisit. La Diana va nixer a l'arrop dels crits de la seva mare i del fragor dels trons. Va nixer morta, encara que no s si nixer, en aquest cas, s la paraula correcta. Potser la tempesta la va espantar o va ser la ingrata crrega de la vida el que va poder amb ella. O el seu cor petit que no va aguantar la violenta emoci del naixement i es va apagar, tmid, sense voler fer-se notar, com si no entengus l'enrenou que havia causat la seva presncia. Com si cregus que la tempesta era culpa seva. I aix, el seu bressol va ser un fretre de fusta blanca i el seu baptisme un rquiem a mitja veu. El dia de l'enterrament va ser el mateix dia en que l'estiu va recuperar la seva\nesplendor perduda. Sobre els nostres caps flotava un adormit cel ple de blau. El vent, lent, tebi, es desfeia en sospirs entre els lbers i els xiprers. Jo observava l'enterrament entre les dues esfinxs de marbre blanc que custodiaven l'entrada d'un mausoleu proper. Assistia al dolor de la famlia gaireb de manera furtiva, ocult en la trama de foscor que projectaven dos grans arbres situats davant del pante. La remor dels plors era un anar i venir d'ones llunyanes, una melodia desesperada que trencava contra les tombes i em portava el record de tantes altres llgrimes, que, com a guardi del cementiri, havia vist abocar. Una ombra vaga se'm va installar al pit. Vaig quedar-me all, amb la vista perduda en el no res, molt desprs que l'ltim membre de la comitiva hagus marxat. Desprs vaig a anar a la nova tomba pel cam de terra, acompanyat per la remor del vent i el brunzit de mil insectes. Em vaig aturar davant la lpida sepultada de flors. Benvinguda... vaig dir i, angoixat pel so de la meva prpia veu, vaig marxar d'all. Poc a poc va anar caient la nit. Va arribar bromosa i encesa d'estrelles, escortada per una lluna que deixava de ser plena i un nvol solitari que anava i venia sobre el cementiri, indecs. Em vaig dirigir cap a la reixa de ferro que era l'nica entrada al cementiri. La vaig tancar amb clau i desprs de posar la cadena entre les dues fulles, vaig posar els dos cadenats. Em vaig esperar un instant darrera de les reixes, mirant el cam que baixava des de l'ltima lnia de cases de la ciutat, les llums d'all dalt em semblaren fantasmals, focs fatus dansant tots al voltant de la vida. Desprs vaig entrar a la meva caseta, una petita estructura de tova i fusta situada a mig\ncam del prtic d'entrada i de la primera filera de tombes, a mig cam de vius i de morts. No recordo els somnis que em van assaltar aquella nit, per van ser tan torbadors que, quan l'alba em va despertar, no vaig tenir la sensaci d'haver descansat, sin la d'haver-me passat la nit sencera fent algun esfor sobrehum. L'endem vaig caminar perdut en una viscosa desdia. Vaig escometre les meves tasques exhaust, perdut en el tedi i l'angoixa altra vegada va caure la nit, altra vegada vaig caure als braos d'aquests malsons asfixiants. Durant tres dies, aquesta va ser la meva rutina. I si durant el dia intentava escapar un somni, era tan terrible com els que m'esperaven en fer-se fosc. El quart dia, tan bon punt els rajos del sol em van alliberar d'aquella insofrible letargia, vaig sentir com alg a la reixa exterior cridava. Em vaig afanyar a vestir-me i vaig sortir al dia nou nat, guardant-me de la seva claredat amb una m al front. Darrera dels gruixuts barrots es perfilava una silueta de dona que, tan bon punt els meus ulls es van acostumar a la llum, vaig reconixer com la mare de la Diana Robledo, la nena morta. La dona tenia la cara enfosquida per tal embolic d'ombres que ni el sol salvatge d'aquell estiu trobava la manera de dissipar. A la seva mirada, la bogeria i la tristesa s'havien unit donant forma a un nou sentiment, tan desolador que la ment que l'albergus no podia romandre corda. El meu primer impuls va ser preguntar-li si es trobava b, per aquesta pregunta estava tan fora de lloc com el sol a mitjanit. La meva nena no pot dormir... Em va anunciar amb la veu trencada, envoltant-se amb els braos com si sents un fred terrible. No pot dormir... Va repetir, trepant-me amb\nla brillantor agnica del seu mirar. La vaig contemplar a travs dels barrots. A mi el somni em matava i ella, que semblava haver renegat del descans, em venia a dir que la seva filla morta no podia dormir. La dona havia arribat fins all descala, embolicada en una bata d'un rosa brut que, mal cordada, mostrava la pllida nuesa que havia d'amagar. Vaig buscar les claus de la reixa i em vaig concentrar en la tasca d'obrir panys i cadenats. Tots els meus gestos em semblaren maldestres i lents, espessos. Quan vaig haver obert la porta, la dona va entrar trontollant. Vaig intentar prendre-la del bra per conduir-la fins a la meva caseta i, des d'all, trucar a una ambulncia, a la policia, a casa o a qualsevol que pogus ajudar-la, per ella es va lliurar de mi amb una energia sorprenent i es va endinsar en el cementiri. Vaig anar darrere seu, guardant una distncia prudent que no m'impeds donar-li abast si, com era el meu temor, s'ensorrava. Va arribar fins a la tomba, a una cantonada del passeig principal. La lpida era senzilla, pedra blanca i placa daurada, un ngel esculpit sobre la capalera del sepulcre es tapava la cara amb les dues mans, tan trist que ni tan sols buscava el va consol de mostrar la seva pena. La dona es va dur una m al pit. Jo em vaig acostar tement el desmai, per no hi va ser. Es va asseure als peus de la tomba i amb una tranquillitat que em va semblar miraculosa, va acariciar la freda llosa, apartant amb el seu gest les flors marcides. Desprs va trencar en sanglots. Vaig decidir deixar-la tota sola amb el seu dolor; aniria a la meva caseta i faria aquella trucada. M'allunyava ja quan em vaig sorprendre escoltant paraules en el que havia pres per plor. La dona no plorava, vaig comprendre: parlava amb la seva filla morta. Em vaig aturar, sobtat. Les paraules arribaven\na mi amb una claredat impossible. El xiuxiueig trencat que sorgia dels llavis de la mare s'alava en el mat i queia a sobre meu com si fos un discurs declamat a crits des d'un estrada. ... i la nena que buscava la primera estrella va prendre la capa que el cigne li donava a canvi del nom secret de l'aigua i va seguir el seu cam embolicada en ella. Anava feli, xiulant la seva tonada, perqu per fi podia travessar el bosc dels bandits sense cap temor, ja que la mgia de la capa impedia que els ulls dels