tobuushi: El cos de pioners de Manxúria 1932-1945\nAvui us vull parlar una mica del colonialisme japonès d'ultramar ( perquè el que tenen dins les país com a Hokkaido o Okinawa és un tema a part ).\nAlguns sabreu que després de la restauració de Meiji, els japonesos es van adonar que podien esdevenir la potència més important de la zona, de fet van ser els únics que van encetar la revolució industrial. Així van intentar emular els imperis europeus, si el Regne Unit o França podien ser imperis colonials, per què no el Japó.\nEn vermell l'Imperi Japonès, en verd Manxúria o Manxukuo.\nAixò és l'ou o la gallina, un imperi, econòmic o polític necessita recursos naturals per fer-se gran i quan és gran els necessita per mantenir-se, i en aquella època això volia dir carbó, ferro per les fàbriques, i arròs per alimentar la població que anava en augment.\nAixí doncs el Japó va començar a estendre la seva ària d'influència, primer amb tractes comercials, després amb protectorats que finalment esdevendrien colònies, Rússia se'n va adonar i va intentar aturar aquesta expansió que atemptava directament contra els seus interessos colonials, però fa fracassar i va perdre la guerra, va ser la primera vegada que una potència europea perdia contra un país oriental. La Xina imperial, també ho va intentar, i també va perdre. Així el Japó, d'un dia per l'altre, com aquell que diu, es va convertir en l'amo de l'extrem orient, ocupant, Corea, Mongòlia i Manxúria ( la part més nord oriental de l'actual Xina ).\nD'aquesta manera s'asseguarava el sumministrament de matèries primeres per satisfer les necessitats de la creixent indústria japonesa.\nPer mirar de consolidar l'egemonia japonesa a les colònies, des de 1932 fins 1945, el govern japonès va enviar prop de 270.000 ciutadans Manxukuo creant el "Cos de Pioners de Manxúria i Mongòlia ", al voltant de 11.000 d'ells eren de Tòquio. Això va fer una mica com el que va passar a Catalunya després de la Guerra Civil, o el que van fer la Xina al Tibet i el Marroc al Sàhara Occidental, intentar substituir l'ètnia autòctona per assentar les basses de la metròpoli.\nMolts dels pioners es diu que provenen de l'agricultura rural empobrida i pobles de muntanya, però hi havia gent a Tòquio, incloent comerciants i artesans que havien perdut la feina o havien patit la disminució de rendiment de negoci. També van anar marxant els qui havien perdut la casa en els atacs aeris.\nDurant aquest període el govern japonès va usar també tècnics estrangers que van ser claus en la construcció de molls, ferrocarrils i tot tipus d'enginyeria civil a gran escala, sobretot jueus refugiats, d'aquí les bones relacions encara existents entre els japonesos i el pobre hebreu.\nLa propaganda política nacionalista va "vendre" l'aventura colonial com una segona esperança, com la "terra de les oportunitats", però si en un principi hi van haver milers de voluntaris, després van ser deportacions.\nCartells de propaganda exaltant el nou estat de Manxukuo, protectorat japonès.\nPromocions turístiques amb vols des de Tòquio fins Dairen ( Manxúria ).\n"Germanor" entre Maxúria i Japó.\nTots saben, com va acabar la guerra, però fins ara no sabia reconegut el tracte que aquest ciutadans van rebre de la metròpoli.\nUna organitzacio cívica dedicada a la recuperació de la memòria històrica ha treballat durant 5 anys recopilant documents públics, periòdics i articles de revistes sobre els subjectes i ha obtingut informació de més d'una dotzena de "pioners". Aquesta organització ha descobert, per primera vegada, que durant i després de la guerra, que el govern va abandonar aquests ciutadans a la seva sort.\nColons japonesos l'any 1930 a Manxúria.\nLes filles dels colons amb soldats imperials.\nSegons les investigacions que s'han donat a conèixer recentment, el govern japonès, l'any 1932 va començar un període de formació de tècniques agricoles a persones aturades o sense sostre a conseqüència de la crisi economica de 1929, creant centres de fromació a Ota Tòquio Ward, Hino i altres llocs.\nTambé es van crear centres de capacitació per a les dones. El govern va participar en l'arrenagament matrimonis entre dones i els "pioners" i les va enviar a Manxukuo com "núvies de tot el continent".\nQuan Japó estava sumit en el caos de la guerra, el govern va decidir desfer-se la la població que havia perdut negocis i casa per culpa dels raids aeris i els va enviar a les zones ocupades. Moltes d'aquestes persones eren anomenades "agricultors de nit", perquè mantenien petits hortets clandestits per procurar-se una mica d'aliment o fer intercanvi al mercat negre, les persones enxampades eren deportades directament a Manxukuo.\nDurant el 1945 altres pesones van ser enviades evacuades per fugir de la destrucció, de la capital. Tanmateix al cap de pocs mesos Japó va ser derrotat i van haver de fugir de les zones ocupades per mirar de tornar al país pels seus propis mitjans, deixant terres, cases i conrreus i regalant els bens als cacics locals per guanyar el suborns i aconseguir un passatge al Japó.\nDesprés d'això el govern japonès es va desentendre i mai han estat indemnitzats. Ni tants sols reconeguts per la tasca de modernització i de treball agricola que van dur a la zona, servint al seu país.\nL'Assossiació per la memòria de "Cos de Pioners de Manxúria i Mongòlia " està enllestint el darrers detalls d'un pavelló commemoratiu per tornar l'honor al "Cos de Pioners" que està programat per ser construït i obert al públic a la ciutat d'Achi, a la Prefectura de Nagano l'abril de 2013.\nPer últim us volia parlar una mica del meu avi Kitamura, en Hachiro. Quan va començar la guerra, el van destinar a les Filipines, cap al final va ser traslladat a Manxúria, a la frontera amb Sibèria on va ser es va donar per desaparegut en combat. L'àvia Tsugi el va anar a buscar a Rússia però no el va trobar. Finalment, passats dos anys, un dia va tornar després d'una petita odissea que el va portar a desembarcar a Kobe, havia estat empresonat a Sibèria, un episodi, que mai va voler explicar.\nAquesta foto d'estudi, es de l'uniforme d'hivern a Manxúria.\nPublicat per tobuushi a 4:39 p. m.\nEtiquetes de comentaris: Història del Japó, política japonesa, societat japonesa\nAquests dies sou notícia. Només fan que explicar els conflictes que teniu amb els xinesos per unes illes entre els dos països.Són aquestes les que assenyales en el plànol?\nLa història de l'avi empresonat a Rússia m'ha recordat el llibre "Tan lluny com els peus em portin". Un relat biogràfic d'un oficial de la Wehrmacht que va fugir d'un camp de presoners de la península de Kamtxatska i va arribar - a peu - fins l'Iran\nUi no! les illes per les que s'estan barallant ara són tan petites que no es veuen al mapa, tipus Perejil. Un jugador de futbol coreà va encetar la polèmica en sortir amb una pancarta reivindicant les illes després d'un partit contra Japó durant aquest jocs olímpics.\nTambé hi ha unes illes que es diputen els japonesos amb els xinesos i Taiwan, aquestes més al sud prop d'Okinawa, unes illes que havien estat del regne d'Okinawa, i de la Xina en periòdes alternatius. Però aquests últims primer s'han d'aclarar entre ells si Taiwan és Xina o no abans de barallar-se amb Japó.\nLa importància de les illes és pel domini de la pesca.\nSembla molt interessant aquest llibre. Recordes una sèrie de televisió alemanya dels 80 que alternava el blanc i negre i el color? No en recordo el títol. Explicava la vida d'un poble alemany durent els 60 i 70. Un dels personatges havia fugit de Rússia a peu i s'havia fet daurar del botes amb les que va caminar tot el tros.\nEm recorda això que dius.\nOstres, molt interessant! Moltes felicitats a l'Assossiació per la memòria de "Cos de Pioners de Manxúria i Mongòlia" per la feina que fan!


Nemini parco | El Fil de les Clàssiques\nEntre els actes de celebració de la Setmana Santa, en la processó de Dijous Sant a Verges (Girona), considerada festa d’interès nacional, es balla una macabre Dansa de la mort que es conserva des de l’Edat Mitjana i que es va desenvolupar en tota la literatura europea i ha gaudit d’una remarcable influència literària en la literatura espanyola. A Verges, cinc esquelets ballen al so del tabal una dansa senzilla i alhora impressionant: un porta una dalla, un altre un estàndard, un altre un rellotge sense busques i dos esquelets d’infants amb un plat de cendra. Els referents clàssics són ben presents en tota la processó juntament amb el llatí i els romans, els manages.\n[youtube width=”550″ height=”450″]https://www.youtube.com/watch?v=FLqmHHxRhp4[/youtube]\nSi heu escoltat bé, sabreu què vol dir Nemini parco? Coneixíeu la dansa de la mort de Verges? Què us ha semblat? Amb quina expressió llatina podríem resumir el final del vídeo? Aquests dies no us perdeu tampoc l’article La passió sobre La passió de Crist de Mel Gibson (2004) i a veure si l’acabeu de resoldre.\nThis entry was posted in General, Llatí and tagged Actualitat, Festivitats on 8 abril 2009 by Margalida Capellà Soler.\n← Per què les dones no podien votar? La Pasqua, una antiquíssima festa de primavera →\n18 thoughts on “Nemini parco”\nerica 8 abril 2009 at 12:58\nqina dansa mes rara, oii?\njo estiiic a sevilla, veien les procesions de mees aprop:)\nMargalida Capellà Soler Post author 8 abril 2009 at 14:40\nDoncs, Erica, ja ens informaràs si has vist algun referent clàssic! Bona Setmana Santa sevillana!\nVerónica Vega 8 abril 2009 at 16:54\nNemini parco vol dir la mort no perdona a ningú. A mi sempre que hem parlen de la mort hem ve al cap “Carpe diem” ja que hem d’aprofitar cada moment com si fos l’últim (abans que arribi la mort).\nlaia 9 abril 2009 at 15:29\nnemini parco vol dir- la mort no perdona a ningú i fa referència a la universalitat de la mort. És el missatge més destacat en la majoria de les danses de la Mort literàries i pictòriques, ja que en totes elles la Mort convida els membres dels distints estaments socials a la dansa.\nLa dansa la veritat que és una mica estranya i jo resumiria amb la frase: carpe diem, perque despres de tot el que diuen en el video millor que aprofitis cada dia.\nLa pelicula de la Passió de Crist la donen aquesta nit a Antena3. Jo no la veuré perquè ja le vist i com que no crec en aquestes coses, prefereixo no veura-la. Crec que és una mica forta per els que siguin molt creients.\nmarta 9 abril 2009 at 16:26\nNemi parco siginifica la mort no perdona a ningú. La veritat es que no n’havia sentit a parla de la dansa d la mort de Verges, i m’ha impresionat bastant. Penso que ha de ser interesant veure-ho en directe, no només per la dansa en si, sinó pel fet de presencià algo que es feia desde l’edat mitjana, i intenta imaginar com ho devien viure en aquella època. Suposu que d’una manera molt diferent a avui en dia. Jo el final del video el resumiria com a “Tempus fugit irreparabile”, la mort i el temps són dos coses totalment oposades, no es pot preveure, no es pot calcular.\nAida Caba 10 abril 2009 at 18:35\nGalii!! quina dansa més extranya.. la veritat! haha la peli de la passió de crist no l’he vista pero m’han dit que es força bestia, es veu que quan la van estrenar van haver-hi alguns desmais a les sales de cinema..\nNemi parco vol dir que la mort no perdona a ningú, siguis pobre o ric tothom acabara igual la mort no diferencia les persones ni les clases socials, per aixo jo crec que es el factor més humà que existeix i el que ens uneix a tots.\nUn peto gali! i bona setmana santaa\nRaquel Martos Almodóvar 11 abril 2009 at 13:27\nNemini parco vol dir que la mort no perdona a ningú.\nHe trobat informació sobre aquesta dansa a Verges.\nVerònica Beltrán 12 abril 2009 at 13:43\nNemini Parco vol dir La mort no perdona a ningú. Mai havia sentit aquesta dansa, fins aquest any que ho vaig veure per la tele! i no tenia ni idea de que era i ara veig el teu article! hahaha. M’ha fet por el video hahah\nCrec que el llatinisme que queda bé seria: Tempus fugit irreparabile. crec que és aquest, perquè el temps fuig ràpid, sense poder-ho arribar, i arriba la mort…nose hahaha!\nCarlos Rocamora 14 abril 2009 at 10:09\nNemini Parco, la mort no perdona a ningú.\nVa sortir per la tele aquesta setmana santa, em recorda a les processions de la santa mort a l’America llatina que surten molts cops per la tele encara que sense ball.\nBuenu vagi be, adeu\nmarta peña fernandez 14 abril 2009 at 11:34\ndoncs la veritat, que desde fa 3 o 4 anys, que jo no veig cap processió. l’ñultima que vaig veure, va ser a Astúries, al meu poble, que vaig anar per setmana santa, i res més. però jo no entenc la gent que es posa a plorar i ho passa tant malament, però esta clar que si ho passen tant malament, i tot, es per què tenen sentiments i ho senten, però no ho entendré mai.\npetons lida. fins desprès\nEric Sánchez 14 abril 2009 at 12:25\nCom tothóm ja a dit, Nemini Parco=La mort no perdona a ningú.\nHe vist moooooooooolts referents clássics aquesta semana santa, es el que té la mort de Crist.\nSobre el video… rara dança i sembla una mica satánica i el plat de cendra…\nhaja 14 abril 2009 at 12:30\nquan de temps jajaja\nno ma gradat gens el ball de la mort!\nm’ha semblat molt terrorific jajjaj.\nL.E.V.C 14 abril 2009 at 12:35\nesta muy bien, en mi pais ase un baile paresido, ban dendo dos pasos adelante y uno atras asta llegar esta el semenretio\nAlbaaa! 14 abril 2009 at 12:43\nnemini parco -> La mort no perdona a ningú\njo ho vaig veure per les noticies i és una passada!\nés l’unic lloc on ho celebran a Girona ( Verges )\ni fan la procesion una mica més atea, vui dir, no sol n’hi han figures com des, la verge i això!\nJo eh vist la passió de crist.. i per mi no m’agrada gens..simplement per com t’ho pintan..aquesta pel·licula, i l’esglesia i tot..pero bueno..cadascu es lliure de pensar el que vulgui!\nCoty 14 abril 2009 at 12:47\n“Nemini Parco” significa “la mort no perdona a ningú”.\nLa bandera (estandard) és la insignia del regne de les tenebres, on regna la mort.\nLa cendra que porten els més petits representa la mort física del cos i la seva posterior descomposició.\nI el rellotge sense agulles crec l’havia entès ja abans de que ho expliqués al vídeo; la mort apareix a qualsevol moment de la vida i a qualsevol hora, res no l’atura, és “imprevisible i inminent” com diu la veu del vídeo.\nUn ball del tot tenebrós, crec que no em faria gens de gràcia està allà davant mirant i fent fotos com les persones del vídeo, jaja. Quines tradicions més rares tenien a l’Època Medieval! És una festa com la Patum, que també es celebra des d’aquells temps i que és bastant rara, i plena de símbols.\nIrena 14 abril 2009 at 12:50\nquin ball més extrany,no el coneixia la veritat, es la primera vegada que’l veig.\nNemini Paco vol dir com be diu en el video “la mort no perdona a ningú”.\nEl personatge que porta la dalla, és la mort, com en moltes pel.lícules o series surt, per exemple la de Scary Movie o a alguna serie com Los Simpson, o a Halloween.\nAl ball de la mort hi ha un que porta una dalla que simbolitza la mort com ja he dit avans, un altre en porta una bandera que sembla com els pirates i remarca la indivitualitat de la persona, un altre un rellotge sense busques que va molt relacionat amb la mort, es a dir simbolitza el fi del temps de cada persona i dos esquelets d’infants amb un plat de cendra, ja que aquesta és el complement de l’esquelet.\nper més informació mireu aquesta pàgina.\nAnna Jimenez 28 abril 2011 at 13:47\nNemini Parco; vol dir la mort no perdona a ningú.Jo habia escoltat alguna cosa sobre aquesta dansa, però no sabia realment el que era.\nI es ball i una festa que te haveure amb la mort.\ni la veritat esque s’ha de tenir ganes per vestir-se i ballar així.\nMargalida Capellà Soler Post author 28 setembre 2014 at 16:56\nLa inexorabilitat de la mort. Tòpics horacians arreu. http://blocs.xtec.cat/horaci/2014/09/28/la-dansa-de-la-mort/


Barcelona – dietari.cat\nAmb claredat, la Junta Electoral Central ha dictaminat que si Carles Puigdemont i Toni Comín volen ser eurodiputats, cal que vagin a Madrid a prometre la Constitució dilluns a…\nContinua el culebrot Ada Colau aquest cap de setmana. L’alcaldessa en funcions continua insistint de portes enfora en un imaginari tripartit ERC – Comuns – PSC amb ella d’alcaldessa…\nLa tradicional roda de contactes del rei d’Espanya amb els diversos líders polítics després de les eleccions està donant una mica de joc. Tot i ser una altra de…\nEl serial de Barcelona ja és de les dimensions dels vodevils de cada estiu de Can Barça, una cosa que fa moltíssima mandra de seguir i que mai acaba…\nLa campanya per les municipals i les europees ja està en marxa, tot i que enrarida i alterada per la mort d’Alfredo Pérez Rubalcaba. Com era d’esperar, el protagonisme…\nQuim Torra ha sorprès a tothom aquesta tarda en el discurs presidencial del debat de Política General que…\nEl primer aniversari dels atemptats de La Rambla han anat ben farcits d’actes commemoratius, tot i els aiguats que han caigut al país sobretot per la tarda. El que…\nTot el que puja, baixa, i de vegades a velocitats estratosfèriques. I això ha descobert últimament Albert Rivera. Ciutadans ha…


Desconvocada la vaga de neteja a Barcelona per falta de seguiment\nLa CGT desconvoca aquest dilluns a la nit la vaga de neteja a Barcelona per falta de seguiment\nAl llarg d'aquest dilluns es manté la vaga, que acabarà a les 21.30 h\nSílvia Gutiérrez | dilluns, 25 d'abril del 2022, a les 12.33\nLa vaga de neteja de sis dies a Barcelona haurà durat només 24 hores. L’únic sindicat convocant, la CGT, ha optat per desconvocar-la aquest dilluns, a les 21.30 h, per “la falta de seguiment i pel desgast que implica”. El sindicat majoritari, la UGT, no s’havia sumat a l’aturada després d’haver acordat conjuntament amb CCOO millores salarials amb les diferents empreses, que la CGT considera insuficients.\nAfectacions mínimes als carrers en la vaga de neteja\nLa vaga ha tingut afectacions mínimes en les primeres hores a Barcelona i no s’ha fet notar als carrers. Des del sindicat convocant, la CGT, acusen la UGT d’haver sabotejat l’inici de l’aturada, activant contrapiquets a la seu d’FCC de la Zona Franca aquest diumenge a la nit. El portaveu de la CGT, Israel Hernández, considera que van impedir el dret a vaga paralitzant el piquet “per rebentar la protesta” i explica que va haver-hi moments de tensió quan representants de la UGT “es van posar violents”.\nVaga de neteja a Barcelona entre el 24 i el 29 d’abril\nLa CGT convoca vaga de neteja de sis dies a Barcelona per reclamar un increment just de l’IPC\nLA CGT va decidir mantenir en solitari la vaga, després de considerar insuficient l’acord pactat per la UGT i CCOO que van pactar revisar sous i augmentar un 8 % el poder adquisitiu dels treballadors els últims tres anys. Demanen que s’acabin els torns de set dies i l’eventualitat de part dels treballadors.\nEls consells de l’Ajuntament per no saturar contenidors durant la vaga de neteja a Barcelona\n— Ajuntament de Barcelona — neteja — vaga\nComença la vaga de neteja a Barcelona: sis dies d’aturada convocada per la CGT\nL’Ajuntament de Barcelona planteja un Sant Jordi d’estiu per compensar les pèrdues per la tempesta\nERC demanarà un ple extraordinari a l’Ajuntament de Barcelona sobre el Catalangate


«El Rec i nosaltres som efímers i deixarem de ser-hi quan el barri no tingui espais buits» - Regió7\n«El Rec i nosaltres som efímers i deixarem de ser-hi quan el barri no tingui espais buits»\nMarina Iglésias, una de les impulsores del projecte, confia en el futur planejament\nFa deu anys, sis professionals amb els seus estudis i feina al barri del Rec van creure que un nou pla urbanístic que s'estava elaborant feia perillar la supervivència dels carrers i edificis que caracteritzen el sector. Amb la idea de preservar el patrimoni industrial dels darrers segles, va néixer una proposta de portar pop up stores (botigues efímeres) al Rec. Van començar amb set espais, i deu anys després n'ocupen més de 60 amb una vuitantena de marques que hi volen ser. Marina Iglésias, fa deu anys dedicada al món editorial, és una d'aquestes sis persones que van fer néixer el Rec.0. I una dècada després les fàbriques continuen dempeus i el Rec.0 ha estat un dels èxits de públic més grans de la ciutat. En el moment més àlgid de l'activitat industrial, al barri hi havia més de 250 empreses adoberes, i ara n'hi ha 28.\nFa deu anys com es veia el bar-ri del Rec?\nEns vam ajuntar amb la idea de fer una cosa puntual, per donar a conèixer la realitat del barri del Rec. Volíem des de l'inici que fos efímer. En molt pocs dies vam tenir un espai compartit per acollir 7 marques. A la propera edició, hi haurà 60 fàbriques i 80 marques. La primera edició vam tenir 8.000 persones, i va ser un èxit. Les marques tenien els magatzems carregats, amb grans estocs, era l'inici de la crisi, i al Rec hi van trobar un lloc interessant per reduir estocs en un espai amb un patrimoni industrial i cultural A l'edició següent, el nombre de marques presents es van doblar i els visitants es van triplicar.\nI les grans marques els han fet confiança.\nHem tingut un creixement important, però bastant gradual. Cada edició n'hem anat incorporant. El que ens trobem és que quan una marca entra ja no marxa, molts cops. Les marques veuen que la proposta els funciona, dos cops l'any es poden treure producte i decideixen seguir. Com que moltes segueixen, s'ha anat ampliant. En molts casos, el Rec ja figura en el seu pla per treure estocs. A nivel de marques, des de l'edició 0 fins a la d'ara, sempre hem intentant que vinguin grans noms, que són reclam, i, alhora, marques i dissenyadors emergents. En la primera edició ja hi havia un espai, el Tint d'en Xulina, on ja hi havia dissenyadors catalans. En la primera edició n'hi havia 4, ara n'hi ha 30 o 40 repartits per tot el Rec.\nEls joves emergents són molt presents al Rec.\nSí. Ho fem conjuntament amb la 080 de Barcelona. Fa cinc anys que ho fem, i el premi és oferir a firmes emergents el Rec. Els oferim un espai i és un mitjà per sortir a molts mitjans de comunicació. Tamb poden estar a la 080. Anar amb la 080 ens ajuda.\nQuan va néixer el Rec ja havien previst arribar on han arribat?\nNo. Vam crear l'esdeveniment per mostrar un patrimoni industrial i el potencial que tenia. Ara, passats deu anys, vam asseure'ns i vam dir què ha passat: aquí, en 10 anys, no s'ha mogut res, perquè si no canvies les claus urbanístiques no canvia res. I la solució urbanística encara està pendent. Sí que hi ha hagut entre 20 i 25 estudis que s'han instal·lat al Rec o al voltant, un restaurant-hotel, un segon restaurant, el centre del clúster de la pell La Bella... I justament quan estàvem reflexionant sobre la situació del Rec, es va anunciar la redacció d'un pla director, per part de la Generalitat, que hauria d'estar enllestit en un termini de dos anys. És un pas endavant.\nFa deu anys es pensava que es forçaria un canvi en l'urbanisme d'Igualada\nNo, no. La idea sempre va ser de posar el barri en el punt de mira. Nosaltres no ho podíem canviar. Simplement era advertir què hi havia, per mostrar les possibilitats i la riquesa del barri industrial.\nQuan van néixer, es pensaven tenir més seguiment dels polítics, més pressió per canviar l'urbanisme?\nFa deu anys, la ciutat vivia com d'esquena a aquest barri, i és una part molt important de la ciutat. El que hem aconseguit és que la ciutat s'hagi girat i ara baixi al Rec, a passejar, a dinar... La mirada i el valor que ha agafat el barri és interessant.\nQue hi hagi botigues de roba i no un altre sector, a què respon?\nA la tradició del punt i el tèxtil a Igualada. Era una actualització de les botigues de fàbrica. El Rec permet vendre des de productes relacionats amb la pell fins a altres de relacionats amb el tèxtil i la moda.\nPer què es va trobar, de seguida, la implicació de marques de nom?\nPer a les marques era un esdeveniment molt innovador i molt europeu. Aquí no s'havien vist propostes com aquesta. Els era un escenari molt interessant per treure's estoc i fer marca. El Rec, per a moltes marques, també és un espai per a l'experimentació, per provar el retail. Recordo els muntatges espectaculars que feia Desigual, que eren prova pilot.\nCap on va el Rec en el futur?\nEstem fent una evolució cap a un Rec més qualitatiu que quantitatiu.\nI el Rec continua i no té final previst?\nNosaltres sí que tenim final. El barri no. Des del primer dia hem dit que deixarem d'existir quan el barri no tingui espais buits.