homes es posessin en ella. Ms quan l'espessor es va tancar al voltant seu i la llum del dia es va convertir en tenebres, una veu aspra i famolenca la va sortir a trobar: "Per qu xiules, nena?" va preguntar "No tens por del bosc ni dels que hi viuen? Creus que la teva capa et lliurar de tot mal? Et pots amagar dels homes amb la mgia dels cignes, s, per res no escapa al meu fi olfacte." I un llop enorme i negre li va tallar el pas. Les paraules de la dona voleiaven al meu voltant com papallones fugaces, eren un blsam i una benedicci, una carcia i un sospir d'nims. No vaig saber en quin moment de la narraci em vaig asseure al lmit del cam. Tampoc vaig saber en quin moment em vaig adormir perqu el conte em va seguir en somnis: Potser quan la nena que buscava la primera estrella va seguir el cam al llom del llop negre? O ms tard potser, quan el vent del nord i el vent de sud van lluitar pel privilegi de portar-la fins al cel? O quan ella va prometre a l'estrella, trobada per fi, que mai l'abandonaria i, per complir la seva promesa, es va convertir en lluna? Noms s que quan em vaig despertar, la dona dormia davant de la tomba de la seva filla. I l'ngel de pedra, tot i que seguia plorant, havia aixecat el cap i mostrava el seu dolor a un mn que s'havia aturat, per una vegada, a escoltar un conte.\nEl sol havia recorregut la meitat del seu cam en el cel. Les ombres del cementiri havien canviat l'orientaci i un vent tebi ronsejava entre sepultures i rosers. El temps havia seguit amb el seu esdevenir mentre dormia, per, d'una manera que em semblava tan absurda com real, no era el mateix temps, com si aquest o, ms aviat, com si la meva relaci amb ell, hagus variat. Era conscient de que una cosa extraordinria havia passat, per tant la seva naturalesa com el seu abast se m'escapaven. Em vaig aixecar i em vaig acostar a la dona adormida. Si abans tots els meus moviments em semblaven espessos i lents, ara, en el meu nou despertar, era com si tot el que m'envoltava s'hagus frenat. Em vaig inclinar sobre la dona i, just quan la meva m baixava vers ella, va obrir els ulls i em va mirar. De la seva mirada havien desaparegut la desesperaci i la pena, en lloc seu, hi havia cert assossec, certa tranquillitat recuperada. Ja dormem va anunciar. Per fi descansa. I es va aixecar i se'n va anar. s difcil descriure les sensacions que em van embargar durant la resta d'aquell dia. Em sentia ple de vida, com si fins aquell instant hagus viscut noms a mitja capacitat, com si desprs d'aquell somni, reparador ms enll de tota lgica, hagus despertat amb nous sentits amb qu enfrontar-me a l'existncia. Vaig resar perqu aquesta nova perspectiva no es dilus, per quan vaig despertar l'endem aquella vorgine, aquell remol, havia desaparegut. La meva existncia havia tornat a caure en el cnon de la normalitat. I no noms aix: la nit segent, quan em vaig estirar al meu vell ja, altra vegada em va assaltar el somni vampric que em deixava exhaust. Vaig despertar feble i atordit. Vaig trigar diversos minuts en\nadonar-me que alg cridava des la reixa del cementiri. Era ella, la mare de la nena morta. La seva filla s'havia despertat una altra vegada. I el seu desvetllar em robava la son. "... i mirantlo als ulls va preguntar a l'anci moribund: 'Hi ha alguna cosa que compensi tot aquest patiment? Hi ha alguna cosa que justifiqui una vida sencera de dolor i amargor?' I l'anci la va mirar amb una tremols somriure als llavis marcits i va contestar, entretallat, cam ja de la mort: 'Em vas somriure dues vegades. Te'n recordes? Amb un somriure n'hauria tingut prou... I van ser dos.' " Havia passat un any. I la dona no havia faltat ni un dia a la seva cita. De vegades el seu marit venia amb ella, un home alt i seris, fora de lloc. Cada dia portava un nou conte amb el qual vetllar el somni de la seva filla i cada dia jo em parava a escoltar en el mateix lloc on havia sentit el primer. Dos mesos desprs de la primera visita li vaig entregar a la dona un joc de claus de la reixa, tot i que jo sempre vaig ser all per obrir-l'hi. Necessitava la embogida marea de sensacions que em proporcionaven els contes i els somnis en els quals de vegades em sumien. Mai vam parlar del que estava passant. Passava i aix era prou. Subratllar la seva innegable realitat amb paraules seria tan redundant com alar la vista al sol del migdia i exclamar que alguna cosa brilla al cel. Durant un any vam seguir amb aquesta meravellosa rutina, immersos en aquest mn de somnis i malenconia. Cada mat la mare venia a vetllar el somni de la seva petita amb un nou conte. Fins que una nit de setembre aix no va ser prou. El capvespre d'aquella nit va venir a lloms d'una gran\ntempesta. Els llamps es multiplicaven al cel amb tal velocitat i persistncia que donava la impressi que la cpula celeste cauria. Els trons crepitaven com mons de vidre fent-se miques. La llum dels llampecs i el seu estrpit em desvetllaven, sempre que estava a prop d'adormir-me un tro esclatava a les alades. Quan per fi vaig aconseguir agafar el son, van comenar els malsons. I el dolor. Despertar cridant, embolcallat en suor. Els genolls semblaven a punt d'esclatar, el coll palpitava i la columna vertebral era una llengua de foc. Jo panteixava, doblegat pel dolor, aterrit en les tenebres de la nit profunda. Em moria, m'estava morint, no hi havia una altra explicaci. Estava patint algun tipus de collapse i anava a morir, la caseta a la vora del cementiri s'estava convertint en mausoleu. El turment va cedir de sobte, encara que no del tot, les llanades de l'esquena van perdre intensitat i en el meu ltim crit hi va haver ms alleujament que agonia. Em vaig incorporar, tremolant. El dolor seguia all, atrinxerat a cada una de les meves articulacions. El sol no havia sortit del tot quan vaig sentir el cruixir dels cadenats en obrir-se, la remor de les cadenes i el so de la reixa en girar sobre les frontisses. Em vaig aixecar del llit, em vaig per sobre un vell abric i vaig sortir. Els pares de la nena morta estaven davant de la caseta. Ens vam mirar, ells sota la pluja, jo al resguard de l'aler de la teulada. Ell estava furis, molt furis, amb noms mirarlo vaig comprendre que per a ell tot all no era ms que una estpida bogeria a la qual s'havia vist arrossegat en un moment de feblesa del que ara es penedia. Ella tremolava i em mirava als ulls. El seu cabell castany regalimava, espessit contra la seva cara; hagus semblat perduda i desvalguda si no fos per la intensitat de la seva mirada. No ens vam dir ni una\nparaula. No va fer falta. Em vaig limitar a assentir i vaig tornar a entrar. Vaig agafar una pala i una palanca per moure la llosa de la sepultura, i vaig sortir fora, disposat a esbrinar qu pertorbava el somni de la Diana.\nTreia la terra de la fossa a palades, aturant-me noms per netejar-me els ulls de l'aigua gelada que em regalimava per la cara. Les genolls i el coll tornaven a fer-me mal i per la meva columna corria un rabis riu de lava. El pare no va fer el menor gest d'ajudar-me, caminava d'un costat a un altre, frentic, allisant-se els cabells, fins que de sobte va comenar a\ncrrer al meu voltant, cridant sota la tempesta, sacsejant els braos com un posset. Volia que pars, volia que s'aturs aquella bogeria. La mare es tapava la boca amb les dues mans i m'animava a continuar amb la mirada. Jo vaig seguir cavant fins que la pala va xocar amb el tat. Vaig retirar la terra negra que el cobria i el vaig treure de la fossa. Pesava molt poc. El pare va caure de genolls, amb la cara desencaixada, negant una i altra vegada. Ella va crrer cap a mi. Els seus ulls lluen, brillants com dues llunes plenes que vinguessin a trobar-me. Inclinat sobre el tat que contenia el cadver de la seva filla, em vaig sorprendre descobrint com n'era de bonica, tot i calada fins els ossos, tot i que mal vestida i amb la cara demacrada per la pena i la pluja. Les copes dels xiprers i els lbers cabotejant cap a nosaltres. Les esttues dels ngels van girar en els seus pedestals per mirar en la nostra direcci. Una grgola es va remoure en el seu nnxol i vaig negar amb el cap quan la dona es va agenollar al meu costat en la terra enfangada. No volia que fos all quan obrs el tat, no volia que veis el que el temps s capa de fer-li a un cos hum. Va posar una m sobre la meva i va estrnyer amb fora. Em va tornar a mirar als ulls i vaig obrir el fretre. Una bandada d'ocells foscos va alar el vol i es va fondre en la nit. Hi havia una vegada una nena morta. La beatfica expressi del seu rostre estava emmarcada per l'orla de cabell ros que es vessava sobre el vellut blau. Els ulls tancats, la boca entreoberta, de llavis rosats. Les mans diminutes entrecreuades al pit. No hi havia rastre de corrupci en aquell cos. No noms aix. No era el cadver d'un nad el que tenem davant nostre: era el cos d'una nena d'un any\nd'edat, encaixonat en un tat que li havia quedat petit, amb la robeta de bressol trencada per les costures. La mare la va treure d'all, la va abraar amb fora i la va cobrir de petons. A l'instant les punxades en el meu cos i el mal d'esquena es van dissipar com per art de mgia. La mare gronxava el cos inert de la nena, que responia entre els seus braos sense cap rigidesa, com si noms estigus adormida. Un sobtat rebuf del vent va prendre fins a el darrer ptal de la darrera flor de l'ltima tomba. Un remol multicolor es va enfilar a la nit i es va desfer sota la violenta envestida de la tempesta com una estrella fuga feta de paper. "El corser de cristall va ensopegar quan enfilava la recta que portava a la meta. Les mil esquerdes del seu cos castigat pel seu desaforat galopar es van trobar per fi i el cavall alatz va esclatar en el ms absolut dels silencis. Sempre campi, va renillar jois i trepitj les restes del seu adversari; sota els seus cascs els resquills es van fer miques i els miques, brillant pols. Avui tornaria a vncer. No hi havia cavall a la terra ni tan rpid ni t an gallard com ell. No tenia rival. I molt menys un malet monstre vingut a la vida pel caprici d'un llampec. Va travessar la meta sacsejant la crinera, exultant. 'Victria! Victria!' va bramar orgulls. Els vells cavalls de la manada van negar alhora amb els seus majestuoses caps i van assenyalar una cosa que havia passat per alt: el cap del cavall de vidre havia traspassat la meta abans que ell." La dona va acabar el conte, es va acomiadar de la seva filla amb un pet al front i es va posar dreta. Llavors jo em vaig avanar i vaig tancar el tat de vidre amb clau. La vaig acompanyar a la sortida sense que creussim ni una sola paraula, caminant l'un al costat de l'altre, gaireb fregant-nos.\nAbans de travessar la porta de ferro, es va girar cap a mi i em va estrnyer la m. Em va mirar als ulls i va somriure. Desprs va marxar. Em vaig quedar uns minuts darrere dels barrots, veient com s'endinsava a la ciutat que tornava a la vida. A la meva esquena murmuraven els lbers i els xiprers, a la meva esquena cabotejaven les flors sobres els cinc mil tres-cents morts del cementiri. Havien passat tres anys. La Diana havia crescut molt durant aquest temps i havia acabat convertint-se en una nena preciosa. Era un miracle amb forma humana, una flor mgica atrapada en un tat transparent, collocat sobre la llosa que abans la sepultava i ara li servia de pedestal. Semblava adormida, semblava en calma. I la seva mare la podia bressolar, besar, vestir amb mil vestits, explicar-li un conte cada mat... Per aix no amagava la veritat que tots dos coneixem. Encara que no es marcs, La Diana seguia sent una flor morta. I aqu s on han d'estar els morts... havia dit el pare, amb la mateixa lgica freda que fa girar els planetes i que s capa, amb una sola paraula, de destrossar cors i nimes, quan ella, aquella nit de tempesta, se va voler emportar a casa. Vaig ser jo qui se la va emportar, en canvi. Vaig posar la nena al meu llit i em vaig passar el que quedava de nit contemplant-la des d'un vell butaca, incrdul i admirat. Gaireb creia sentir la seva respiraci, per tan sols el ress de la meva. No estava viva. No vivia. Era un miracle, s, per era un miracle buit. I jo no podia deixar de mirar-la. La mare va tornar passades poques hores, muntada a la cabina d'un cami funerari. Portaven un gran tat de vidre.