El Tribunal Suprem passa del blanenc de la katana – Diari de Blanes\nby DdB · Published 16 d'agost de 2018 · Updated 15 d'agost de 2018\nEl Suprem confirma la pena al jove que va atacar el company de pis a Blanes amb una catana i es va atrinxerar durant hores\nL’alt tribunal desestima el recurs de la defensa, que pretenia que se li reconeguessin fins a tres atenuants\nContingut informatiu rebut el dia 15.08.2018 a les 10:30 hores\nEl Tribunal Suprem ha confirmat la condemna al jove que va atacar amb una catana el seu company de pis a Blanes (Selva) i després es va atrinxerar durant hores a l’interior de l’habitatge.\nL’Audiència de Girona va imposar-li una pena de 3 anys i mig de presó, li va prohibir acostar-se a la víctima durant 5 anys i va obligar-lo a pagar-li una indemnització de 9.000 euros.\nLa defensa del processat, però, no hi va estar conforme i va presentar recurs d’apel·lació, demanant que se li reconeguessin fins a tres atenuants (reparació del dany, embriaguesa i legítima defensa).\nPrimer va elevar el cas al Tribunal Superior de Justícia (TSJC) i ara, en darrera instància, al Suprem. Tots dos, però, han tombat el recurs i han confirmat íntegrament la condemna.\nEls fets van tenir lloc la matinada del 13 d’agost del 2016. Aleshores, el condemnat, Daniel Antonio Silva, compartia pis amb la víctima. Tots dos s’estaven en un habitatge de l’avinguda d’Extremadura de Blanes.\nAquella nit, Silva va agredir l’altre noi aprofitant que estava adormit al sofà i que no es podia moure massa perquè portava un braç enguixat.\nPrimer li va colpejar el braç amb una defensa extensible, i quan l’altre es va despertar del dolor i va caure al terra, el va continuar colpejant.\nDesprés de picar-lo per tot el cos, Silva va agafar una catana que hi havia damunt la taula del menjador i li va començar a clavar al cap i a les cames. Després de malferir el seu company de pis, ell mateix el va fer fora de casa.\nUn veí va trobar el jove ensangonat en ple carrer. Arran de les ferides, la víctima va haver d’ingressar a l’hospital.\nLa policia, però, no va poder detenir Daniel Antonio Silva fins al novembre. Quan aquell matí, poques hores després de l’atac, els agents van anar fins al pis, l’acusat es va negar a obrir-los i s’hi va atrinxerar durant hores.\nEls Mossos i la Policia Local van aconseguir entrar-hi aquella tarda, després d’obtenir un manament judicial, però aleshores l’agressor ja havia aconseguit fugir per la teulada. Va estar desaparegut tres mesos, fins que la policia el va poder arrestar.\nLa pena, íntegra\nL’Audiència de Girona va condemnar l’acusat a una pena de 3 anys i mig de presó per un delicte de lesions amb ús d’armes i l’agreujant de traïdoria (tot i que inicialment, s’enfrontava a una condemna de 12 per temptativa d’assassinat). La sentència també li va prohibir apropar-se a menys de mig quilòmetre del company de pis durant 5 anys i el va obligar a indemnitzar-lo amb 9.000 euros.\nLa defensa de Silva, però, no va estar d’acord amb la condemna i va presentar recurs d’apel·lació. Primer davant del TSJC i després davant del Suprem (que és el que ara s’ha resolt). I tant un tribunal com l’altre han tirat per terra les seves tesis, i han confirmant íntegrament la pena que va imposar l’Audiència de Girona.\nLa defensa pretenia que se li reconeguessin tres atenuants al seu client:\nEl Suprem, però, no n’estima cap de les tres.\nPel què fa a la reparació del dany, la sentència reconeix que Silva, després de fugir, va trucar a la seva mare i la seva germana demanant-los que es fessin càrrec de la víctima (perquè eren amics). Però per a l’alt tribunal, això no s’emmarca dins el supòsit de reparació del dany, perquè han de ser “actes personals i voluntaris del responsable del delicte” (i no de terceres persones, com aquest cas).\nPel què fa a l’embriaguesa, el Suprem conclou que, en el moment de l’atac, Daniel Antonio Silva no tenia les facultats pertorbades per la ingesta d’alcohol. Entre d’altres, perquè la seva mare aquell dia l’havia vist “normal” i perquè, després de l’atac, va tenir prou sang freda com per fugir per la teulada i fer-se escàpol. A més, tot i que la víctima va dir que aquella nit els dos havien consumit “drogues, marihuana, cocaïna, dues ampolles de whisky, cerveses i cubates”, el tribunal no s’ho creu. De fet, la sentència assegura que com que Silva i el seu company de pis, en realitat, es coneixen des de petits, la víctima va intentar “suavitzar els fets, provant de no perjudicar aquell a qui, tot i el que havia passat, encara era el seu amic”.\nPel què fa a la legítima defensa, el Tribunal Suprem -com ja havia fet el TSJC- també tomba aquesta atenuant. De fet, diu que no té cap mena de cabuda en el cas, perquè el condemnat va atacar la víctima aprofitant que estava del tot indefensa (ja que tenia el braç enguixat i, a més, estava adormida al sofà).\nPer últim, la defensa de Daniel Antonio Silva també pretenia que el Suprem retirés l’agreujant de traïdoria. Però l’alt tribunal també ho desestima. I precisament, pels mateixos motius pels quals no estima l’atenuant de legítima defensa.\n“Hi ha prou base probatòria com per concloure que el condemnat va atacar la víctima quan aquesta estava impossibilitada per oferir resistència”, subratlla el Suprem.\nTags: catanaTribunal Suprem


Eartvic | Arts escèniques\nA l’Escola d’Art i Superior de Disseny de Vic eduquem en l’art des de 1997. La nostra llarga experiència impartint Batxillerat Artístic ens ha permès crear una infraestructura de tallers, professorat i dinàmiques de treball idonis per cursar-hi el Batxillerat d’Arts Escèniques, Música i Dansa. L’art és present a cada racó de l’Escola. Et convidem a visitar-nos per comprovar-ho.\nAquest Batxillerat es caracteritza per aplicar mètodes que t’ajudaran a potenciar la teva creativitat. Alhora, descobriràs les diferents tècniques d’interpretació i adquiriràs capacitat de reflexió.\nAprendràs a canalitzar la teva sensibilitat i a expressar-la damunt de l’escenari actuant, fent música o dansa.\nL’objectiu és que adquireixis la formació integral necessària per realitzar estudis universitaris, de formació professional o cicles formatius de grau superior.\nAquest cicle de Batxillerat està orientat a treure el potencial creatiu dels alumnes i a donar-los eines per canalitzar-lo a través de les arts escèniques. Per assolir-ho, les diferents matèries de modalitat els apropen a tot tipus de tècniques interpretatives, des de les més tradicionals fins a les noves tendències.\nPerquè és bàsic saber d’on venim, el cicle també porta a l’alumne a realitzar un recorregut històric, des de l’antiguitat fins als nostres dies, dels diferents corrents artístics.\nEls principis pedagògics que l’Escola desenvolupa s’orienten cap a:\nPotenciar la sensibilitat i l’interès envers els camps artístics, tant des d’un punt de vista pràctic com conceptual.\nTítol de Tècnic en Formació Professional\nTítol de Tècnic d’Arts Plàstiques i Disseny\nEl Batxillerat d’Arts s’adreça a persones interessades en els fenòmens artístics que volen educar la seva vessant creativa i trobar diferent formes d’expressar-la. Les seves inquietuds se centren especialment en:\nArt Dramàtic: formació d’actors, direcció d’escena, escriptura dramàtica, guions de televisió i cinema\nMatèries de Modalitat i específiques: 12 hores/setmana\nLlenguatge i pràctica musical*\nImatge I #\nEscenografia I #\nImatge II #\nEscenografia II #\n(*) Conveni amb l’Escola de Música de Vic.\nEl curs 2017-18 alumnes del batxillerat de l’Escola han realitzat un nou intercanvi amb el Leeds City College\nA l’inici del segon curs l’alumne entrega el dossier que ha preparat a l’estiu. Durant tot el primer quadrimestre treballa la temàtica en el taller de recerca segons l’enfoc plasmat en el dossier. Els tallers de recerca entre els quals es pot escollir són: dansa*, teatre*, fosa i forja, ceràmica, còmic, interiorisme, escultura, pintura, fotografia .\nEnsenyaments Artístics Superiors (3/4 cursos acadèmics)\nL’Escola compta amb espais dissenyats especialment per treballar, tocar i experimentar la vessant plàstica de les diferents matèries.\nDues de matèries de modalitat (Llenguatge i pràctica musical i Anatomia aplicada) s’imparteixen a l’Escola de Música i a l’Institut del Teatre de Vic, on compten amb aules i professors especialitzats amb aquests continguts.\nEscola de Música de Vic.\nInstitut del Teatre de Vic.\nTreballs desenvolupats pels alumnes\nEls alumnes de l’Escola realitzen diversos projectes d’arts arts escèniques, música i dansa durant el curs, a més del treball de recerca que porten a terme entre els dos cursos. El resultat d’aquests projectes adquireix moltes formes artístiques diferents segons els interessos i sensibilitats de cada alumne, aquí en podem veure alguns exemples.\nTreball de Recerca de teatre // Curs 2019-20\nTreball de Recerca de Dansa // Curs 2019-20\nTreball de recerca de dansa // Curs 2018/19\nTreball de Recerca de dansa // Curs 2017-18\nLa ceguesa, un assaig\nCoral romput. Vic, Teatre l'Atlàntida 2018


Llucia Ramis: Escriptors dolents i bons - El Temps\nDins un rebost de l’Àrtic, a cent cinquanta metres sota terra, s’està construint un arxiu que recollirà les millors obres històriques, científiques i literàries del món, emmagatzemades en un suport capaç de conservar-les durant mil anys. En aquella mateixa volta hi ha ja 556 milions de llavors d’espècies diferents. La idea és que, en cas d’apocalipsi, es puguin replantar tant la biodiversitat com el coneixement. Respecte del Banc de Llavors de Svalbard, res a dir. Però, quin serà el criteri per seleccionar els llibres que han de salvar-se?\nHi va haver un temps en què els llibres es consideraven perillosos. Calia destruir-los. Recordem Fahrenheit 451, el destí de les novel·les de cavalleria al Quixot, o la foguera pública on els nazis cremaren l’obra dels condemnats a l’ostracisme. L’any 1928 assolia la tercera edició una joia titulada Novelistas malos y buenos, que el jesuïta Pablo Ladrón de Guevara havia publicat el 1910, amb l’objectiu de “jutjar” més de 2.115 autors. Com que, segons el seu criteri, la majoria eren dolents, els esmentava en primer lloc. “Antes de empezar, satisfácense varias curiosidades”, apunta a la introducció. I tot seguit: “¿Cómo ha podido un religioso escribir semejante obra?”.\nL’explicació és que hi ha molts títols al mercat. Tants, que una persona de cor pur podria confondre’s sense voler i llegir algun text prohibit per l’Església. De manera que el pare Ladrón se sacrifica pels bons cristians, i s’endinsa en les abominacions de la literatura per guiar-nos i advertir-nos sobre aquells llibres herètics, impius, blasfems, cleròfobs, malsanament deleteris, danyosos, obscens, immorals, voluptuosos, sensuals, apassionats, imprudents i, en definitiva, terribles que ens envolten. Com a exemple, posa Els miserables, de Victor Hugo. Diríeu que no té res de tot això. Però us equivocaríeu. És una obra prohibida “i amb moltíssima raó”, afirma ell, “perquè, entre d’altres malícies, recull la de ser una epopeia del socialisme”.\nAmb la desimboltura i profunditat d’un youtuber (fins i tot fa servir tres signes d’exclamació quan la perplexitat ho requereix), Ladrón de Guevara ressenya els grans mestres. Quasi tots són deshonestos, en el millor dels casos. Així, Vie de Henry Brulard és una novel·la “autobiogràfica, molt dolenta i repulsiva, que mostra l’egoisme, la perversió i vanitat de Stendhal”; de qui, no obstant això, ha hagut de llegir-ho tot. De l’indecorós Balzac, també. Maupassant és provocatiu; Dumas, un poca-vergonya que promou el descrèdit a la dignitat cardenalícia. Conan Doyle és inexacte i fals, i a Colette l’anomena “la pagana absoluta”. Què dir de George Sand, divorciada, mal acompanyada, defensora de l’amor lliure i perseguidora del matrimoni.\nSobre Baroja: “El títol César o nada ens feia esperar una altra cosa, però fórem beneits, tractant-se d’aquest autor. Què és virtut i què és vici per a don Pío?”. Sembla que vulgui perdonar la comtessa de Pardo Bazán. Però quan arriba a El indulto, especifica: “Pot passar, encara que hi ha alguna cosa que nos ens agrada”. L’illa del tresor es pot llegir; amb condescendència, això sí. Anna Karènina és escèptica. I diu que Jules Renard és un graciós sense gràcia.\nEncara amb el segell de la llibreria La Hormiga de Oro, i un 180 que podria ser el preu en cèntims de pesseta, el meu exemplar té les pàgines esgrogueïdes, i marques a llapis en algunes incorreccions (a Marcel Proust li diu Marcel Prevost, i Herminway a Hemingway). Hi ha una creu vora noms com Blasco Ibáñez o Valle Inclán, de qui anota: “Encara és viu, ens sembla”. Llevat de Chesterton, no conec gairebé cap dels autors que salva, poquíssims perquè la bondat escasseja.\nEls llibres ja no fan por, i menysprear la cultura ha esdevingut la nova foguera. Quan m’atabal, o simplement vull posar-me de bon humor, no entr a Twitter, que augmenta el meu neguit, sinó que agaf Novelistas malos y buenos, trii qualsevol fragment a l’atzar, i ric. Per això, deman als responsables de la Volta de la Fi del Món que l’incloguin al seu arxiu. Perquè, en contra del que passa amb les lectures obligatòries, el seu gran mèrit és aconseguir que t’entrin ganes de llegir tots els clàssics que destrossa. Els dolents guanyen.\nPablo Ladrón de Guevara