\nAmb el temps van anar arribant els periodistes, amb les seves cmeres i llibretes. Dotzenes d'esglsies van fer acte de presncia per proclamar-se niques propietries del miracle que passava all. I van aparixer els curiosos, en lenta process primer, en veritable tropell desprs, i barrejats amb ells van venir els doctes homes de cincia, bojos per desvetllar aquell misteri i airejar l'engany, ja que d'aix havia de tractar-se sense cap dubte. Qui havia sentit parlar d'una nena que cresqus desprs de morta? Qui havia sentit parlar d'un cadver que conservs el color i la calor? Qui amb seny podia creure's tot all? Jo els veia sorgir del mn dels vius, apartant-se de la lletosa claredat que envoltava la frontera darrera la reixa. Passaven fugaos per la terra de ning que era la meva llar i el meu regne i es perdien durant hores a la casa dels morts, abans de tornar de nou a la vida, maldestres i lents, com si de sobte es sentissin llastats pel pes de la seva prpia mortalitat. Mai es paraven a parlar amb mi. Jo noms era el guardi del cementiri. Una fosca silueta que residia entre els dos mons. "Van avanar pel mig de la tempesta. Eren dues figures borroses perdudes en la desolaci. La mort viatjava amb ells, per no la temien, no s'atrevien a tmer, perqu portaven la sorprenent notcia que canviaria el curs de la histria la fa del mn!i no podien concebre una burla tal com morir sense anunciar-la. Fins que ella, balba, esgotada, va caure de genolls i amb la burla consumant, incapa de continuar, es va girar cap a ell: "Segueix endavant. Endavant! Explica-ho a tots. Salva'ls!" "No seguir sense tu." Replic ell, prenent les seves mans glaades, compartint amb ella la darrera calor que era capa de\ngenerar el seu cos. "No vull salvar un mn on tu no hi siguis." I la mort es va abalanar a sobre seu com un enorme drac blanc. Encara no s com et diusva dir ella aquell dia, en arribar a la reixa. No s estrany? Fa sis anys que ens coneixem i encara no sabem els nostres noms... Jo sc la Sara... va dir. Desprs d'una curta vacillaci, li vaig dir el meu nom. Ella va provar com sonava xiuxiuejant-lo, el va repetir una vegada ms i em va mirar amb els seus grans ulls castanys . s bonic... M'agrada. Vaig somriure i, sense gaireb tremolar, vaig obrir la reixa perqu sorts. Si va notar la meva torbaci no va dir res. Va marxar i jo vaig donar la esquena a la ciutat i em vaig endinsar en el cementiri murmurant el seu nom una vegada i altra, compartint-lo amb totes i cadascuna de les tombes que vaig trobar al meu pas. Em vaig aturar davant el tat de vidre i vaig netejar amb un mocador la rosada que l'amarava, em vaig quedar una estona contemplant la nena, intentant trobar en les seves faccions els trets de la seva mare. Desprs vaig seguir passejant, sense rumb entre els morts. El cementiri estava canviant. El vent havia deixat de xiuxiuejar la seva cantarella de sempre, i ara en el seu anar i venir gaireb s'arribaven a entendre paraules. Els ngels es movien poc a poc en els seus pedestals i en les cspides dels mausoleus, atalaiant curiosos ms enll dels murs. Les figures tallades a la pedra saltaven d'una tomba a una altra, xiuxiuejaven i s'explicaven histries a cau d'orella. Els coloms, les garses i gorrions trenaven noves piruetes al voltant de les grgoles que, de vegades, agitaven les seves ales com si anhelessin unir-se a ells. I en aquella quietud, tan sols es sentia la remor mgica del vent, el plcid somiar de ms de cinc mil\nmorts i, de tant en tant, el miracle del seu nom en els meus llavis. "Ms enll de tot i de tots. On ning em pugui trobar. All me n'anir. S. All me n'anir. Desapareixer per sempre i ja ning li importar, perqu a ning li importo." Aix es va acomiadar la cinquena estaci dels seus germans Hivern i Tardor, i es va esvair en el no res, per sempre, emportant-se les seves rutilants cascades de boira, les seves tempestes de fum i les lentes i boniques flors que creixien sobre els seus vents. De vegades desitjaria que aix no hagus passat, saps? Mai l'hauria oblidat. Mai, mai... Per... No s... Les seves mans es movien rpides sobre el cabell de la Diana, asseguda a la seva falda. Les tisores espetegaven i els flocs rossos queien al terra del sender com neu daurada. La nena acabava de complir vuit anys. Hauria rearmat la meva vida, hauria seguit endavant... Crec que hagus pogut fer-ho, no amb el mateix ritme, ni amb la mateixa frescor, no, no... Per hagus seguit endavant em va mirar sobre el vent sembrat d'or. Et sembla horrible el que dic? Jo vaig contestar que no. Les seves mans dubtar. L'espetec de la tisora va sonar com un sanglot. Va contenir l'al uns instants abans d'exhalar en un lent sospir. Queia el capvespre. Els somnolents nvols de mosquits s'apostaven en els camins. Un escarabat d'ales verdes va volar des d'un tanca a una tomba i una vespa adormida va enlairar darrera seu des del ptal d'una rosa. E lla estava a punt de dir-me el que jo ja havia vist en els seus ulls: ell l'havia deixat. L'home fora de lloc havia desaparegut de la seva vida.\nSe n'ha anat... va dir, alant la vista al cel i al crepuscle. Els ltims rajos de sol es van abocar pel seu pl. Estava fart, fart de tot aix... Un sense sentit, una bogeria... deia... va tornar a sospirar. Va dir que aix ens estava matant i que ell volia viure... I se'n va anar. La calma de la tarda moribunda ens va abraar. Feia temps que els curiosos, les esglsies, els periodistes i els homes de cincia s'havien cansat de nosaltres, noms de tant en tant alg recordava el miracle de la nena morta i venia a pertorbar la pau. El cementiri pertanyia altra vegada als difunts i als qui els havien acompanyat en vida. Una papallona va desplegar les ales a l'empara de l'ltim resplendor del sol. Mai es quedava fins tan tard, per aquell dia era especial: la Diana complia anys i a ella, per primera vegada, ning l'esperava a casa. Va portar a la nena al fretre, la va collocar sobre el coix blanc i li va arreglar amb cura la brusa fosca. Li va lligar el lla de la sabata esquerra. Va acaronar la vora de la faldilla. Les mans li van tremolar. Un segon desprs es va posar a plorar, en silenci, en un silenci espants, demolidor: el silenci del crit que parteix l'nima. Els braos, les espatlles, l'esquena, tot el seu sser s'agitava, sacsejat per la fora dels seus sanglots muts. I em vaig quedar all aturat, veient-la plorar. En el meu pit bategava un cor que ni tan sols arribava a sentir. Per les meves venes corria la sang, a dojo, per freda, glida, congelant-me per dins. Una angoixa devastadora m'immobilitzava, una urpa de gel m'impedia fer ni un sol pas. A la ment em vaig veure passant un bra sobre les seves espatlles, consoladora, acostant-me-la, abraant... S, en la meva ment la vaig abraar mil vegades. Per no em vaig moure. Un diminut\nngel de pedra grisa es ajupit en la seva forncula, va plegar les ales en un violent gest i em va fulminar amb la mirada. Ella va deixar de plorar, es va redrear, es va arreglar el cabell