El col·leccionista de vies: Via TATOCAO LO GALL entrant per la SUEÑO VERTICAL. Alòs de Balaguer. Col.lectiva STAE\n1r llarg: IV, V+, IV, IV+ i V, tres parabolts i una sabina en 35 metres\n2n llarg: IV+, 5 parabolts en uns 25 metres\n3r llarg: III i IV, 3 parabolts en uns 40 metres\nAnònim 17 de març de 2016, a les 9:20\nSuper , super pero que super divertido fue el dia y la via tambien jjjj\nJordi Joan GV 17 de març de 2016, a les 11:20\nRessenya graduada per no tenir sorpreses. Déu n'hi do, la processó. I a sobre, els de Lleida rapelant pel damunt.\nVa ser maco i divertit!\nForça més recomanable baixar per la mateixa via, la tartera del darrera és infame i més llarga.\nJoan Prunera 23 de març de 2016, a les 20:38\nAixò ni no hi ha gent, Jordi-Joan. tot i que a mi m'agrada baixar "tarteres", et fa que set posin fortes les cames... hehehehehehe\nJaumegrimp 20 de març de 2016, a les 21:09\nUna bona via aquesta, encara no l'he feta, la recomanes?\nJoan Prunera 23 de març de 2016, a les 20:37\nSi que la recomano Jaume, tot i que es un pel bruta i algun llarg no el gaudeixes be del tot, però si, del tot recomanable. Per baixar, si no hi ha gent es millor per la pròpia via, però si hi ha gent al darrere millor baixar pel descens normal que amb mig horeta ja som al camí...\nquimet 22 de març de 2016, a les 22:48\nNomés començar la primera tirada, a la SUEÑO VERTICAL ja et poses les piles per la dificultat barrejada amb la sorreta.\nLa segona tirada molt maca.\nDesprés, la TATOcao, m'ha agradat força encara que en alguns passos, m'ha fet suar.\nEl pitjor per a mi, la fastigosa baixada per la tartera descarnada.\nBona via, millor companyia i una bona estona parlant i rient amb la gent maca del STAE.


Apartment Gelsomino 1 Montecarotto Itàlia - Ofertes d'hotels amb els MILLORS DESCOMPTES EN LÍNIA Fer un comentari al lloc web\nApartment Gelsomino 1Via Sobborgo Fornaci 13, Montecarotto, Montecarotto, Itàlia - Veure al mapaExcepcional10,0Basada en1comentariApartment Gelsomino 1Veure més fotosPiscinaVeure més fotosVeure totes les 33 fotos\nPer als viatgers què vulguin captar les imatges i els sons de Montecarotto, Apartment Gelsomino 1 és l'el·lecció perfecta. Des d'aquí, els viatgers poden gaudir d'un fàcil accés a tot el que aquesta viva ciutat ofereix. Amb la seva bona localització, l'hotel ofereix fàcil accès a les destinacions obligades de la ciutat. Les instal.lacions i els serveis que proveeix Apartment Gelsomino 1 asseguren una estada plaentera als seus clients. Les carecterístiques més important de l'hotel inclouen habitació familiar. L'ambient de Apartment Gelsomino 1 es reflexa en cada habitació. calefacció, balcó/terrassa, plat de dutxa, rentadora són només algunes de les comoditats a la vostra disposició. L'hotel ofereix meravelloses instal.lacions d'oci com piscina exterior, jardí que faran de la vostra estada una experiència inoblidable. Gaudeixi d'incomparable serveis i d'una localització de prestigi a Apartment Gelsomino 1.


Esquerra Unida i Alternativa – El Govern de Rajoy oculta informació sobre les empreses públiques que van retirar fons mentre s’enfonsava el Banc Popular\nEl Govern de Rajoy oculta informació sobre les empreses públiques que van retirar fons mentre s’enfonsava el Banc Popular\nA preguntes de Fèlix Alonso, l’Executiu incompleix l’obligació de facilitar totes les dades de què disposa i respon sense donar la informació requerida\nEl Govern de Mariano Rajoy ha ocultat deliberadament informació al diputat d’En Comú Podem Fèlix Alonso sobre quines grans empreses públiques, bona part d’elles dependents del Ministeri de Foment, van treure importants quantitats de diners del Banc Popular el passat mes de juny, els motius reals per fer-ho i quin cost va tenir per a les arques públiques. Aquestes empreses van executar aquesta retirada de fons tot just uns dies abans que aquesta entitat fos comprada ‘in extremis’ pel Banco Santander davant la gravetat de la seva situació, en el que finalment ha estat un dels majors desastres econòmics del 2017, l’abast final del qual encara no es coneix davant les accions judicials empreses per antics clients i accionistes.\nFèlix Alonso va plantejar al Govern del PP via parlamentària una completa bateria de qüestions sobre la seva actuació en aquest cas, centrant-se en el Ministeri de Foment, en una pregunta per escrit registrada el 14 de juny passat, tot just uns dies després de la solució forçada imposada des diferents àmbits a aquesta crisi bancària.\nL’Executiu es treu de sobre la seva obligació de facilitar al diputat totes les dades de què disposa i respon per escrit amb un únic paràgraf sense donar cap tipus de la informació concreta sol·licitada i que sí que està en el seu poder. Es limita a dir textualment que “les direccions financeres de les diferents empreses del Grup Foment, dins de la seva operativa habitual, busquen la millor rendibilitat possible entre els productes oferts per les entitats bancàries, de manera que diàriament es produeixen moviments en els comptes corrents i altres productes contractats. En línies generals, aquests moviments es realitzen sense que suposin cap cost”.\nEn els últims dies diversos mitjans de comunicació han revelat que empreses i entitats públiques com Adif, Aeroports Espanyols i Navegació Aèria, Loteries o Cesce es troben entre les grans companyies i clients públics del Banc Popular que van escapar d’aquesta entitat bancària mentre des del Govern del PP es demanava “calma” al conjunt dels que tenien allà dipositats seu fons.\nEntre les xifres que l’Executiu va ocultar al diputat estan els 128 milions d’euros retirats per Adif, els 96 de Aeroports Espanyols i Navegació Aèria, els 47 de Loteries o els 39 milions de Cesce.\nAquestes empreses públiques estan entre les 68 companyies que van retirar quantitats superiors als 10 milions d’euros, fins a sumar en el seu conjunt 2.909.000, tot això en els dies més crítics per al futur del Banc Popular i mentre els màxims responsables del Govern de Rajoy, com el seu portaveu, Íñigo Méndez de Vigo, recomanava “tranquil·litat absoluta” perquè segons afirmaven no passava res greu en aquesta entitat.\nEls ministres de Foment i d’Economia, Íñigo de la Serna i Luis de Guindos, van negar llavors en tot moment la possibilitat que cap empresa pública hagués rebut cap informació interessant prèvia per advertir del que anava a passar amb el Popular.\nEUiA2018-01-08T12:09:53+00:00dilluns, 8 gener, 2018|


Cel.lula de Solidaritat Internacionalista: Festa d'Avant Premi Alvar Badía a la Solidaritat Internacionalista\nFesta d'Avant Premi Alvar Badía a la Solidaritat Internacionalista\nAquest any 2012, el Premi Alvar Badia a la Solidaritat Internacionalista que atorga la Cel · lula "Che Guevara" del PCC és per la Federació d'Associacions Catalanes Amigues amb el Poble Sahrauí i en nom a la seva Presidenta, la companya Núria Salamé Real.\nEste año 2012, el Premio Alvar Badía a la Solidaridad Internacionalista que otorga la Celula "Che Guevara " del PCC\nes para la Federación de Asociaciones Catalanas Amigas con el Pueblo Saharaui y en su nombre a su Presidenta , la compañera Nuria Salamé Real.\nEl conflicte polític del Sàhara Occidental\nFa més de 36 anys que els sahrauís estan esperant la celebració d’un referèndum d’autoderminació com a culminació de la descolonització del Sàhara Occidental. El Marroc manté una ocupació il·legal de la majoria del territori del Sàhara Occidental. Una ocupació que no es reconeguda per cap país de la comunitat internacional i un territori que es considerat per l'ONU com a territori "no autònom", per tant pendent de descolonització. En tots aquests anys de conflicte només ha canviat que hi ha un alto-al-foc, perquè continua el bloqueig del procés de pau, continua la violació sistemàtica dels drets humans per part del Marroc als territoris ocupats i continua l’espoli de les seves riqueses naturals.\nLa intransigència marroquina ha paralitzat contínuament el procés de pau, amb tota impunitat, emparat per la inoperància i la complicitat de la comunitat internacional, que permet l’incompliment de nombroses resolucions de l’ONU. Rabat només admet negociar si és en base a la seva proposta d’autonomia per al territori.\nL’ONU, la Unió Europea i Espanya caldria que duguessin a terme una política decidida i que no fessin el joc al Marroc. El contenciós territorial del Sàhara Occidental està molt lluny d’avançar. Les resolucions de l’ONU són clares i marquen quina ha de ser la solució: l’exercici del dret del poble sahrauí a l’autodeterminació, amb un referèndum just i vinculant. Mentre això no passa, el territori, les famílies i les llibertats estan partides i separades per un llarg mur de la vergonya de sorra, de 2.700 km.\nLa situació de la població sahrauí dels campaments de refugiats és desesperada, per la sensació d’oblit i per tot tipus de mancances més elementals. Però la població sahrauí de la zona ocupada està vivint una situació dràmatica, de terror, amb una repressió sense límits contra qualsevol tipus de manifestació contrària a les tesis marroquines. Caldria que el Consell de Dret Humans de les Nacions Unides intervingués en el procés d'una manera eficaç per protegir els drets fonamentals i la vida de la població. Cal que de forma immediata el Consell de Seguretat de l’ONU augmenti el mandat de la MINURSO, com a observatori dels drets humans, per tal que protegeixi la població civil sahrauí i actuï davant de les violacions dels drets humans. Però aquesta ampliació no ha estat aprovadfa pel Consell de Seguretat de l’ONU davant la negativa de França.\nSi amb l’ONU i la MINURSO la població sahrauí no hi pot confiar, què han de pensar de l’Estat espanyol i de la UE? Els sahrauís recorden la traïció dels Acords Tripartits i després l’engany de les promeses de Felipe Gonzàlez, als campaments de refugiats (1976), en què els va prometre que “el poble espanyol els acompanyarà en la seva lluita fins a la victòria final”. A partir d’aquí tot han estat traïcions al Poble Sahrauí i suport incondicional a la corona alauita defensant interessos compartits: immigració il.legal, tràfic de droga, comerç d’armes, instal.lació d’empreses al Marroc, explotació riqueses Sàhara Occidental, Ceuta i Melilla. És lamentable que els governs de l’Estat espanyol no hagin complit la llei i continuïn amb el comerç d’armes al Marroc, en una política militar clarament favorable al Marroc, que tira per terra una suposada neutralitat.\nA nivell europeu, el panorama també és desmoralitzant i immoral. Davant dels informes sobre drets humans del mateix Parlament Europeu, el parlament ha establert una relació molt privilegiada amb el Marroc. La UE i el Marroc poden desenvolupar una zona de lliure comerç, com a pas previ a la integració de Rabat en el mercat únic europeu i a la integració del país en les xarxes energètiques i en les infrastructures de transport europees. La Unió Europea estableix acords de cooperació especial en matèria de seguretat, immigració i lluita contra el terrorisme, amb una associació de Rabat a diferents agències de seguretat europees.\nL'espoli de les riqueses naturals del Sàhara Occidental, durant aquests anys d'ocupació militar marroquina, va en contra del dret internacional sobre protecció de recursos naturals en els territoris pendents de descolonització, és una altra agressió que sofreix el poble sahrauí. No n’hi ha prou en fer campanyes que demanin que s’aturi l’atorgament de llicències de pesca a les aigües del Sàhara Occidental, la comercialització dels fosfats (FMC Foret, una empresa amb seu a Sant Cugat del Vallès, importa anualment 500.000 tones de fosfats), el negoci immobiliari o turístics, ... Només cal que es compleixi la legalitat internacional.\nReferent a la política catalana, el moviment solidari amb el poble sahrauí també coneixem les dificultats que històricament hem tingut per tal que el Parlament de Catalunya per tal que dugui una política activa a favor del dret d’autodeterminació del poble sahrauí o de condemna del l’ocupació marroquina.\nEls governs i els grups parlamentaris com CiU i PSC han dut i duen a terme una política decidida de prioritzar les relacions institucionals i comercials\namb el Marroc per davant de qualsevol consideració sobre el respecte als drets humans, la legalitat internacional i el dret d’autodeterminació del poble sahrauí. Resolucions proposades per l’Intergrup per la Pau i la Llibertat al Sàhara han estat rebutjades o buidades de contingut per CiU i el PSC en la darrera legislatura. En la darrera legislatura, l’Agència Catalana de Cooperació al Desenvolupament va dur una política de suport a la cooperació i la solidaritat amb el poble sahrauí, amb relacions institucionals amb la Delegació del Front Polisario a Catalunya. Actualment, però, l’ACCD duu una política clarament negativa cap al poble sahrauí, eliminant projectes consolidats i no reconeixent la representació legítima de la Delegació del Front Polisario.\nEl conflicte del Sàhara Occidental és polític i s’acabaria amb l’exercici del dret d’autodeterminació del poble sahrauí, d’acord amb les resolucions de les Nacions Unides. Amb tot, també cal paralitzar el comerç d’armes; aturar l'espoli dels recursos naturals i econòmics del Sàhara Occidental ocupat; denunciar i perseguir els culpables de delictes com la vulneració dels drets humans… Caldria revisar temes com el dret asil, especialment per als activistes de drets humans als Sàhara Occidental i donar suport i assistència a les víctimes del conflicte, proveint-los de tot el necessari en tots els àmbits de desenvolupament personal, social i polític.\nEs vergonyós que avui en dia, encara hi hagi països que impunement no respectin les normes internacionals perquè tenen el suport dels que lideren la política internacional. Amb tot, el poble sahrauí manté la determinació de lluitar per recuperar allò que se li ha robat – la llibertat i el territori – i\nl’orgull que és un poble que mai ha estat vençut militarment. Nosaltres estarem al seu costat.\n¡ SAHARA LIBRE !\nEtiquetes de comentaris: Cel.lula Che Guevara, Premi Alvar Badia, Sahara, Solidaritat internacionalista


SETEMBRE 2016. Nous cursos a Mataró | SETEMBRE 2016. Nous cursos a Mataró – Puyané Sabanés\nPosted on 1 de setembre de 2016 4 de setembre de 2016 by arantxa\nJa estan obertes les inscripcions als nous cursos que impartirem al Centre de Formació Permanent Tres Roques de Mataró durant aquest trimestre. Tens temps fins el dia 18 de setembre. Per fer la inscripció online pots entrar a :\n–Aprèn a parlar en públic (2ª edició). Si tens dificultats per fer-te entendre als altres, expressar les teves idees de manera clara o bé t’agradaria tenir més fluïdesa a l’hora de comunicar-te, amb l’ajuda de dinà- miques grupals i exercicis pràctics ho podràs millorar. Aprendre tècniques de llenguatge corporal, com construir un discurs o fer la teva comunicació més assertiva t’ajudaran a comunicar-te de manera més efectiva.\nDivendres de 9:30 a 11:30 (7 sessions. Inici 7 d’octubre)\n– Que no t’espanti l’estrès (tècniques de mindfulness). La pràctica del Mindfulness o Atenció Plena ens permet aprendre a parar, mirar i viure el present, conscients de nosaltres mateixos i el nostre entorn. Són molts els estudis que demostren que la pràctica del Mindfulness és una eina eficaç per controlar l›estrès. Ens permet relacionar-nos amb l’estrès i no reaccionar-hi, disminueix l’autoexigència i ens ajuda a gestionar les emocions de manera adequada. Amb la combinació d’uns coneixements teòrics i pràctics els alumnes adquiriran eines per introduir el Mindfulness al seu dia a dia.\nDimarts de 17 a 19 h (6 sessions. Inici 4 d’octubre)\n– Coaching per a mares i pares (3a edició). La il·lusió de ser pares i mares, de protegir, cuidar i acompanyar el desenvolupament del nostre fill exigeix determinades conductes i actituds, de les quals no sempre en som conscients. És important l’entrenament en estratègies per educar de forma emocionalment intel·ligent els nostres infants i adolescents. Així, evitarem patir el desgast d’energia emocional que pot comportar el caos a casa.\nDilluns de 17 a 19 h (8 sessions. Inici 3 d’octubre)\n– Taller d’entrenament de la memòria (2a edició). Sovint quan fem anys comencem a notar canvis en la nostra memòria, oblits, errades de memòria o dificultats per aprendre. Avui en dia tenim clar que el binomi edat/memòria no és exclusiu, sinó que a les pèrdues de memòria hi intervenen molts altres factors i que en algun hi podem intervenir, afavorint l’estimulació cognitiva i el manteniment del funcionament mental. Podem estimular i mantenir, amb exercicis contrastats, diferents funcions cognitives implicades en els processos d’aprenentatge i memòria.\nDijous de 9:15 a 11:15 (6 sessions. Inici 6 d’octubre)\n← Propers cursos a Mataró