i es va girar cap a mi. s molt tard. Hauria de marxar ja... va dir, netejantse amb el dors d'una m l'ltim rastre de llgrimes. Tanca l'urna, vols? Jo vaig assentir, vaig sortir de la meva immobilitat i vaig tancar el tat de vidre. Desprs la vaig acompanyar cap a la sortida, caminant darrera seu, a pocs minuts de distncia, encara regirat per l'angoixa i l'enyorana d'una cosa que no havia succet. La nit es va tancar al nostre voltant com una promesa no complerta. "El titellaire, venut, sense ms contes per explicar, es va allunyar de la plaa buida. La nena del canell trencat el va veure desaparixer entre les ombres, es va aixecar i es va acostar als titelles abandonats a l'escenari. Va agafar el drac amb infinita tendresa. Va compondre una veu greu i cavernosa i va preguntar: 'Qu et porta al meu regne, dama de plata?' I sacsejant el canell, convertida de sobte en princesa, va dir: 'He perdut el meu nvol, temible senyor, m'ajudar a trobar-lo?'Per la gola de la nena va arribar trotant el drac, de pressa, de pressa, perqu altra vegada era el seu torn: 'Si pogus et ajudaria, per...' I a poc a poc, el conte es va anar teixint en l'aire cristall de la tarda venuda. I a poc a poc, els llogarencs van anar tornant, en silenci, atrets per la veu d'una nena que era, alhora, princesa i drac. 'L'anell daurat, el teu brocat de plata, el meu nvol encantat, digues, follet, qui els ha robat?' I la dama va baixar velo per la gola de la nena per cedir el seu lloc al follet que ja pujava, gaireb sense al: 'T'ho\ndir, t'ho dir... Per a canvi tu, estimada princesa, haurs de explicar un conte impossible... Un conte boig i absurd... Un conte que no tingui final...' Al cementiri les estacions anaven i venien, veloces, fugaces, sembrant de neu els passejos i els tanques, omplint les teranyines de perles de rosada i de gebre la molsa, omplint de sol els sepulcres i de pluja els cinc mil noms gravats a les lpides. La roda del temps seguia girant. La Diana era una bella jove de tretze anys, i a la cara de la Sara les arrugues, abans simples fantasmes, comenaven a posar setge a la brillantor majestuosa de la seva mirada. Amb cada dia que passava, la nena s'havia anat assemblant ms i ms la seva mare, mentre que aquesta, poc a poc, deixava de semblar-se a ella mateixa, com si la Diana l'hagus anat desarmant d'amagat, poc a poc i des de dins. S, el temps passava, passava fins pels ngels que ens observaven des de les columnates i els mausoleus, passava fins i tot per les verges orants i els Crists ressuscitats. I el temps, encara que no ens n'adonssim, arribava al seu final, sense ostentacions, en silenci, a traci. El temps acabava. Hora d'anar-me'n... va dir la Sara, amb l'eco mentider i canalla d'un "I van viure felios..." rondant encara l'aire. Avui no puc quedar-me ms, estimada... Ho sento... Es va besar el rovell dels dits ndex i cor i li va acaronar el front amb ells, apartant un floc de cabells. Per dem et compensar, paraula... El tat de vidre es va tancar en una confusi de brillantors i reflexos. La vaig acompanyar a la sortida, en silenci, com en tantes altres vegades, observant-la amb l'avidesa cansada\nd'uns ulls que no desitjaven altra cosa que no desitjar mai, sense saber que era l'ltima vegada que la tenia davant meu, sense saber que la propera vegada que la Sara traspasss aquestes portes seria per no sortir mai ms. Vols sentir una bestiesa? Recordo que em va preguntar pocs dies abans de que el seu temps en aquest conte s'acabs. Per no t'enfadis, d'acord? Va somriure, com somreia sempre, ms amb la mirada que amb els llavis. Desprs em va mirar de dalt a baix abans de continuar, en un xiuxiueig, com si em confis un secret: Durant molt de temps vaig estar completament convenuda que eres un fantasma... va dir. I ara? Va preguntar la meva boca, sempre a un mn de distncia de la seva. Ara noms ho crec de vegades... va contestar i es va posar a riure. Va ser l'nica vegada que vaig sentir el seu riure. La Sara no va anar al cementiri l'endem. No li vaig donar importncia, ja que de vegades endarreria la seva visita fins la tarda. Quan va caure la nit i va seguir sense aparixer, em vaig comenar a preocupar, tot i que repets una i altra vegada que no hi havia ra, que la Sara tenia una vida i uns compromisos ms enll de la seva filla morta i que era probable que aquests, com altres vegades abans, li haguessin impedit vindre. No era normal, per tampoc estrany. Durant els anys havia faltat diverses vegades. En la seva majoria eren absncies curtes, dos dies com a mxim, tres quan una grip es va acarnissar amb ella. En aquells lapses de temps, la Diana no es va desvetllar ni va desvetllar el meu somni: el parrup de les paraules atrapades en el vent va ser prou com per mantenir-la en calma. Quan va arribar el segon dia, la meva preocupaci es va convertir en por.\nEl mateix cementiri llostrejar destemperat: el vent s'equivocava el rumb, les ombres tremolaven mal enganxades a terra i el blanc de les sepultures estava tacat de gris. Els ocells no volaven i fins les aranyes s'entrebancaven en les seves teles. Vaig vagabundejar pels camins, tornant cada poc al tat de vidre, esperant trobar-la all teixint seu conte, i angoixant-me ms i ms perqu no la trobava mai. A mitja tarda vaig comprendre que alguna cosa havia passat, una cosa terrible, alguna cosa definitiva. Tornava per ensima vegada al lloc on esperava la Diana i al mig del cam vaig trobar un tros de marbre gris. Em vaig aturar, esbalat: era una ploma de pedra. Vaig alar la mirada cap l'enorme pante que tenia al meu costat. En la seva cpula, un ngel es cargolava amb les mans crispades al voltant de les espatlles, tremolant d'angoixa. Mentre mirava, de les seves ales s'en va desprendre una altra ploma i va caure al cam, girant lenta sobre si mateixa. L'ngel ho havia vist tot. Havia passat en ple centre urb. Un a camioneta de repartiment va perdre el control en prendre un revolt, va pujar a la vorera i va encastar la Sara contra una paret. Agonitzar durant dos dies al mateix hospital on els seus crits i la tempesta havien acompanyat el naixement, si aquesta s la paraula, d'una nena morta. El seu conte va acabar de matinada, amb un ltim collapse i una ltima mirada. En el ms profund del cementiri, on les ombres s'espesseixen, on la foscor s'arremolina en cegues conjures, un llop va udolar a una lluna que ja no hi era.\nVa tornar el quart dia. La meva intenci era esperar al costat de la porta, com havia fet sempre, per quan la comitiva fnebre va enfilar cap a l'entrada i vaig veure el furg negre que transportava les seves restes, una cosa es va trencar en el meu interior i vaig perdre el control. Em vaig endinsar en el cementiri en una correguda, sense mirar enrere, fugint de la fatdica consumaci que estava a punt de traspassar el reixat. Un "Hi havia una vegada..." agonitzava entre les meves mans. Un "Mai enlloc..." i un "Mai va ser..." batien les seves nounades ales de pols i cendra a dintre del meu crani. El conte estava trencat, el somni es feia miques entre tombes i mausoleus. Els murmuris del vent quedaven apagats pels xiscles de les paraules mai dites. Al cel, una a una, anaven arribant els nvols de la terrible tempesta que estava per desencadenar. El cementiri em va quedar petit en la meva absurda fugida i em vaig trobar de tornada al passeig principal, encarat cap a l'enterrament que ja comenava. Vaig retrocedir trontollant i vaig caure sota l'ombra espessa d'un pante, entre les dues esfinxs de marbre que tantes vegades m'havien acompanyat en tants altres funerals. Hi havia una gran multitud congregada davant de la fossa i de la muntanya de flors i corones morturies que l'envoltaven. Els curiosos i els periodistes havien tornat per a aquell ltim adu a la mare de la nena morta. L'home fora de lloc estava immbil davant la tomba oberta, per era la Diana qui presidia el funeral: havien posat el tat sobre un faristol darrere de la sepultura, en vertical, reclinat lleugerament cap enrere. El sacerdot oficiava la cerimnia amb els hbits remenats per un vent rabis i frentic.\nJo plorava en silenci, amb els ulls desorbitats, invisible per a tots en el meu sudari d'ombres. La meva nima sencera era un ranera i el meu cos, un crit. Les llgrimes queien per les meves galtes una a una, veloces, constants, com si no hagus plorat mai i tot el dolor acumulat en una vida es vesss ara de cop. Una de les esfinxs va abandonar amb un gemec seva immobilitat de pedra, es va acostar fins a mi i va recolzar el marbre fred del seu cap contra la meva cama. Per ni els miracles em consolaven. El conte estava trencat. Ella estava morta. I la Diana es desvetllava. Els nvols negres, grotescos com qualls de sang, seguien arribant en massa. Sota els seus ventres tremolaven llampecs nonats, auroles evanescents d'intens blau que s'aferraven a l'existncia el temps just per anunciar a crits l'arribada de la veritable tempesta que es gestava sobre ells. Un tro baix i constant brunzia sobre els nostres caps. El funeral va ser rpid. Els curiosos i els periodistes van respirar alleujats quan el sacerdot va acabar i els dos operaris de la funerria van baixar el tat a la sepultura. Encara hi va haver temps per a unes paraules rpides davant de la tomba i per llanar a la fossa diversos grapats de terra, per el gruix dels assistents ja havia fugit del cementiri, mirant de rell el cel negre que penjava sobre seu. La nit va envair el dia. Els familiars ms propers a la Sara i l'home fora de lloc van esperar fins que el tat va reposar a la terra, desprs se'n van anar tamb, de pressa, assetjats per l'amenaa de la tempesta imminent. Al costat de la tomba noms van quedar els dos operaris, qui, desprs d'uns minuts de mirar al voltant, buscant-me potser, van acabar la tasca i segellar la sepultura.\nLes primeres gotes, enormes i fredes, van comenar a caure quan van acostar el sarcfag de la Diana i el van assegurar sobre la tomba. El vent udolava. Els ngels es tapaven les orelles amb punys de pedra mentre les plomes esculpides queien del cel al costat de la pluja. Vaig tancar els ulls al mn que m'envoltava. Les esfinxs van estendre les seves ales, resguardant-me de l'aiguat. El primer llampec va obrir el seu cam de foc en la falsa nit de la tempesta. La pluja va devorar el mn. Un espants tro va bramar a la part alta i, com si del seu ress es tracts, en el meu cap va florir un lament. Un plor ansis que m'era ali: el plor d'una nena que despertava entre els trossos d'un somni trencat per adonar-se de que estava morta. I era tal la seva agonia que arribava a mi fins i tot estant despert. El meu crani era de pissarra i cermica. Els meus pensaments eren vidre. El cel es va omplir de llums amargues i el meu cap de xiscles que no eren meus. El plor de la Diana em trencava amb el mateix salvatgisme amb qu els llamps partien els nvols. Em vaig aixecar abraat a un crit. L es esfinxs van retrocedir, van plegar d'un cop les seves ales blanques i van recuperar la seva immobilitat. La nena morta plorava en el meu cap , acompanyada ara d'uns sinistres cops, l'estrpit de mil portes i mil finestres obrint-se i tancant-se una i altra vegada. Vaig a caminar, encegat per la tempesta. L'aigua es desbordava pels camins arrossegant les restes d'un exrcit de flors massacrades. Un naufragi multicolor va sortir al meu encontre. Vaig seguir endavant, esperonat pel crit de la Diana i per la ressonant bogeria que trepada meu crani. El cementiri traspuava la fragncia de la mort i la naturalesa collapsada. El cementiri era una conjunci d'ombres i siluetes blanques.\nEl cementiri udolava amb mi en la nit equivocada. Em vaig obrir cam en la tempesta fins la tomba. La pluja era tan intensa que havia teixit una vibrant cortina d'aigua sobre el vidre del tat i amb prou feines s'entreveia la figura de la Diana. Sota la llosa blanca hi havia la mare, resguardada de la tempesta. Me la vaig imaginar all, estesa inert, les parpelles tancades sobre uns ulls que ja mai mirarien ni serien vistos. Vaig caure de genolls. En el meu cap cremaven mil inferns. Al meu cap udolava una nena que no volia estar morta i a la meva boca, la meva llengua aterrida, intentava domesticar un conte per consolar-la. Un llampec va partir en dos a un xiprer i va sembrar d'estelles i de flames un cam proper; diverses llenges de foc dansaren en la foscor abans d'extingir-se a cops de vent i aigua. Ms enll, un ngel va caure del seu pedestal i es va trencar en mil bocins. Vaig respirar fons. Vaig tancar la meva ment al crit de la Diana i al fragor que venia amb ell. Mentre el mn embogia, mentre la realitat sencera queia rendida als peus de la tempesta, vaig invocar un "Hi havia una vegada" i vaig lliscar, a batzegades primer, volant desprs, pel fil del meu propi conte: "Hi havia una vegada un home en un cementiri. "Hi havia arribat all