Escrita per David Gomar - d’abril 25, 2012\nA través d'un dels accidents geològics més impactants, insòlits i característics del País Valencià, la Canal de la Mallada del Llop, accedirem a la serra de les serres alacantines, la Serrella, un gegantesc anticlinal calcari amb alçades que superen els 1.300 m d’alçada, que s’estén durant 15 quilòmetres de ponent a llevant. Durant el camí recordarem la vida dels antics nevaters de Fageca seguint una ruta abrupta i dura, alhora que fascinant i amb un enorme interès paisatgístic, etnològic i històric, que arrodonirem coronant una de les més alpines de les nostres muntanyes, el Pla de la Casa.\nEn una altra ocasió coneguérem la ruta "menys dura" de la Serrella, una de les serres més abruptes i aïllades de la nostra geografia. Una circular que des de Famorca pujava a la font del Noguer i travessant el coll de la Mallada Verda descendia a Fageca pel barranc del Moro (encara que es podia complicar tot el que desitjàrem si opcionalment pujàvem als cims de la Mallada del Llop o al Pla de la Casa). La ruta que vos presentem hui, per contra, és prou dura, amb fortes costeres i sobre tot llarga, molt llarga. Són 15 quilòmetres amb un desnivell acumulat de 1.138 m, un trencacames per al qual necessitareu entre 7 i 8 hores, segons les pauses, només accessible si disposeu d'un bon estat físic. Per suposat, fugiu de l'estiu, no hi ha zones d'ombra i donada la llarga distància de la ruta, per molt que matineu no fugireu del sol; a l'hivern aneu espai amb les capes de gel, molt presents al sender. Com sempre vos oferirem un parell de variants de fugida per fer la ruta més assequible, però en eixe cas oblideu-vos, això si, d’ascendir al Pla de la Casa.\nLa Canal de la Mallada del Llop\nEns hem de dirigir a la vall de Seta (el Comtat, Alacant), vasta depressió formada pel pas del riu del mateix nom entre les agrests serres d’Almudaina, Serrella i Alfaro, on es trobem els menuts municipis de Famorca, Fageca i Quatretondeta, una de les zones menys poblades del País Valencià (entre els tres no arriben als 400 habitants). Per accedir des de la costa ens dirigirem a Pedreguer per l'A-7 o la N-332, i seguirem la CV-720 que passa per Parcent i Castell de Castells. Si ens trobem a l'interior anirem per l'autovia d'Alcoi (CV-40) fins l’eixida a Cocentaina, des d’on ens dirigirem a Gorga per la CV-710, i d'allí seguirem la CV-720 fins a Fageca i Famorca. Com sempre, consulteu a Google i recordeu matinar!.\nFamorca (677 m)\nDeixarem els vehicles a la tranquil·la Famorca, junt la font Nova, l'únic brollador que ens trobarem durant bona part de l’excursió fins la font del barranc del Moro, ja tornant. Seguirem cap al sud per una pista forestal asfaltada coneguda com el camí de la Rabosa, envoltats d'oliveres i ametlers. A uns 300 m, arribats a una tancada corba obviarem una senda que, seguint un curiós i pagà calvari format per casetes d'aigua, ascendeix fins la font del Noguer i la nevera de Famorca. L’obviarem i seguirem per tant el camí de la Rabosa per l'esquerra fins la fi del mateix, on ens acomiadarem dels bancals d'ametlers de les Foies i connectarem amb la senda de les Mallaes.\nEl nostre primer objectiu parcial, les parets de la Canal de la Mallada del Llop\nEl sender es dirigeix recte, en principi amb una costera no massa acusada, passant a prop dels abandonats corrals de la Mallada de les Sabines. Però prompte arribarem a un ziga-zaga amb una acusada costera que ens farà remuntar en escassa distància fins a 200 m, travessant el definit barranc Fondo i situant-nos a pocs metres dels escarpats penya-segats dels Aspres de Famorca (1.304 m), els cridaners contraforts que ens oculten la Canal on ens dirigim. De nou caminant quasi en pla travessarem els barrancs d'Olbis i de la Mallada Alta, on el sender tornarà a fer una menuda pujada per a passar per damunt del cim del Teis (961 m), topònim que be podria referir-se al en altre temps abundant teix (Taxus baccata) i actualment en evident regressió. Conforme ens acostem al port del Castell, la connexió natural amb la Xortà, travessarem un espai cada vegada més escassament arbrat, només algun tímid pi blanc (Pinus halepensis) fa acte de presència per un indret farcit d'argelagues (Ulex parviflorus) i estepes (Cistus albidus). En nombroses ocasions travessarem pedreres o runars, un dels elements més característics de Serrella, pel que més val obrir be els ulls per a evitar relliscades perilloses.\nLa Canal de la Mallada del Llop (1.024 m)\nUn últim tram en direcció sud ens durà fins l'accés a la Canal de la Mallada del Llop, no més que un poc definit coll a uns 1.024 m d’alçada. Cap a l'est i a pocs metres s'aprecia la pista forestal que prové de la Xortà pel port del Castell i que cap al nord i en ziga-zaga descendeix fins la carretera CV-720 de Famorca, junt al barranc de Serrella i a uns 3 quilòmetres a l'oest de Castell de Castells. Més enllà destaquen les escarpades i verticals penyes del Blaconc, Foradà i l'Alt de la Tronca (964 m), que a modus de gegantesca quilla de vaixell trenquen la cresta dels Aspres de Famorca per l’est.\nColl d'accés a la Canal de la Mallada del Llop\nEns trobem davant d'una de les formacions geològiques més impressionants de la nostra geografia, un escarpat, abrupte i encaixat barranc, format a favor d’una falla tectònica, que solca el vessant oriental de la Mallada del Llop partint-lo en dues crestes paral·leles. Si voleu contemplar la Canal sencera vos recomanem que visiteu la veïna i propera serra Xortà, des d'on s'aprecia millor que en cap altre lloc tan singular i única muntanya. Iniciarem el descens al centre del barranc arribant literalment a un altre món, aspre, costerut, rocallós i quasi desproveït de vegetació, un entorn quasi lunar on només les omnipresents argelagues (Ulex parviflorus), el cepell (Erica multiflora) o algun que altre ginebrer (Juniperus oxycedrus) creixen; el tan comú pi blanc (Pinus halepensis) és una raresa en un món dominat per la grisor de les pedreres, en un lloc on realment és complicat no sentir-se insignificant i menut envoltats de les grandíssimes crestes calcàries que formen la Canal.\nObriu be els primers metres buscant les fites de pedra, ja que en durant el primer tram la senda es troba prou difuminada i encara hi ha les restes evidents d’un proper incendi forestal. A uns 700 metres veurem, al vessant d'ombria de la Canal i a escassa distància del centre del barranc, un pou obrat sense parets ni sostre, el primer d'un conjunt de 6 neveres i ventisquers, algun d'ells monumental, que amaga al seu interior la Serrella; la seua presència ens demostra que, malgrat semblar un lloc inhòspit i allunyat de la civilització, durant els segles XVII i XVIII la Canal i la Mallada del Llop foren indrets molt transitats per colles de nevaters que omplien els dipòsits amb una neu que posteriorment carregaven a les mules i les venien a les poblacions costaneres; un pròsper negoci propietat d'una família de la menuda noblesa valenciana, els Puig d'Ontinyent, els quals arribaren a comptar amb el monopoli del comerç de la neu a la Serrella i a bona part de la Mariola, així com comptar amb una forta presència a l'Aitana o el Benicadell.\nEns trobem davant del Pouet de la Font del Cantal, un ventisquer de planta circular i sense mur perimetral, sobrealçat a l'est gràcies a un marge de terra. El pou, gràcies a la inclinació de les seues parets, assoleix fins el 11 m de diàmetre i els 6.5 m de profunditat, malgrat trobar-se molt envaït per la vegetació i colmatat per la sedimentació. Al llarg de la Canal i al Pla de la Casa hi ha tres ventisquers més, unes construccions molt rudimentàries que, a diferència de les neveres, no comptaven amb sostre i on en lloc d’excavar-se un pou, s’elevaven uns murs perimetrals aprofitant dolines o clots naturals, o simplement alçaven un mur perpendicular als vents dominants per afavorir l’acumulació de la neu, tal i com veurem als següents ventisquers. Els ventisquers i les neveres són una de les restes etnològiques més interessants que s'han conservat fins hui dia a les nostres terres, un patrimoni oblidat que caldria conservar i que, com aquest cas de la Serrella, compten amb el valor afegit de trobar-se a totes les joies de la corona de la muntanya valenciana: Aitana, Font Roja, Mariola, Maigmó, Benicadell, Safor, Bèrnia...\nContinuarem cap amunt per la colpidora canal, que poc a poc va perdent la grisor gràcies a la relativa abundància d’unes hedres (Hedera ellix) de mesures gegantesques i inconcebibles en relació al seu reduït i ridícul tronc, que entapissen bellament les verticals parets de la Canal oferint insòlites taques de verdor al indret.\nLes gegantesques hedres entapissant les parets de la Canal\nUns 300 m després veurem, junt una gran penya, un nou ventisquer de planta circular i 11.3 m de diàmetre interior, el Pouet de la Font de la Noguera, sense mur perimetral amb excepció d’un fragment al vessant nord-est que actuaria com a paret de contenció del dipòsit, sobrealçat gràcies a un terraplè construït amb la pròpia terra amb que excavaren el pou, que observem lleugerament atalussat. El ventisquer, d'uns 4.2 m de profunditat, deu comptar amb un volum estimat d'uns 420 m3 malgrat trobar-se quasi replet de sediments i de fragments de l'enderroc dels murs de maçoneria.\nSi no abandonem el trajecte i continuem a prop de l'ombria, en poc més de 300 m, ja prop del coll que dona fi a la Canal, assolirem el Ventisquer del Barranc de la Canal, construït baix de la penya aprofitant les seues verticals parets per estalviar-se el tram de mur del sud. Molt deteriorada, veurem una rústica i primitiva construcció de planta circular molt irregular, d'aproximadament uns 8 m de diàmetre, tancada al nord per un mur semicircular d'un metre d’alçada de maçoneria sense morter, tan rudimentària que fins i tot aprofita una gran pedra per a definir el perímetre. Els teòrics 30 m3 de neu que podia emmagatzemar ens demostren que la seua funció era acumular neu de forma temporal abans de ser traslladada fins a altres neveres més importants.\nPart superior de la Canal, en primer pla les restes del ventisquer del Barranc de la Canal\nLa Mallada del Llop (1.360 m)\nArribarem al naixement del barranc de la Canal, un obert i arrodonit coll emplaçat entre la Penya del Noguer (1.265 m) a la dreta i el cim de la Mallada del Llop (1.360 m) a l'esquerra, el nostre següent objectiu al qual arribarem seguint un sender costerut, molt difuminat i en ziga-zaga. Descansarem de l'ascensió junt a un piló de formigó, indicador de que ens trobem a un vèrtex geodèsic de tercer ordre. Des del cim gaudirem del primer premi paisatgístic del dia, envoltats dels gegants Aitana al sud, Alfaro al nord i Guadalest i el seu embassament al fons. A l’est divisarem perfectament la veïna serra de la Xortà amb el seu castell, la serra Gelada a la mar i una increïble panoràmica visual que cap al nord ens mostra clarament serres tan allunyades com la Safor, el Mondúver i en dies molt clars, Penyagolosa.\nLa Xortà des de la Canal de la Mallada del Llop\nSi mirem cap a l'oest veurem un extens tàlveg, el Clot del Noguer o de l’Om, on destaca la presència de verdes i extenses praderies de muntanya amb predomini de l'herba llisa (Brachypodium Phoenicoides) i l'herba mans (Brachypodium retusum). La insòlita visió d'un bosquet d’esvelts oms a aquestes altures implica l'existència d'aigua a prop, i efectivament al bell mig del clot es troba la cabalosa i agraïda font de Noguer (1.126 m), al voltant de la qual no és rar veure ramats d’ovelles pastant, trencant el silenci i l’enorme sensació de solitud que provoca el paratge. I és que el clot de Noguer sempre resulta impressionant, rocós i bast, envoltat de brusques, afilades i agrestes crestes calcàries. I és la presència del ramat la que ens recorda l'origen del topònim Mallada, en clara referència al lloc on els pastor recollien el ramat per a passar la nit, indrets envoltats d’alts “malls” o parets de roca que, per estar disposats en forma de mur, els protegeixen dels vents freds. La resta del topònim sembla completar-se si fem cas a la llegenda que afirma que en aquest lloc és on es va caçar i extingir l’últim llop alacantí.\nClot del Noguer, amb la nevera de la Font de Famorca en primer pla\nSi voleu visitar la font i la propera nevera, o esteu cansats i voleu acurtar la ruta, encara esteu a temps. Des d'aquest punt podeu descendir de nou a la Canal i seguir la senda fins la font del Noguer. Des d’eixe punt podeu connectar amb la senda que per les casetes de l'aigua descendeix a Famorca, tal i com vos contàrem a la ruta de la Serrella per Famorca, o travessar el clot del Noguer, també per senda, en direcció oest cap a la Mallada Verda, baixar uns vertiginosos runars i descendir fins Fageca pel barranc del Moro com consta a la mateixa ruta.\nDes del cim seguirem el definit cordal de la serra en direcció oest i passarem per damunt de la nevera de la Font de Famorca, una construcció circular del segle XVIII d'uns 12 metres de diàmetre i gruixos murs de maçoneria i morter, oberta per quatre portes orientades als quatre punts cardinals. L’enfonsament de la falsa cúpula de maçoneria afavoreix, des de l’alçada on ens trobem, que s'aprecie be el interior del pou, un forat d'uns 8.5 m quasi completament envaït per una gegantesca hedra (Hedera ellix).\nClot del Noguer amb la nevera i la penya del mateix nom al fons\nContinuarem el nostre trepitjar, paral·lels a l’Aitana, per l’afilada i abrupta cresta de la serra. I és que Serrella, com be indica el seu nom, és sinònim de paradís de roca, una successió de cims i colls que formen una gegantesca i arquejada cresta dentada que ens farà imaginar per un moment que caminem per l’espina dorsal d’un fabulós gegant de pedra. Proba d’allò és en poc més d'un quilòmetre farem el segon cim del dia, el Morro del Regall (1.323 m), segon dels cinc 1.300 amb que compta la Serrella junt a la visitada Mallada del Llop (1.354 m) i els propers Pla de la Casa (1.379 m), Morro de la Sàlvia (1.326 m) i el pic Serrella (1.359 m), una circumstància única a la nostra geografia.\nCordal de la Serrella camí del Pla de la Casa\nSeguirem el cordal cap a l'oest, endinsant-nos al regne de la roca i el lapiaz on els arbres han desaparegut, només divisem a distància alguna que altra carrasca, molt aïllada i degradada. Davant nostre el pròxim objectiu, el Pla de la Casa, se'ns mostra majestuós, altiu i imponent. Assolirem el coll de la Penya dels Corbs, on sortejarem el cau del naixement del barranc del Moro, el mateix pel que descendirem posteriorment a Fageca, fins a connectar amb el PRV-182 al "Portet" (1.237 m). En aquest punt si se vos fa tard podeu baixar a Fageca pel barranc del Moro (recordeu, a la muntanya un abandonament a temps és una victòria!). Els demés ens encararem al Pla de la Casa i seguirem un tram incòmode, erosionat i molt pedregós, una pujada físicament exigent amb una pendent del 100%, a la fi de la qual assolirem una plana, la del Pla de la Casa.\nLa nevera del Pla de la Casa (1.350 m)\nAl bell mig de la plana i a 1.350 m d’altitud es troba una nevera del segle XVIII. Encara que ha perdut el sostre i els murs exteriors, conserva en molt bon estat l’estructura circular interior, i són apreciables el túnel d'accés i les rampes de càrrega.\nDetall dels 13 m de profunditat de la nevera\nCompta amb un considerable diàmetre d’11’5 m i 13 m de profunditat, el que li atorgava la notable capacitat estimada de 1.270 m3 de gel. A uns 500 metres a l’oest es troba un gran ventisquer de 21 m de diàmetre per 3.8 m de profunditat, molt degradat i sense cap mur ni coberta exterior, que possiblement actuaria com a dipòsit provisional de neu previ a l’emmagatzemen a la nevera. Els voltants del clot es troben sobrealçats per les terres sobrants de l’excavació, trobant-se al vessant nord un menut mur de pedra amb el quall anivellaren una plataforma. Independentment del seu estat, cal ressaltar que ens trobem amb la major estructura d'emmagatzemament de neu del País Valencià. A pocs metres del clot hi ha les restes de la casa dels nevaters, una construcció de planta rectangular de 14x2.5m.\nVentisquer del Pla de la Casa\nL'entorn de la nevera és una plana verda colonitzada quasi exclusivament (a l'igual que totes les zones altes de la Serrella) pel coixí de monja (Erinacea anthyllis), un arbust molt ramificat i compacte que forma coixins arrodonits i punxosos amb aspecte d'eriçó, una planta autòctona del País Valencià i Catalunya que s'ha adaptat perfectament a les carenes ventoses i als cims més alts de les muntanyes mediterrànies.\nEn primer pla, detall de les aparentment acollidores però terriblement punxoses coixinets de monja\nEl Pla de la Casa (1.379 m)\nEl cim ja està a un tir de pedra, només ens resta una menuda trepada i ens trobarem a 1.379 metres d'altitud, al quart punt més alt d'Alacant, on la creu metàl·lica decorada del cim amb la seua bústia i les impressionants vistes del voltant ens podrien recordar per un moment que estem a la pirenaica Pica d'Estats. Conten que la creu va ser pujada pels membres d’un centre excursionista d’Alacant. Si ens fixem be i tenim la sort de no trobar-nos envoltats de boira (molt habitual, per cert), descobrirem que tenim a la vista quasi totes les muntanyes de la província, destacant el Montgó, la Mariola, l’Aitana, el Cabeçó d'Or o la Bèrnia; inclòs el Mondúver és visible des d’aquesta alçada. Amb aquestes panoràmiques, no ens pot estranyar que Alacant siga la segona província més muntanyosa d'Espanya.\nDe camí cap al cim hem passat per una espècie de ruïnes, que segons les cròniques, i encara sense confirmar, sembla que pertanyien a l'antic castell musulmà de Xeroles (segles XI i XIII), el més alt de la província (1.359 m). La construcció estava formada per una torre de planta rectangular de 7,6x3,8 metres, bastida de maçoneria i lluïda per una capa de morter de calç. Es troba en un estat de runa total, ja que va ser abandonat a la reconquesta i mai més va tornar a ser utilitzat.\nAgulla o frare al Pla de la Casa\nEl descens el realitzarem seguint el mateix PRV-182 en direcció al barranc del Moro, amb molta precaució per la pedra solta, fins assolir la capçalera del mateix.\nLa font del Moro (1.008 m)\nCasetes de l'aigua\nBaix d'una roca veurem, junt una caseta tancada, la font del Moro o del Cuquero, que brolla uns metres més avall per una aixeta junt un monticle de pedres. Poc abans hem arribat a un encreuament de camins. Mentre que pel sud arriba una senda que descendeix del Morro del Regall, per l'est ens trobarem amb un senda que descendeix vertiginosament els runars de la Mallada Verda provenint de la font del Noguer, tal i com vos comentàrem a la ruta circular de Famorca.\nDescendirem seguint un sender pel mig del barranc, envoltats d'un conjunt rocós abrupte, completament erosionat i farcit d'enormes pedreres. A l'esquerra trobarem un vistós abric, la cova de Bernat, tancada amb un mur de pedra que s'utilitzava per a refugi del ramat i visitable a través d'un senderet. Veurem al camí fins a quatre casetes que canalitzen l’aigua de les fonts cap a Famorca.\nBarranc del Moro i Fageca\nPoc a poc el barranc s'estreta fins un punt on el sender l'abandona per l'esquerra i es dirigeix a un còmode camí de terra que, passant per la font de l’Esperit Sant i el llavador municipal, ens deixarà a Fageca (770 m), fi del recorregut. Si no hem deixat un vehicle al poble, sempre podem seguir per l'enllaç del PRV-168 “Barranc de Malafí”, que naix uns metres abans d'assolir Fageca i pel sud de la carretera ens portarà fins a Famorca en menys de mitja hora.\nFamorca (677 m) - Accés a la Canal (1.024 m): 3.95 Km, 1h 30'\nCanal (1.024 m) - Mallada del Llop (1.360 m): 2.25 Km, 1h 15'\nMallada del Llop (1.360 m) - Pla de la Casa (1.379): 3.3 Km, 2h 15'\nPla de la Casa (1.379) - Font del Barranc del Moro (1.008 m): 1.4 Km, 35'\nFont del Barranc del Moro (1.008 m) - Fageca (770 m): 1.8 Km, 20'\nFageca (770 m) - Famorca (677 m): 2.3 Km, 30'\nTotal: 15 Km, 6h 25'. Desnivell acumulat: 1.138 m\nLa Serrella. Circular per Famorca\nJose 25 d’abril de 2012 a les 13:16\nQue buena pinta y que vistas que tiene esta ruta, espectacular!!!\nJosep. 25 d’abril de 2012 a les 16:16\nSi en el llibre de les Rutes de la Safor de "A un Tir de Pedra" crèiem ho teníem tot, cada vegada veig us supereu i amplieu amb nous articles dignes d'estar reflectits en un llibre.\nAquests treball no és prou estigue reflectit en un bloc, necessita alguna cosa més per la seva qualitat. Animo i donar-nos aquest plaer de publicació.\nPablo 25 d’abril de 2012 a les 21:18\nDavid, magnífic article, has relatat perfectament com es l'ascensió a la Serrella\nDavid Gomar 25 d’abril de 2012 a les 23:23\nMoltes gràcies pels elogis.\nJosep, esperem poder aglutinar unes quantes d'aquestes rutes en algún futur llibre, i en aixó estem treballant, però encara falta prou, i lògicament no depen tot de nosaltes. Per supost, si es donara el cas, en aquest bloc serieu els primers en enterar-se.\n3mil. 27 d’abril de 2012 a les 11:41\nEstá muy diáfana la explicación, espero hacerla el proximo sábado y ya veré si la entiendo, por lo menos ne la duda que tengo en el Canal.\nUn saludo 3milio\nÒscar 2 de maig de 2012 a les 10:26\nHola, 3milio, nos puedes indicar la duda que tienes de la Canal, para ver si te la podemos resolver?\nPere 27 d’abril de 2012 a les 15:56\nThe best muntanya in the world!\nDavid Gomar 30 d’abril de 2012 a les 19:55\nIn the world no sé, però d'Alacant i probablement del País Valencià, ne som uns quants els que opinem que sí.\nJohn 28 d’abril de 2012 a les 17:48\nThis is a very beautiful and interesting article thanks for uploading that much pictures !\nAnònim 29 d’abril de 2012 a les 12:08\nMagnific article i fotos espectaculars. Fa ganes d'anar a la muntanya inclús als qu'ens inclimen per la platja :-)\nToni 30 d’abril de 2012 a les 11:20\nde puta mare, explicació de llibre, detallada i completeta. Dona gust seguir les vostres rutes. A vore si s'animeu i pengeu la dels Frares de Serrella, eixa és preciosa.\nDavid Gomar 30 d’abril de 2012 a les 19:53\nToni, aquesta la tenim al forn, però estem esperant tornar a fer-la per poder posar bones fotos i refrescar la memoria, que ja fa uns anyets que no ens asomem per allí.\npep 1 de maig de 2012 a les 22:56\nXe collons el millor del món és el País Valencià i ja està be de comparar aquesta zona in the World.\nEl teniu clar.\nAcelobert 1 de maig de 2012 a les 23:14\nJo no se si aneu a fer un llibre en totes estes maravilloses i documentades rutes (i que dir de les fantastiques fotografies) però si no el feu, un dia d'estos les imprimix totes i m'el faig jo.\nDe veres, es un goig tindre la sort de haver donat en el llibre i en la vostra página. ¡No saveu bé lo molt que disfrute llegint-vos, o molt que estic aprenent en vosaltres i l'alegría que em dona cada vegada que veig que teniu novetats en la página. ¡Les mes sinceres felicitacions per tot el vostre inmens treball!\nÒscar 2 de maig de 2012 a les 9:13\nEi, moltes gràcies a tots, estem encantats de saber que hi ha tanta aceptació pels nostres articles, compromís per a fer-los cada vegada millors respecte de l'anterior. A més, que parlem de la Serrella, una muntanya increible. Llàstima que ens pare allunyada, o no eixiríem d'alli :D\nGED online 4 de maig de 2012 a les 17:35\n3mil. 19 d’octubre de 2012 a les 8:54\nOscar, disculpa no habia leido tu respuesta, gracias por tu ofrecimiento, yo la hice con los del C.E.A. y los del centro de Cocentaina, ambos coincidieron una Semana Santa haciendo pernoctaciones y saliendo desde Benassau, dormir bajo el Pla de la Casa, subir y hacer La Malla, La Xorta y regreso a Callosa, pero ocurre, que no recordaba muy bien la salida de la Canal para ir a El castellet y la Xortá, el 27 la haremos con algunos amigos de Valencia, Canals y Oliva y un alcoyano incrustado, gracias y te manifiesto mi agradecimiento.\nÒscar 19 d’octubre de 2012 a les 9:15\nm'alegre, de res\nCasiaventurilla 21 d’octubre de 2012 a les 13:09\nTengo en mente esta ruta para realizarla próximamente, gracias a tu magnífica descripción no creo que tarde mucho en ir.\nJesús Huarte Vigo 11 d’agost de 2013 a les 10:21\nÒscar, una de les millors rutes que he fet per Alacant, i que a més a més em porta molts bons records per la seva semblança al nostre Pedraforca i la seva Enforcadura.\nGràcies per regalar-nos les teves experiències.\nÒscar 12 d’agost de 2013 a les 17:43\nGràcies de la nostra part per llegir-nos!! Be, realment podriem parlar d'un Pedraforca escala 1.2, jeje, però com a cim mític i emblemàtic de tota una regió modestament podríem equiparar-los. Salutacions!