feia molt, molt de temps. Va arribar fugint de fantasmes i records, de tristeses i de somnis. Va deixar enrere una vida que no sabia viure i es va installar on ni els morts ni els vius volien ser. Va romandre all llargs anys, disposat a deixar passar fins a l'ltim dia de la seva vida immers en la insensata felicitat dels que ni tenen ni busquen res. Poc ms que un cadver, poc ms que un espectre, poc ms que un somiador sense somnis. I tot anava b. Els dies\nbuits passaven i passaven, sense amargor, ni tristesa, sense remordiments... "Fins que una nit d'octubre perduda enmig de juliol, va nixer una nena morta... " El conte es va endinsar a palpentes en les tenebres i es va trobar de sobte immers en una tempesta que havia passat dotze anys abans. All va descobrir el miracle de la nena que vivia en la mort i va quedar encisat per la rabiosa meravella de la mirada de la mare. Oronejava amb ella, com un vent amable. Va perseguir cada un dels seus contes, aguait fins l'ltim dels seus somriures i, quan va arribar l'hora, la va acompanyar, mort de por, en el seu darrer viatge. Desprs va tornar amb mi, tremols i trencat. Mentre el crit de la Diana es convertia en un silenci atent, el conte es va refugiar en la meva boca perqu li dons un final: La nena descansava una altra vegada en pau... Va continuar la meva veu. La tempesta es va desfer en el cel i el cementiri va quedar en la calma desolada que deixa la tempesta. L'home es va alar del cam embarrat i va observar la Diana... Aviat els dies tornarien a passar, l'un rere l'altre, eteris i vagues com papallones de cementiri o efmeres sucides, per mai, mai ms, buits: ara tenia un son per vetllar i una mirada que re... Vaig serrar les dents en l'apocalipsi demolidor que retrunyia al meu crani. S, la Diana dormia altra vegada, per ni jo em vaig aixecar del fang, ni la tempesta es va desfer al cel, ni el conte va trobar el seu final. El terrible estrpit que havia acompanyat els plors de la nena s'havia multiplicat per mil. Era un clam embogit i urgent, un guirigall infernal que se'm ficava al cap, furis, i esgarrapava, colpejava, empenyia,\ncridava... Vaig mirar al meu voltant, les ombres es van obrir a la llum d'un llampec i, en contemplar el bosc de lpides i panteons, vaig comprendre el que passava: S'havien desvetllat. Tots. Sis mil morts colpejaven els cels rovellats de les seves tats. Milers d'ulls marcits i conques buides s'obrien a la polsegosa negror de la tomba. Les mandbules nues espetegaven i es feien miques o es desencaixaven. Algunes llenges, encara maledes amb la benedicci de la carn, intentaven en va conjurar paraules. Fins el mateix pols suplicava. Perqu durant tretze anys els contes que assossegaven la nena morta havien estat tamb el seu aliment i el seu consol. Durant tretze anys les paraules de la Sara havien impregnat amb la seva mgia fins el darrer bri d'herba del cementiri, per obrir-se cam desprs sota terra i arribar a ells, arraulits en l'oblit negre dels seus tats, i recordar, durant tretze anys, el que era estar vius. Per ja no quedaven paraules, la mgia s'havia extingit i els morts udolaven desesperats, negant-se a rendir-se altra vegada al no-res buid i ert. No n'hi havia prou amb la meva veu, ni tan sols la podien sentir; la meva veu noms servia per apaivagar la Diana i ells, que sentien la seva calma com una ofensa, es van enfurismar cada vegada ms. Em vaig tapar les orelles, vaig tapar els seus crits amb els meus, i vaig caure endavant, inconscient, derrotat pels xiscles dels morts que volien somiar. Vaig despertar quan la tempesta es feia trossos i la claror del dia, a poc a poc, treia a empentes del cel a la foscor furtiva. Els morts seguien udolant, inconsolables, perduts en el no-res sense contes on aferrar-se. Em vaig aixecar a batzegades i a batzegades vaig avanar cap a la sortida del cementiri. Havia\nde fugir. Havia d'escapar del estrpit. Els morts m'estaven matant. Quan vaig arribar a la porta em vaig trobar amb un home que la creuava en aquell mateix instant. Tenia els ulls molt oberts i encara se li desorbitaren ms al veure'm, com si acabs de topar amb un fantasma. I pel meu aspecte aix mateix devia semblar: brut de fang, amarat, amb les mans al cap crispat i cridant com una vertadera nima en pena. Vaig intentar apartar-lo del meu cam per, d'una manera impossible, el xiuxiueig de la seva veu es va obrir un forat a l'infern que em sacsejava: El meu fill no pot dormir... S'ha despertat i s mort i no pot dormir... Vaig fer un pas enrere, incrdul. Un moviment desprs ell em va fer mirar ms enll de la reixa. Llavors els vaig veure. Venien pel cam de la ciutat. A centenars. Els vius venien a la trobada dels morts. Venien mal vestits, aterrits, venien perqu no els quedava altre remei. Vaig sentir les seves veus, murmuris poderosos com designis divins que s'unien en un nic discurs: El meu amic... La meva amant... El meu germ! L'home que vaig matar... Ella... El meu pare... La meva nima... No pot... Ells... No poden... No poden dormir... Els vius es van perdre pels camins a la recerca d'nimes per consolar. I a poc a poc, l'infern en el meu cap va remetre fins desaparixer amb un sospir alleujat. I a poc a poc, un conte fastus, format per mil histries explicades a mitja veu, es va alar en el cementiri ple de vida i mort. I la tempesta, furiosa, va deixar anar el seu darrer llampec. Noms jo vaig sentir el seu tro. A la cpula d'un pante un ngel va desplegar al sol les\nseves fabuloses ales blanques. Plovia boira. Bocins i bocins de fum blanquins i grisenc es contornejaven entre les tombes i mausoleus, acaronant amb els dits tebis el somni misteris dels morts. Vaig avanar poc a poc pel passeig principal, ara desert. Una ratxa de vent suau va passar al meu costat, i sobre ella van florir miosotis de color cirera i gessamins de plata. L'aire es va omplir de ptals. Els ngels, les grgoles i les esfinxs volaven sobre el cementiri, empaitant-se els uns als altres, felios en la claredat de bronze de la cinquena estaci. El tat de vidre estava buit. La porta oberta. Una veu juganera es va sentir a la meva dreta, ocult seu amo o la seva mestressa per un nvol de boira. I la nena encantada? Va preguntar. I el nvol perdut? On sn el somni que no s'acaba mai i el brocat de plata? Ho saps tu? No ho sabia i aix l'hi vaig dir. Em va contestar amb una rialleta i la boira i la veu es van esvair al mateix temps. Cam endavant va udolar un llop i es va escoltar un galopar frgil, el so de pelles de vidre. Vaig seguir el cam. Hi havia mil veus a l'aire, mil veus que m'animaven a seguir caminant, mil promeses enfilades amb el vent i les flors que es teixien sobre elles. Una pluja de plomes daurades va traar una orla entre els nvols. Vaig deixar enrere les tombes i em vaig endinsar a la fresca espessor d'un atapet bosc. Quin s el nom secret de l'aigua? Em va tornar a preguntar la veu, des de les ombres d'un roure envoltat d'espirals de fum bru. I jo, que no l'havia oblidat, l'hi vaig dir. Una capa blanca va caure des del cel fins les meves\nmans. Posa't aquest mantell i segueix endavant. T'esperen. Seguia caminant, cobert pel mantell blanc. Les fulles dels arbres irradiaven una brillantor d'or vell i esperana antiga. Vaig deixar enrere el bosc i em vaig aturar al peu del cam que pujava a dalt d'un tur d'increble verdor. Al seu cim m'esperava un llop immens, negre i temible. I muntada hi havia la Diana, observant amb un radiant somriure amb que n'hi hauria prou per illuminar mil mons. s aqu! Va cridar amb la veu plena de goig. s aqu! Per fi ha vingut! Darrere del tur es va sentir la trotada d'un cavall de vidre i vaig saber qui el cavalcava fins i tot abans de que corons el cim i em mostrs el miracle de la seva mirada. I sota la llum de la primera estrella, rutilant i perfecta, vaig entrar al conte.\nJOS ANTONIO COTRINA, EL FOSC SENYOR DELS ADJECTIUS\nEl gnere literari s noms una de les moltes tries que l'autor fa a l'hora de compondre el text. De la mateixa manera que opta entre la primera persona o la tercera (o fins i tot la segona, com a la meravellosa Si una nit d'hivern un viatger, d'Italo Calvino), o que elegeix el temps verbal, l'escriptor tamb tria el gnere al qual ha de pertnyer l'obra. Alguns escriptors noms cultiven un gnere al llarg de tota la seva vida; d'altres, trien aquell que consideren ms adient per a all que volen explicar; i n'hi ha que, escriguin el que escriguin, acaba sent sempre el mateix gnere. s el cas de Jos Antonio Cotrina. En efecte, Cotrina sempre escriu terror. O, ms aviat, all que alguns anomenen el gnere fosc. Els seus textos destillen mal rollo. Tant si es tracta de les seves primeres novelles com de l'actual trilogia de la lluna vermella, o dels contes, el fil que permet seguir la seva autoria en tots ells s la creaci d'unes atmosferes inquietants, uns mns on la sensaci d'inseguretat s continua. Al llarg dels anys, a ms, aquesta sensaci de vulnerabilitat sembla haver-se accentuat: si a La casa de la colina negra hi havia un crescendo que, de mica en mica, tornava la\nEl fosc senyor dels adjectius\nmgia i la meravella en perills, a El ciclo de la luna roja ja des del comenament ens queda molt clar que es tracta d'un mn ple d'amenaces, on la vida dels protagonistes no est garantida ni molt menys. Ja amb la primera frase ens avisa del to que seguir la novella: La ciutat estava inquieta. Inquieta. No nerviosa, sin inquieta. Desassossegada. Ens fa demanar-nos la ra. Veiem que hi ha una gran tempesta, per el personatge sobre el que se centra l'acci no sembla que hi pari esment, aix que la ra de la inquietud du ser una altra. L's de frases curtes, amb molts punts i moltes comes, amb pargrafs breus, fins i tot d'una sola frase, ens provoca inconscientment angoixa. s el mateix recurs que la Rodoreda fa servir a La plaa del diamant. I funciona: ens contagia la inquietud. Si llegim amb atenci els textos de Cotrina, veurem que no hi ha cap adjectiu posat perqu s. Per comenar, tenen una funci fonamental en el gnere fosc: crear l'ambient. Contrriament al que se sol pensar, una obra no s terrorfica per all que passa, sin per com s'explica. s la forma d'explicar la histria el que fa que es tracti de La caputxeta vermella o de Udols (The Howling). I Cotrina sap mantenir-se en el just punt d'equilibri entre la hiperadjectivaci i el decaure de l'ambient. No s que hi hagi molts eptets, sin que tenen molta fora. En part, precisament, perqu no n'hi ha molts, rarament ms d'un al mateix sintagma. La ciutat, arrunada; la lluna, vermella com la sang; l'ombra, depredadora. Adjectius que ens permeten intuir el perill, sense arribar a veure'l, fent-lo aix ms aterridor. Deia Stephen King que la por est en pujar les escales a les golfes, no en obrir-ne la porta i veure el monstre. I aix s el que fa com pocs Cotrina: ens puja per unes escales enormes, que semblen no acabar-se mai, mentre\nsentim sorolls a l'altre costat de la porta. Per si els seus contes s acostumen a encabir-se clarament en el gnere de terror, les seves novelles juguen a no ser-ho. Es presenten sota l'aparena d'obres de fantasia, plenes d'aventures. En el cas de El ciclo de la luna roja (contes a banda, de lluny el millor de la seva obra) fa que els lectors i els protagonistes caiguem en la mateixa trampa: nosaltres hem comprat una obra de fantasia i aventures i ens trobem amb una obra de terror; els protagonistes creuen que van a un mn meravells, amb mgia i aventures, i es troben amb un mn terrorfic. Veient aquest tipus de jocs metaliteraris (s'ha de llegir entre lnies, recordem-ho), com la fusi de gneres o l'estructura en breus episodis d'algunes de les seves obres (captols de dos o tres fulls a La casa de la colina negra) el situen en la lnia de la literatura postmoderna actual, igual que bona part del fantstic dels ltims anys: des de El sindicat de policia jueu fins a World War Z, passant per Apocalipsis Z o Prince of Nothing. No s d'estranyar, doncs, que la cita inicial de La cosecha de Samhein sigui, precisament, d'un dels pares de la postmodernitat: Italo Calvino. En resum, Jos Antonio Cotrina s un dels autors ms interessants de la literatura fantstica actual. Probablement, si escrigus en angls seria un dels autors de referncia, citat amb Gaiman o Brooks, i tradut a desenes de llenges. La seva obra, que millora amb cada text que escriu, sap aportar all que s'espera i all que no; combina l'escapisme que tot lector busca en la literatura amb la profunditat que els ms exigents demanen a un text; t un estil refinat, treballat, acurat, per amb una aparena de naturalitat que dna la sensaci d'estar, ms que llegint, escoltant el relat de viva veu.\nMore From revista_catarsi\nEl dia de la cangur\nTres apunts sobre la mort de l'autor\nEntrevista a l'amj\nEnsenyant a llegir al Bigfoot\nAntoni Munné-Jordà, El Savi Màrtir