Al cor dels Pirineus Orientals, allotgeu-vos a Argelès-sur-Mer, molt a prop del centre de la ciutat i del mar. Us recomanem que passegeu pel centre del poble i descobriu el campanar de Notre-Dame-del Església. -Prat, carrers atípics i mercats de dimecres i dissabtes al matí, per fer un bany a la cultura catalana. Continueu el vostre camí i descobriu el port d’Argelès, on les paraules clau seran pau i serenitat.\nAl sud de la ciutat, aneu al parc municipal de Valmy. En aquest parc, hi trobareu un magnífic castell construït a finals del segle XIX. Obtindreu una de les vistes més boniques de la regió sobre Argelès, els Pirineus Orientals i el mar.\nEl nostre equip coneix perfectament la regió i us proporcionarà les millors adreces als voltants del nostre hotel de 4 estrelles a Argelès sur Mer.\nUna decoració de postal La Côte Vermeille\nDurant uns vint quilòmetres, passegeu per la Côte Vermeille. Entre cales, vinyes, ports típics, pobles de caràcter i vistes al mar, quedaràs encantat per aquesta costa, rica i exòtica. Durant una excursió, una sessió mandrosa a la platja o una activitat nàutica, gaudiu dels paisatges que ofereix la Côte Vermeille.\nEntre la Terra i el mar Excursions\nMoltes excursions a l’aigua o a l’interior seran el programa de les vostres vacances al nostre encantador hotel d’Argelès-sur-Mer. Ja sigui en bicicleta, en cotxe, a peu, en canoa o en vaixell, el nostre equip coneix les rutes de senderisme i us podrà oferir un itinerari adaptat als vostres desitjos i al vostre nivell. Podeu passar pel Cap Béar, Port-Vendres, el Tour de la Massane o les ruïnes del Casteil d’Ultréra.\nLa capital dels Pirineus Orientals Perpinyà\nA 25 minuts del nostre hotel amb piscina i jardí a Argelès-sur-Mer, descobriu la ciutat de Perpinyà. Aquesta ciutat classificada com a "Ciutat de l'Art i la Història" està plena de monuments excepcionals i museus destacables com el Museu d'Història de Catalunya, el Museu de Rigaud i la Casa de la Catalanitat. Passegeu pels carrers del centre per descobrir: el Palau dels Reis de Mallorca, el Castillet, el Palau de la Diputació i la Catedral de Saint Jean Baptiste.\nUna ciutat entre el mar i la muntanya Cotlliure\nDescobriu la ciutat de Cotlliure que us sorprendrà pel seu encant natural i la seva riquesa cultural. Us aconsellem anar al petit port català de la ciutat situat al refugi d’una cala. Descobriu les especialitats de la regió passejant pel tradicional mercat cada diumenge al matí. Passegeu pels carrers del centre de la ciutat per descobrir totes les seves riqueses: el castell reial, el fort Saint Elme, etc.\nMolt a prop del nostre hotel Espanya\nPer obtenir un canvi d’escenari i un canvi total d’aire, vingueu a pocs quilòmetres del nostre establiment a la frontera espanyola. Continuant el camí, trobareu situat a la península del Cap de Creus, Cadaqués, un dels pobles més famosos de la Costa Brava a la regió de Girona. El nucli antic de Cadaqués, amb un caràcter mediterrani orientat al mar, es troba al final de la badia. Una font d'inspiració per a pintors i artistes coneguts a tot el món des de fa dècades, aquesta ciutat ara gaudeix d'una intensa vida cultural, com ho demostren els seus nombrosos museus i galeries d'art, entre les quals destaca la casa-museu de Salvador Dalí.


Esteve Maspons Gual: d’abril 2009\n-II- Viatge a Londres i coses del país. Pirats i pirates\nL'anterior crònica, potser interessà algun viatger i aquesta és d'interès més general. Això espero, però sempre esperem massa.\nOn hi han animals vaig jo -porteu sempre pa, per a ells-. Les bestioles allà vénen i aquí fugen, és simptomàtic. Els esquirols mengen de la mà-. M'embadaleix observar-los a tots, i tan a prop. A un gran estany vaig passar una estona donant menjar a uns grans cignes. Tenia el panet a la mà i l'anaven estirant tot pessigant-me els dits, sé que hi ha que ho considera una activitat perillosa, el cert és que vaig adonar-me que tenia dues càmeres filmant-me. A Baker Street -casa del prime minister- al moment de la foto vaig posar la mà al morro del cavall que va començar a mig queixalar, jugant o que sé jo , cosa que també va despertar algún xisclet entre la munió de turistes. Què voleu, si això em diverteix?\nWestminster i Darwin\nTothom parlant de Darwin i estavem solets, aquell matí de fina pluja, a la dolça penombra sagrada de la catedral, trepitjant la seva tomba. Ningú hi parava esment. Estava al costat de Newton, aquest enlairat en panteó. Així mateix l'estranya emoció davant les restes de Carroll, Dickens i Haendel. Hi han uns minuts cada hora que tothom guarda silenci i es convida a sentir una lectura. Amb St. Paul -la catedral dels londonencs- són les dues construccions més impressionants, dos llocs entranyables a visitar.\nQue ho fa que els catalans ens distingim tres hores lluny? Un vianant em va demanar una adreça i em va semblar que era català. Li vaig dir: Are you spanish? Yes. Català? Sí.\nAl costat del Tàmesis hi havia una figura de Dalí i esperàvem fer-nos la foto corresponent, i li vaig dir a un grup que no marxava: Vinga catalans, foteu el camp ja. Es van posar a riure aquells catalans.\nUK, el nord, la dissortada pàtria i Pla\nAllà no es deixen fotre però tampoc et foten -el just i necessari-. Entenen el concepte de llibertat i democràcia. Aquí ens creiem que democràcia és votar i fer ampolles. Ells en porten molts anys, i aquí el nostre anarquisme mal entès tampoc no ajuda. Cada vegada més anyoro un país amb més ordre, civisme i cultura, més nòrdic. Al venir, sempre em ressona Espriu i el seu nord desvetllat culte, lliure i feliç". Ho mitifico? potser sí, també hi ha pillastres; era país de pirates, de pirats -són encantadors- ; en sé d'algun que li fa nosa el català. Potser però també és un mite la seva fredor i orgull. I és cert que treballen poc, i ben mirat Londres és un monstre superpoblat, tot i que l'agobi no el varem sentir com aquí baix. Certament hi han les hordes de Lloret, però pensem que a Europa ens té com a Can Pixa, aquí vénen a desbarrar una setmana. I allò principal: l'anglès no sap beure.\nA Londres estant vaig llegir Pla sobre el dibuixant Pere Ynglada: Manejava el protocol europeu normal, però d'una exactitud infalible que aquí semblava molt complicat i que no és més que un saber viure amb les mínimes dificultats. Era reservat pero sempre portava la cortesia i correcció a uns extrems que en la nostra vida aspra, brusca i insegura -barreja d'exabruptes, febleses, enveges, adulacions, exasperacions sense fonament i de caigudes fàcils- feien estrany.\nI "l'alegria" mediterrània? No tot és or. Tot venint, al bar de la Renfe hi havia quatre solitaris, capcots a la barra davant les cerveses. Vaig pensar en aquella estampa tan típica de\nmunions de "treballadors" de la City prenent la cervesa davant els pubs, sortint de les oficines, amb aquell esguard net i feliç.\nPla en deia: han inventat tot el que val la pena. -li he de llegir Viatge al nord- Recordo que algú esmentà alguna similitud catalano-anglesa, no ho sé. A part St. Jordi de patró.\nEl que fa anys que em fa ballar el cap és que Barcelona destaqui en el ranking de qualitat de vida. La insana, sorollosa, insegura, cara i atapeïda Barcelona! -La Vanguardia, tan moderada, justament acaba de fer un reportatge terrorífic, aterridor, de les Rambles nocturnes-.\nDesprés de llegir coses i assimilar el viatge, crec poder dir que l'encant de Britania ve del respecte reverencial que tenen a la tradició. I viceversa -a casa nostra-.\nSuperficial o no, això és el que em sembla, i algú en treurà, espero, alguna cosa de profit.\nPublicat per Maspons a dimecres, d’abril 29, 2009 10 comentaris:\nEtiquetes de comentaris: Catalunya, Josep Pla, Viatge a Londres i coses del país\nConfesso que el que volia -i em convenia- era passar la Setmana Santa descansant en el poble més aborrit i remot, però la família decidí Londres. Al final gaudí també "l'excés". Comencàrem amb un altre excés, habitual: el d'equipatge. Roba i pes inútil que no deixa lloc pel shopping. No hi ha manera. Espera absurda al Prat; al control aeri em van fer treure el cinturó i no me'l van tornar, i això que m'estava posant les sabates. En venjança sempre els hi colo la meva navalla multiusos davant els nassos, i aquesta vegada fins i tot tres minibricks de taronja.\nCom viatjar? Veure o viure?\nSi bades veus poques coses i si no pares de moure't arribes a una saturació extenuant. Vet aquí el dilema. He conclòs que lo millor és passejar, badar, no pas caminar a ritme de marxa per veure-ho "tot"; i triar bé els hints. Aconsello no perdre un matí amb el canvi de guardia. En quant al British Museum no ho tinc clar. M'interessava, però arriba un punt que veus més coses de les que mires. Fins arribar al milió que en té! Més que els corredors dels museus, dels viatges recordem coses com el te a fora el bar Lido davant el gran estany.\nHints i coses\nAl gra: no vull ser original però lo millor de Londres és el que no es veu, o sia el seu esperit, "l'atmosfera", l'ambient. Definir-lo em depassa. Com a coses tangibles destacables St. Paul i Westminster,Hyde Park i altres parcs, les botigues -London is shopping, i aparadors- . Amb temps: el museu de les Ciències, el d'Història Natural, el British -els tres gratis- i el de la Tower, que són esgotadors, i és frustrant no acabar-te tanta meravella-. En fi, entre lo típic, això. I les xavales. En aquest viatge passarem de quadres. A la nòria -viatge de mitja hora- cues kilomètriques.\nNo tan conegut és el Royal Albert Hall, magnificient i circular sala d'espectacles, erigida pel marit de la reina Victòria, 10.000 persones, i més barat que el Palau.\nCoincidirem amb les concentracions dels tamils en protesta pel genocidi Srilankès. Són una raça estranya: negres amb cara de blanc.\nNo està a les guies. Al Pont de la Torre: al principi et preguntes què passa. És mitja tarda, hora de plegar; milers, desenes de milers de persones amb vestits negres, encorbatades, en compacta formació, avançant com un exèrcit; una marea humana marxant a pas ràpid, en un ordre espontani. Tal com ho dic. No sé que passaria si hom s'aturés al mig d'aital avalantxa.\nPubs i el diabòlic anglès parlat\nHe de dir que a l'entrar en un pub -taverns- et sents molt desplaçat, amb aquells menjars -pastanaga sucada amb una maionesa-, aquell micromón que desconeixes, però només amb una estona t'hi sents -i et sents- bé en aquell càlid ambient de fusta i murmuris. És el revers d'un bar d'aquí, que tothom "crida i beu per dos".\nDemanarem un te amb llet -ens hi hem acostumat- sense esforçar-me en la pronuncia: uan ti. Al repetir-ho el cambrer em vaig adonar una vegada més com d'estrafolari és aquest cony d'idioma: no és ti sinó quelcom com: txeí. És frustrant saber anglès i entendrel's tan poc. Ho mig arreglava preguntant als indis. L'accent és també una forma de diferenciació social.\nEn una ciutat de 9.000.000 (sic) d'habitants tot té unes proporcions gegantines. Els qui busquin ambient modern, compres i gastronomia internacional -en kioskos- no s'acabaran el mercat de Camden. El "nen" i dona van disfrutar amb tota la parafernàlia reggae i "alternativa", accesoris i roba. Els magatzems Harrods mereixen tanta visita com qualsevol museu, per la decoració, mercaderies, vestuari del personal, etc. Hi havia llangonissa de Vic -España- 4 vegades més cara.\nSóc de comprar de segona mà però mai havia comprat roba. A Camden hi vaig comprar a una velleta una gorra 100% llana irlandesa seminova, Duran-Duran i Nadales per una lliure amb deu. La compra gloriosa va ser l'Encyclopaedia of Immaturiy, i -també ludofília i enginy- un Vortex disseny Nassa remenant per un del meu tipus de botigues favorit. I unes curioses capsetes en una sold-shop: una il.luminada per il.luminar-te amb dibuixos zen i l'altre un escalfador de mans i guia supervivència, 2 corones; dos cedés de Hymns i Psalms aWestminster, tres bones guies a color de minerals, insectes i la millor que he vist d'instruments musicals : mitja, una lliura i 5 lliures. I comestibles al super.\nMenjar, transport, hotel, etc\nLondres és car d'hotels, però menjar és molt barat. Tothom fa els números diferent, però si demanes tap water, no postres i no menjant pels ulls pots menjar per 3 o 6 lliures. Sandwichs grandiosos per menys de dues lliures. El primer dia estreno hindú: foc per les orelles. A Camdem menjar New age per 3,95. En canvi a Oxford un pet d'hamburguesa a 4, és clar que era un lloc que recreava els bars fifty de Grease, i a mi que no vaig pendre res em van oferir unat ap water amb gel.\nEl diari mitja lliure i els gratuits són repartits arreu. El transport -"constant i arreu"-, amb més taxis que particulars. Crec que el millor és agafar la tarja Oyster Card, cal carregar-la.\nHotel Royal Eagle -crec que de i per espanyols-, a l'habitació la cadira impedia el pas al lavabo. Vista ample darrera cases victorianes. Em ve gran pagar tant per un llit i el buffet lliure: pastes, pa, york, melmelades i formatge cada dia -crec que el millor és un apartament-. Un ordinador gratis però sempre ocupat.\nEl clima ideal, a més diu Joaquín Merino -un dels espanyols més graciosos, foragitats també de la tele del Felipsoe- que és l'únic lloc que els núvols no tapen la llum sinó que la filtren. I la pluja no mulla -n'hi ha prou amb un barret, corroborà Merino-. Un bon consell és que no avanceu el rellotge: baixàvem a esmorzar a les 9 i eren les 8.\nAcabem la primera part amb el vibrant i magnífic himne no oficial.\nAl pròxim capítol de Londres parlaré de jo i altres animals, Darwin a Westminster, catalans i anglesos, etc\nPublicat per Maspons a dissabte, d’abril 18, 2009 9 comentaris:\nEtiquetes de comentaris: Viatge a Londres i coses del país\nLa televisió del franquisme era millor. Una petita crònica\nNo sé qui em mana embolicar-me dient aquestes coses tan incorrectes, però en un moment de rauxa; perquè vull ser un home lliure -hi lluito-; i com que no sóc sospitós de franquista, ho dic: aquella televisió -i la de la transició- era millor, diria que fins i tot bona. I encara més: "massa" bona. Sap greu reconèixer-ho, però ja sabem que la realitat a vegades és incomòda.\nDic massa bona perquè no tots podíem seguir tant concert simfònic, aquells programes de poesia i literatura, Bergmans en blanc i negre, un Ibsen, o cante hondo pur -això era, sincerament, lo més pesat que recordo, ja que aguantar tan sovint tot un sopar amb aquells ais, a un noiet català li resultava una tortura-.\nAquest és el pa que s'hi donava\nNo em vull allargar. Hi havia el millor cinema -quan fa que no emeten els Marx o Bogart?-, el teatre clàssic a Estudio 1, des de Calderón a Chejov passant per Muñoz Seca i Sagarra, els concursos -a mi m'agradava Las diez de Últimas: "el bedel de los pàjaros",o el Menal dels bolets, que hom erra al colocar-los a Un millón para el mejor -que també va guanyar una catalana, la Mercedes Carbó-. Les sèries -genial El Pícaro, mireu com es transforma-, els infantils, titelles, els Chiripitiflàuticos; grans dibuixos, com la Pantera rosa o els de Hanna Barbera; la presència d'humor intel.ligent; el tractament de les ciències pel Miravitlles o la delinqüencia amb Enrique Rubio. Les campanyes cíviques amb cara i ulls -Usted puede pagarlo pero España no-. Fins i tot aquella programació de Setmana Santa, que ajudava a desconectar -tot i que hi havia que desconectava la tele-, amb Bach i altra música sacra.\nAfegitó. Ara recordo els escacs! Algú recorda el Román Torán? I els programes de jazz! -amb Pedro Iturralde abonat-.\nEls professionals: abundaven els "engolats", però sabien parlar, eren educats, i els coños i els fotre els deien a casa seva. Els entrevistadors eren el contrari dels d'avui -endogàmics i amb ínfules de protagonisme-, treien el millor de l'entrevistat, escoltaven i que paradoxalment són els que són refèrencia a la història del periodisme. El PSOE va decidir retirar de la pantalla qualsevol cara que recordés aquell règim: els Soler Serrano, Pecker, Iñigo, Barcelona, Amestoy, Uribarri , i tants. D'aquí va néixer hacer pasillos. De la mateixa manera que un d'aquells caps joves i modenns de TV3 va comentar veient cantar el gran Ovidi Montllor: Aquest tio fa adormir.\nEstic obssessionat en reveure una sèrie que m'enganxava, de canalla, a la cadira, -fa dècades que no parlo d'ella amb ningú-. Tenia aquell mític començament -amb porto-riqueny-: Destino: la tierra, propósito: apoderarse de eia. M'agradaria tenir mòbil només per posar-m'hi la sintonia. Mireu el video si no enganxa -o en portuguès aquí-, la presentació surt als 2,30 minuts. Us sona Los Invasores? Un home que sap de la invasió de éssers com nosaltres i ningú se'l creu.\nCatalanitat -bien entendida, això sí-\nLa gent s'enfot encara dels Coros y Danzas, però era el recolzament del folklore genuí dels pobles de l'estat, ara van de hip-hopers. Portem trenta anys de democràcia i no recordo haver vist un sol cantant en català, ni una sardana -potser a la transició- a cap televisió nacional. Artistes com Núria Feliu, Guardiola, Serrat, Salomé, etc. hi eren habituals, cantant en català. L'endemà d'escriure això a TV2 recordaren, a part els que he dit, cantant en blanc i negre, a la Bonet, i el Llach cantant La Gallineta amb el seu visca la revolució!\nA aquella televisió no vivíem la incomoditat de contemplar en família aquesta inundació de grolleries xabacanes, sexe explícit, a part les mentides pagades i la venda de sentiments. Ce ça.\nSegur que algun jove a qui li han repetit que el franquisme era el mal absolut, el desconcertarà llegir això, els grans no ho sé. No crec però que el que dic sigui facilment rebatible. Per cert, m'he adonat que no podrem jutjar justament el franquisme si oblidem no fer-ho en bloc, ja que hi ha el primer, el de la repressió brutal, l'autoritari i el laissez faire del tardofranquisme.\nSe m'ocorre afegir, que també hi ha diferència amb la ràdio. És clar que jugaven amb avantatge: hi havia menys polítics, i les ràdios tenien més temps per a coses més interessants que les declaracions de la infinita tropa "d'elegits" d'avui. Que ningú interpreti res.\nNo cal dir que això és també una crítica a la televisió d'avui -dubto que hi hagi una crítica que els dolgui més-. I és clar que avui també hi han alguns bons programes i professionals; que també hem de tenir en compte que els temps eren menys banals arreu, i que la nostàlgia pot tenyir el judici, potser com el del crític Comes "ens posem pel.lícules antigues per a defensar-nos d'un món que persevera en la decadència cultural". Una mica sí, al Mercadet m'he pogut fer una petita col.lecció de clàssics -d'un a tres euros-. Sobretot d'aquelles comèdies americanes -123, El Apartamento, o la col.lecció dels Roper, medicina de l'ànima.\nI jo que era defensor de les privades! La disminució de la qualitat del medi fou proporcional a l'aparició de nous canals.\nLa culpa d'aquest post és d'aquest, arran d'una de les seves habituals crides a ser crítics :) Amb tota la raó.\nCrec no desbarrar massa.\nPublicat per Maspons a dissabte, d’abril 11, 2009 7 comentaris:\nEtiquetes de comentaris: televisió franquista bona\nPublicat per Maspons a dimecres, d’abril 01, 2009 9 comentaris: