El Casal Cultural Jaume I Pedreguer organitza en La Vall de Gallinera la 7ena edició de l’Excursió Poètica a La Foradà – Un poema en el camí – Acció Cultural del País Valencià\nEl Casal Cultural Jaume I Pedreguer organitza en La Vall de Gallinera la 7ena edició de l’Excursió Poètica a La Foradà – Un poema en el camí\n28 maig, 2019. 8:25\tActualitat\nDesprés de cancel·lar-se per inclemències meteorològiques la data inicial, el 19 de maig el Casal Cultural Jaume I Pedreguer va poder organitzar la setena edició de la Excursió Poètica a La Foradà. Un trajecte de poesia, cultura i natura que té la seva sortida des de Benissiva i finalitza amb la visita a l’emblemàtica Foradà. Com en edicions anteriors el recorregut va comptar amb recitals de poesia i actuacions en un dels paisatges més bells de la nostra geografia, la Vall de Gallinera.\nEl grup de castellers Moixaranga de la Marina esperaven als excursionistes en el terreny de l’Era, acompanyant l’esmorzar amb música i on el castellers van poder raspar els núvols que acompanyaven el blau cel.\nLa travessia continua i el viatge ens porta a la Cova de la Mora. Ágnes Villar amb la seva veu, la seva música, la seva tendresa i la seva veu va portar calor als murs d’aquesta mil·lenària cova.\nNomés quedava arribar fins al cim, fins a la meta d’aquest passeig, la imponent Foradà i la seva eterna mirada a la Vall de Gallinera. Els últims poemes recitats i la travessia de tornada a Benissiva van finalitzar l’excursió. El Casal agraeix a la Moixeranga de la Marina, Agnès Villar, Paco Riera Molines per fer inoblidable aquest dia. Als bars col·laboradors. A Marian Castelló per tantes solucions a tants canvis d’última hora. I evidentment i com no podia ser d’altra manera, a les més de 150 persones que, algunes repetint durant varies edicions, van voler tornar a viure aquesta experiència amb nosaltres. L’Excursió Poètica a la Foradà és un poema en el camí, un viatge que des de fa set anys organitza el Casal. Una travessia en la qual reflectim la importància en la perdurabilitat de la nostra natura, la nostra cultura, les nostres tradicions, les nostres arrels, la nostra història.\nFotos: Daniel Puigcerver\nEtiquetes: casals Pedreguer Vall de Gallinera


Escriure per no callar: L’efecte papallona\nEl 15M segons France 2 (subtitulat en castellà)\nEls sistemes socials són artefactes, és a dir, sistemes elaborats per els humans, no sotmesos a lleis naturals. Són sistemes, d’allò que en física s’anomena, dinàmics, i per tant sotmesos a la teoria del caos. En aquest sentit un sistema caòtic no vol dir que siga un desastre. Significa que un petit canvi en les condicions inicials provoca una evolució molt diferent del sistema. És el que popularment coneguem com l’efecte papallona.\nEl 15M potser eixa xicoteta variació en el sistema que derive en un canvi qualitatiu del sistema social d’occident. Hi ha gent que pensa que són tonteries, que acabaran anant-se’n a casa sense aconseguir res, però també hi ha gent que pensa que açò és de les coses més importants que han passat des de fa molts anys.\nBusquen a qui està darrere, acostumats com estem a que tot estiga manipulat. Ho desqualifiquen perquè no utilitzen les llengües autòctones tot el que caldria. Els acusen de “perroflautas” perquè hi ha gent que no vist a la manera del Corte Inglés. Es riuen de les assemblees inacabables. No tenen trellat, diuen, no saben el que volen...\nPerò estan fent coses diferents per eixir del pou. No sabem, ni ells tampoc saben, què ni com evolucionarà el que es va encetar el 15M però caminen, no estan quiets, i no volen seguir el pastor que du el ramat directe al barranc. No són ovelles. Són joves, tenen un futur i es neguen a ser la generació perduda, com van vaticinar alguns manaires. Encarnen la variació en el comportament que el sistema no tenia previst.\nLa protesta pacífica i multitudinària, amb continuïtat i sense líders destacats, ha descol·locat als vigilants dels sistema i ha donat oxigen a milions de ciutadans ofegats pel sistema depredador i injust. Els indignats no són ningú i som tots. No són res i ho són tot. L’esperança del pressent i el futur mateix. Són una llum dins de la foscor que, com en un malson, ens tenalla i paralitza. S’han despertat, ens han despertat i el seu soroll tranquil està traient de la letargia als joves d’Europa.


Propera parada: cultura: Programa del 17-4-2012\nJa es pot escoltar un dels programes que vam fer als voltants de Sant Jordi. Per aquest motiu, aquesta nit us vam oferir un programa extra, a més del de dijous, on vam parlar dels llibres com 'Blonde', de Joyce Carol Oates o 'El gran golpe del gángster Barcelona', de Lluc Oliveras. Vam entrevistar al protagonista d'aquest darrer llibre, Dani el Rojo, i també vam conversar amb Raül Romeva sobre la seva novel·la 'Sayonara Sushi'. No vam deixar de banda el teatre i vam esmentar 'Rock the ballet' i 'Parlour song (música de fons)', dues grans estrenes que van donanr molt a parlar. Tampoc vam oblidar que fa 100 anys que es va enfonsar el Titànic i vam parlar amb Esther Iracheta, directora de CataCultural, sobre la recreació del sopar del vaixell que es va fer. Tot això i molt més a Ràdio Cornellà 104.6 FM ) o per amb Laura Mas i Xavier Borrell.\nBy Xavier Borrell - de maig 01, 2012


Indignem-nos al Poblenou! | La Escocesa\nInici Indignem-nos al Poblenou!\nDm, 31/05/2011 - 22:01 — La Escocesa\nPer donar continuitat a la lluita que ha sorgit a la plaça Catalunya i seguir amb tanta energia i determinació cal multiplicar-la i extendre-la als barris. Per això entenem que és important crear i participar en assemblees als barris, des d'on podrem treballar a més petita escala, amb més facilitat i incidència, i en coordinació entre els diferents barris per no perdre la força de la unió. L'Assemblea Social del Poblenou fa molt poc que es va crear i està oberta a tothom. Expliquem una mica la seva trajectoria:\nArran de la convocatòria de Vaga General del passat 29 de setembre, persones del barri i de diferents col·lectius i procedències, vam organitzar-nos com a Comitè de Vaga del Poblenou. A diferència d’altres ocasions, aquesta vegada un cop acabada la vaga vàrem decidir seguir trobant-nos i buscar la coordinació de les lluites aïllades, per organitzar-nos més enllà de moments puntuals. El 12 de març organitzarem les primeres Jornades Socials Del Poblenou, oberta als veïnes i veïns del barri. En ella es feren xerrades i debats sobre defensa laboral, contra els desnonaments i la turistificació del barri, sobre consum alternatiu i sobre com cercar respostes col·lectives a les situacions injustes que pateixen les persones migrades del barri. De resultes d'aquest procés assembleari decidirem passar a ser l'Assemblea Social del Poblenou.\nLa nostra manera d’organitzar-nos és assembleària, tothom té dret a intervenir i la presa de decisions es fa buscant el consens i votant només quan és necessari. L’assemblea es reuneix un cop al mes, rotant els llocs de reunió. Al mateix temps seguim coordinant-nos amb la resta de barris de Barcelona. Pel que fa al treball al barri de moment ens hem anat organitzant en quatre eixos: migracions, sociolaboral, habitatge i urbanisme, i consum, tot i que pensem que hi ha més eixos interessants a treballar, que es formaran, sens dubte, a mida que siguem més i podem assumir-los. Hem de remarcar que al barri existeix una gran xarxa d'entitats i associacions que ja treballen en alguns d'aquests ámbits i és des d'aquestes o fent vincles amb aquestes que volem treballar.\nFem una crida a trencar l'aïllament i treballar juntes. Molts/es hem participat a la mobilització popular creada arran de l’acampada de plaça Catalunya i apostem per estendre-la al Poblenou i a la resta de barris de Barcelona, reforçant així la lluita contra el sistema capitalista. Vine a la propera assemblea! Les places són nostres!INDIGNEM-NOS JUNTS/es! Perquè Junts/es Ho Podem Tot!Dimecres 1 de juny. 20:30h Plaça Can Felipa (C/Pallars, 277)-- CSOA La TeixidoraC/Marià Aguiló 35, M<L4> Poble Nouhttp://teixidora.squat.net/


S'inaugura un mural a la zona esportiva per recordar els drets dels infants\nS’inaugura un mural a la zona esportiva per recordar els drets dels infants\nLa regidora d’Educació de Vilanova del Camí, Eva Vadillo, i els representants dels centres educatius del municipi van visitar aquest divendres el mural de grans dimensions que s’ha pintat en la tanca que delimita la zona esportiva de Can Titó. La idea estava concebuda per a la primavera del 2020, però la pandèmia ho va fer impossible.\nEl compromís adquirit per la regidoria d’Educació amb els centres d’ensenyament el novembre del 2019, en el marc del Dia Internacional del Dret dels Infants, s’ha mantingut ferm. Eva Vadillo va projectar la creació d’un gran mural en el qual hi havia de participar l’alumnat vilanoví amb la voluntat de crear consciència i avançar en el reconeixement dels drets dels infants. La idea era treballar en aquesta pintura gegant a la primavera del 2020, però l’arribada del coronavirus ho va capgirar tot i s’ha hagut d’esperar que la situació millorés per tal de fer-ho realitat.\nFinalment, una representació de cada centre educatiu del municipi, des de les llars a l’Institut, han participat en la creació d’aquest mural que recorda que els drets dels infants comencen quan ells neixen. Les sessions de pintura van començar al mes de maig.\nEl mural ha estat dissenyat per Elisabet Serra, Elis Elis, que seguint les indicacions de la regidoria d’Educació, il·lustra la gran diversitat de persones que conviuen a Vilanova del Camí, persones de diferents orígens i condicions.\nArticle anteriorEs prohibeix l’accés al Parc Natural de Montserrat davant l’elevat risc d’incendi\nPròxim articleEl Consorci Sanitari estrena nova web, més atractiva i accessible


La moció presentada per Ciutadans ha sortit aprovada sense cap vot en contra\nEl Parlament de Catalunya insta el Govern a iniciar els tràmits perquè el port de Palamós tingui un Punt d'Inspecció Fronterera.\nLa Comissió de Territori ha votat sense vots en contra una proposta de Ciutadans que demana que Generalitat, Ajuntament i les Autoritats Portuàries facin els tràmits necessaris per rebre mercaderies de fora la UE.\nEl diputat taronja, Héctor Amelló, ha recordat que el port comercial de Palamós mou 180.000 tones anuals de mercaderies però té marge de creixement. Ha remarcat que té característiques geoestratègiques suficients per albergar una infraestructura de primer nivell i que això ajudaria a superar l'estacionalitat laboral que pateix la vila.\nERC i JxC acusen l'Estat de posar trabes\nERC i JxC han recordat que tant la Generalitat com l'Ajuntament sempre han donat suport a la creació d'un PIF i que si no hi és, és per les traves que contínuament ha posat l'Estat.\nTant el PSC com el PP han reconegut que el PIF i el Punt Schengen són demandes històriques del món empresarial i social palamosí i que cal treballar perquè la infraestructura sigui frontera exterior de la UE.\nEls Comuns també han votat a favor de la moció sense gaire més consideracions mentre que la CUP s'ha abstingut.\nEls partits acusen C's de tenir un to agre\nERC, JxC, Comuns i PSC han retret el to del diputat Héctor Amelló que ha fet una exposició de motius en el que acusava els "separatistes" d'haver creat un "règim totalitari" i al PSC i els Comuns de ser la seva crossa. Aquests dos darrers han dit no entendre el perquè d'unes consideracions que res tenien a veure amb la moció.\nEl partit taronja també ha rebutjat, sense que això hagi afectat a la votació final, les esmenes de JxC i ERC que reclamaven que es traiés del text 'les autoritats portuàries' ja que asseguren no tenen competència en aquesta qüestió. Héctor Amelló ha tancat el tema de forma contundent dient que aquestes esmenes "com és habitual" en els dos partits proposants no aportaven res.


23-F .- Per Paula Rosa E-41 | HISTORIADORS DEL SERT 2013\n← Los campos de internamiento en Francia para republicanos exiliados durante la guerra civil.\nLOMCE: un paso menos para el franquismo por Álvaro Martínez →\nDesprès de la aprovació de la nova constitució espanyola de 78 semblava que el franquisme quedava enrere.\nEncara quedaven problemes molt greus, com el terrorisme de ETA.\nEl president del govern espanyol, Adolfo Suárez va dimitir el 29 de gener de 1981, Calvo Sotelo es va presentar com a candidat, encara que no va assolí la majoria necessària; la qual cosa va produir la segona revolta coneguda com el 23-F.\nEl 23 de febrer de 1981, un grup de guàrdies civils i vehicles camuflats es tanquen al congres dels diputats.\nEls assistents dient que van escoltar un fort soroll a la porta i acte seguint van entrar al parlament i Antonio Tejero va dir la frase que ha passat a la historia : « Todo el mundo al suelo ». Dins del parlament hi havia mitjans de comunicació gravant tot el que succeïa.\nTota Espanya estava atemoritzada, a Catalanuya, però, el president de la Generalitat Jordi Puyol va tranquil•litzar a la població amb una frase que li va dir el rei “ tranquil Jordi, tranquil”. En canvi altres presidents d’altres comunitats no van dir res fins que va passar el perill com es el cas de Carlos Garaikoetxea.\nFinalment el dia 24 de febrer els segrestadors van posar fí a aquest esdeveniment.\nVa ser un cop d’estat amb fracàs.\nA conseqüència d’això el govern de Calvo Sotelo va fer unas eleccions anticipades i va sortir el PSOE amb una gran majoria, creen una nova reforma a l’exèrcit espanyol\nTambé es va iniciar un objectiu per a frenar la descentralització de l’estat Espanyol i limitar el sostre competencial de les comunitats autònomes.\nAntonio Tejero, Milans del Bosch i el general Alfonso Armada i uns altres divuit militars són condemnats a penes de presó.\nVa ser un fet que ha marcat i marcará un abans i un després en la historia d’Espanya.


La meva experiència amb refugiats | Bayt al-thaqafa\nSonya, María, Adelle, Fredrik, Hassan, Ali, Dakari, Bahir i Jamal són els refugiats a qui dono classes d’espanyol. Provenen de països tan diferents com Ucraïna, Síria, Iraq, Líbia o Iran, però tots tenen una cosa en comú: han travessat un infern per arribar fins aquí.\nÉs setembre, recorro els carrers del Born, travesso la multitud de turistes en pantalons curts que pul·lulen com mosques pel centre de la Ciutat Comtal. L’ambient és relaxat i festiu. Accelero el pas perquè tinc pressa i entro en un portal del carrer Princesa, just al costat del superfashion Bar Brutal. Pujo els esglaons de dos en dos i en un moment truco al timbre de Bayt-Al-Thaqafa, el “Bayt”, la fundació on imparteixo classes de castellà a un grup de refugiats. M’obre la porta l’Anna Eguia, la coordinadora de voluntariat, i em dóna les copies que ha imprès del material que li vaig enviar per mail per la classe. Quan entres en el Bayt, deixes molt enrere la Barcelona del disseny i el postureig, aquí els fons es destinen a projectes socials, no hi ha aire condicionat, no hi ha pantalles planes, no hi ha ordinadors d’última generació. El que hi ha és gent, s’escolten riures, música de fons, algú que parla per telèfon. El Bayt facilita la integració social, cultural, política i cívica d’immigrants i refugiats en la nostra societat, genera un espai i sentiment de pertinença, sense pèrdua de la pròpia identitat. No hi ha aire condicionat, però ningú es va quedar sense celebrar el seu aniversari o sense un advocat que l’ajudés amb els papers per aconseguir el NIE, el número d’identitat d’estranger.\nEntro a l’aula i espero que arribin els meus alumnes, tan diferents entre ells i tan units en la seva nova condició de refugiats.\nEn Bahir ja està a classe. Sempre arriba el primer, em saluda molt amablement i s’asseu a una cadira. M’explica que avui ha anat a nedar, que li agrada el mar. Prové d’Iran, encara que jo no sé de quina part del país ni perquè va haver de fugir d’allà. El que sí sé és que també segueix el programa d’acollida per persones en gran situació de vulnerabilitat, per tant, sigui pel motiu que sigui, el que li va passar va ser una cosa atroç. En Bahir viu en una casa d’acollida amb en Dakari i en Jamal, de Camerun i Líbia respectivament. Els tres pateixen estrès posttraumàtic. No sé si en Dakari va venir fugint de Boko Haram o de les Forces de Seguretat del seu país, ja que, segons documenta un informe d’Amnistia Internacional del passat juliol, a Camerun hi ha hagut 101 casos de detencions en règim d’incomunicació i tortura entre el 2013 i el 2017. No obstant, en Dakari es desfà en somriures i se li il·lumina la cara quan parla de futbol, la seva gran passió. Explica que en el seu país va arribar a jugar a segona divisió, i no ha perdut la fe en que algun seleccionador el descobreixi i el contracti per jugar en el seu club. Somriu tota l’estona, però de vegades, el seu somriure es congela massa temps, i sé que està en un altre lloc, i que una cosa pitjor que el fred li congela l’ànima.\nDesprés de l’enderrocament de Muamar Gadafi el 2011, Líbia es va convertir en un regne de taifes formats per bandes armades en constant lluita pel poder. Des del 2015 els enfrontaments entre aquests grups rivals han desembocat en una guerra civil. En Jamal prové d’aquest infern, però a classe, manté aquest malson oblidat, ben lluny. Amb les altres professores fem broma i li diem en Joey Tribbiani del grup. Com el personatge de Friends, és guapo, divertit, molt bufó i se les dóna de seductor. Pica l’ullet a totes i si et descuides et demana el número de telèfon; és impossible no riure quan intenta colar-te alguna de les seves entabanades. Amb una riallada li etzibo: “O sigui, que sí que has fet els deures però se’ls ha menjat el gos. Si no teniu gos, que sé on viviu!”.\nDesprés, entren a la classe l’Estefanía i la seva filla Sonya, provinents d’Ucraïna. La Sonya pateix insuficiència renal crònica, i si no hagués pogut sortir del país ara no viuria per explicar-ho. Cada dos dies ha d’anar a fer-se diàlisis, una cosa que va haver de deixar de fer quan esclatà la guerra civil a la regió de Donetsk, a l’abril de 2014. La Sonya, que és de les més avançades de la classe, m’explica que la seva única germana es va haver de quedar a Ucraïna, acabant els seus estudis de medicina. Contemplen amb estupor les noticies sobre el procés català, temen sofrir de nou l’horror i l’absurd d’un conflicte armat. A les meves classes també hi assisteixen un enginyer i una joveníssima infermera que prefereixen ocultar el seu rostre i el seu nom per por a les represàlies. Ambdós aspiren a parlar ben aviat castellà per trobar una feina, del que sigui; l’enginyer s’acontenta en arribar a taxista, la infermera aspira a servir sangria i paelles en qualsevol local per turistes.\nAvui a classe toca un tema complicat, “La família”. Com explicar “mare”, “avi”, “germà” a qui ha perdut tota la seva família? Als què, com en Hassan, van veure com el Daesh assassinava al seu pare sense poder fer res al respecte? Els manuals de Español Lengua Extranjera no contemplen aquests casos. Tot i així, surto del pas, gràcies a la família Simpson. Beneits Homer i Bart. Són un referent cultural universal, i de pas, ens serveixen per comentar episodis i riure una mica. S’ha d’estar sempre a l’aguait i l’humor és una bona eina a la que recórrer quan es treuen temes complicats. I a fer broma s’hi apunta tothom immediatament. No importa el que haguem passat, si aconseguim fer un acudit, deixem de costat les nostres pors i els nostres pensaments més obscurs i, d’alguna manera, ens alliberem per un moment de la nostra càrrega.\nQuan acaba la classe vaig a parlar amb la Daniela i la Núria, les responsables del grup, per comentar-les-hi que he notat en Bahir més dispers que de costum i a en Jamal massa loquaç, inclús pel que és ell normalment. De vegades, només t’adones de tot el que han patit per com, de cop, es queden absorts, embovats, perduts en el seu món, o per un sobtada eufòria que els delata. El seguiment és continuo, en l’equip del Bayt no hi ha fissures, són molts els professionals que entren en joc per garantir que tot vagi sobre rodes. El programa d’acollida a refugiats només és un dels molts que aquí es duen a terme, l’activitat en aquest pis del centre de Barcelona sempre és frenètica. No hi ha aire condicionat, ni gran ordinadors, però sí que hi ha un equip humà al que no el para res i es volca amb entusiasme en tasques que no figuren en el seu contracte de treball o voluntariat, ja sigui preparar un pastís d’aniversari, ajudar a pintar un pis d’acollida o acompanyar a algú al metge. I sempre de bon humor.\nEl Bayt forma part de la Red Acoge, una federació de 18 organitzacions, repartides per tot el territori estatal. El seu objectiu és promoure els drets de les persones immigrants i refugiades a Espanya. Un dels seus pilars és l’equip B, (B de “benvinguda”) al que pertanyo, format per més de mil voluntaris que amb una mica de temps i d’esforç aconseguim canviar la vida de la gent que de veritat ho passa malament.\nEl principal problema que es troben els refugiats és el de l’habitatge. Les persones que sol·liciten asil passen els primers sis mesos en cases d’acollida de l’associació, però després han de trobar una habitació o un pis de lloguer. Moltes vegades, durant aquest període no tenen autorització per treballar, però sí que tenen un NIE que els permet obrir una compte bancària i rebre la targeta sanitària.\nDesprés d’aquests primers sis mesos en tenen dotze més per trobar allotjament i feina, divuit mesos si estan, a més a més, al programa d’acollida per persones en gran situació de vulnerabilitat. Els propietaris de pisos i els empleats, quan veuen la targeta roja de demandant d’asil, es tanquen en banda, tot hi estar avalats pel Ministeri de l’Interior. Les persones que sol·liciten asil es senten com empestats. Això és el que expliquen l’Anna i el Gustavo, dos dels quasi 4000 veneçolans que han arribat a Espanya fugint del règim de Nicolás Maduro i als que vaig conèixer en un dels clubs de lectura de la biblioteca de La Fraternitat a la Barceloneta. En el que va d’any, la major part dels demandants d’asil no provenen del Mediterrani, sinó de l’altra costat del bassal, de Veneçuela. Les xifres estan disponibles a la pàgina web de la CEAR (Comisión Española de Ayuda al Refugiado).\nLlegim amb estupor a la premsa que onades de refugiats arriben a Europa, que s’amunteguen en les illes gregues de l’Egeo i en els camps de Calais i Dunkerque a l’espera de que els aculli algun país membre. Per sort, en Jude Law es va deixar caure a Calais i el seu missatge de recolzament als refugiats donà la volta al món. Quan una celebritat mediàtica recolza la causa, aquesta es fa trending topic. De fet, Lady Di va aconseguir més contra les mines antipersones que cap acord internacional. La sensibilització és el primer pas per aconseguir adscrits a qualsevol causa.\nI què ocorre aquí? Segons Eurostat, en el 2016, 1.259.265 persones van demanar protecció internacional als vint-i-vuit Estats membres de la Unió Europea. Alemanya, amb 745.265, va registrar el 59% de totes les sol·licituds d’asil, un percentatge inèdit fins el moment. Van seguir-la Itàlia, amb 123.370; França, amb 83.485; i Grècia amb 51.110. Només 15.755 persones van sol·licitar protecció internacional a Espanya l’any passat, una xifra que suposa l’1% de tota la Unió Europea.\nSón pocs, molt pocs, els refugiats que hi ha a Espanya, i molt pocs d’ells es troben a Barcelona, la meva ciutat. I d’entre aquests pocs, nou, només nou, són els meus alumnes, els meus nois.\nPots fer-te soci o fer un donatiu o bé oferir-te per fer voluntariat. I si tens disponible un pis, o fins i tot una habitació a casa teva, pots posar-la en lloguer a través de Red Acoge a un preu just perquè hi visqui un refugiat o una família.


Internet i el correu electrònic permeten mantenir un INTERCANVI d'opinions que ens pot enriquir a totes. Per això hem creat el FÒRUM ASODAME.\nPer formar part, has de prémer el logotip de YAHOOGRUPOS que veuràs a sota (al final). Amb això el teu programa de correu s'obrirà per procedir a enviar un missatge per demanar la subscripció. Un cop CONFIRMADA (mitjançant e-mail), entraràs a formar part del FÒRUM ASODAME-INTERCANVI.\nSI TENIU PROBLEMES O VOLEU QUE US FEM NOSALTRES L'ALTA, envieu-nos un correu electrònic fent clic AQUÍ i us subscriurem directament.\nPER PARTICIPAR i INTERCANVIAR OPINIONS:\n1 .- Quan vulguis enviar un MISSATGE a totes les integrants del fòrum, per fomentar un debat o demanar una informació o posar a disposició d'altres certes dades, etc ..., hauràs d'enviar un correu electrònic a l'adreça: asodame@yahoogroups.com.\nAutomàticament aquest missatge serà rebut per TOTES les integrants del fòrum i qualsevol podrà contestar el missatge i participar en el debat o intercanvi.\n2 .- Si reps un MISSATGE del FÒRUM ASODAME (ho sabràs perquè està indicat en el ASSUMPTE amb la frase ASODAME-INTERCANVI) i vols contestar, simplement prem RESPONDRE en el teu programa de correu electrònic, afegeix el que vulguis i envia'l. La teva resposta serà rebuda per TOTES les integrants del fòrum.\nCliqueu aquí per subscriure's al FÒRUM\nPer esborrar-se del FÒRUM, prémer aquí


Dani Martín: “Dedicar un 6% del PIB és el mínim per tenir una educació de qualitat”\nYou are here: Home / Destacats / Educació / Política / Societat / Dani Martín: “Dedicar un 6% del PIB és el mínim per tenir una educació de qualitat”\nEl membre de l’USTEC Vallès Occidental, el sindicat majoritari a l’ensenyament, defensa els motius de la vaga del 15, 16, 17, 29 i 30 de març\nDieu que el canvi de calendari ha estat la gota que ha fet vessar el got. També és la mesura que ha tingut més impacte mediàtic. Per què?\nPerquè s’ha tramitat per vies no ordinàries. Normalment es fa una proposta, es porta al Consell Escolar de Catalunya i a les meses de negociació amb els sindicats. Aquesta vegada el conseller Josep González i Cambray ho ha anunciat directament en una roda de premsa i després n’ha parlat amb els sindicats sense opció a negociar.\nNo hi ha capacitat de negociació?\nA la mesa ens va presentar el mateix que va dir a la roda de premsa. Vam dir que no ho volíem signar i ho va guardar a un calaix. Després de la tancada a la seu del Departament, ens va convocar de nou però sense voluntat de negociació.\nEl nou calendari avança el curs al 5 de setembre i tot aquell mes serà amb horari de 9 a 13h. Quin és el problema?\nLes formes d’aplicar-ho no han estat les correctes. No només ens hi oposem els sindicats, també el Consell Escolar de Catalunya, les Associacions Federades de Famílies d’Alumnes de Catalunya (aFFaC) i el Marc Unitari de la Comunitat Educativa (MUCE). A qui ha preguntat el conseller?\nI la preparació del curs següent?\nSi al curs següent segueixes al mateix centre, pots començar a preparar-lo al juny. Però hi ha nomenaments que es fan a finals d’agost i, per tant, la preparació es fa directament al setembre. No es pot preparar un curs en quatre dies! Pretenen que se’ns reclami els primers 15 dies del juliol per preparar el curs següent però si t’han nomenat per a un altre centre de cara al curs següent, com t’ho fas? Has de tancar el curs d’un lloc i preparar el següent dels dos centres? A més, si tens el contracte a un centre, no pots anar a l’altre perquè no es cobriria un possible accident laboral.\nPer què considereu que és millor la jornada continuada?\nPer evitar els impasos en els alumnes. És molt millor perquè es concentren els temps d’aprenentatges en franges en què l’alumnat està més despert. No es pot pretendre aturar l’ensenyament dues o tres hores per dinar i després recuperar una hora i mitja d’ensenyament. Amb la jornada continuada l’alumnat acabaria les classes, dinaria i tindria extraescolars. Per als docents no suposa un gran canvi perquè treballaríem les mateixes hores, plegant a les cinc de la tarda.\nLa qüestió és com quadrar la jornada continuada amb les famílies. Els horaris laborals d’aquí no són els de la majoria de països europeus.\nS’ha de fer en condicions. Al setembre han muntat uns menjadors escolars i unes activitats extraescolars gratuïtes.\nTambé us oposeu a la proposta de nou currículum: avaluacions a final de curs, desaparició del suspens, apel·lar a l’autonomia de centre per a la qüestió lingüística… Són moltes coses. Què és el més problemàtic?\nTot això és un moviment per emmascarar la falta de recursos als centres i que el projecte d’inclusió no funciona perquè no donen el personal necessari. Amb el nou currículum es pretén que les competències siguin més importants que els coneixements però, no ens enganyem, no pots assolir competències sense un mínim de coneixements.\nPer què neoliberal?\nTraiem les assignatures, les avaluacions, treballem per espais i per coses abstractes… Quan aquests alumnes arribin a la universitat i al món laboral, es trobaran amb molts “no”. El Departament ho fa, se suposa, per evitar el trauma que suposa repetir un curs però l’única cosa que aconsegueixen és postergar el trauma a un moment en què és molt pitjor d’assumir perquè ja no té solució. És a dir, defensen una estructura inclusiva però no doten els centres dels recursos i el personal suficients per acompanyar els infants amb necessitats educatives especials.\nDemaneu cobertura legal al Departament pel que fa al manteniment de la immersió lingüística.\nSegons ells, el Departament sempre ha estat per la immersió lingüística però a la pràctica passen la pilota als centres dient-los que poden elegir en funció del seu entorn.\nCom s’hauria de resoldre la qüestió lingüística, llavors?\nLa llengua vehicular és el català. El castellà s’ha tractat com a llengua estrangera i no hi ha hagut cap problema. Els infants saben parlar-lo perquè, de fet, és la llengua majoritària al pati i al carrer. Davant d’això hem de garantir un bon nivell de català.\nPerò hi ha una sentència que diu que s’ha de fer com a mínim un 25% de les hores en castellà.\nEntenc que l’única forma de no incomplir-la és que com a mínim es faci aquest 25% i cada centre decideixi si amplia el percentatge. Això xoca totalment amb la immersió lingüística. A més, si ara decideixen posar el C2 com a obligatori, la formació hauria de ser gratuïta per als docents actius i incorporar-se al temari de la universitat.\nHeu criticar l’autonomia de centre també des d’una perspectiva de segregació escolar i de contractació de personal mitjançant el decret de plantilles.\nEl decret de plantilles es basa en la idea que cada director o directora és cap de personal de l’escola: decideix qui es queda i qui no, es fan entrevistes que ja tenen noms i cognoms… Això genera competició entre centres amb l’adhesió a tot tipus de programes que els prestigien i els dona accés a subvencions i més reconeixement públic. Així tenen més demanda d’alumnat, generant sobrecàrrega i por entre el professorat si no compleix la política de l’equip directiu. Són casos puntuals però no es pot obviar. El decret de plantilles s’ha d’eliminar.\nPel que fa al decret d’inclusió, que pretén no segregar l’alumnat amb necessitats educatives especials, la solució és eliminar-lo o dotar-lo de recursos?\nEstem d’acord amb l’eliminació de la segregació escolar perquè tot sovint el suport entre companys és més eficient que amb una persona adulta. Per tant, si es pot inserir l’infant a l’aula ordinària, millor, però cal tenir persones de reforç que ho afavoreixin. S’han de reduir les ràtios i incrementar el personal d’acompanyament.\nPel que fa a les ràtios, el conseller Cambray va dir a una roda de premsa a Sant Cugat que, en un context de davallada demogràfica, serà més fàcil reduir les ràtios i aconseguir una preinscripció equilibrada entre centres.\nI mentrestant què? I si ve un babyboom o arriben moltes persones d’origen estranger? Ara han anunciat una baixada de ràtios que només afecta a infantil 3 (i3, P3). A més, hi ha matrícula viva, és a dir, hi ha alumnes que es poden afegir durant el curs.\nAquesta reivindicació se suma a moltes d’altres que feu des de les retallades: arribar al 6% del PIB, els horaris lectius, reforç del personal d’atenció directa, decret de plantilles, equiparació salarial d’FP…\nFins i tot hi ha acords signats que s’estan incomplint, com el de tornar a l’horari lectiu previ a les retallades. Pel que fa al pressupost, diuen que compleixen amb un percentatge del pressupost d’Educació però la llei diu que s’ha d’arribar al 6% del PIB.\nPer què un 6%?\nÉs el mínim per tenir una educació de qualitat. Portem quatre anys fent vagues per tot això però sembla que ara només es visibilitza que els docents volem fer més vacances, cosa que no és certa.\nTambé demaneu l’estabilització de personal. No esteu d’acord amb l’acord del Congrés per estabilitzar totes les persones que portin més de cinc anys d’interinatge mitjançant reconeixements de mèrits i capacitats sense passar oposicions?\nTot això es mou perquè la Unió Europea obliga l’Estat espanyol a rebaixar el percentatge d’interins al 8%, ja que actualment és del 40%. Amb l’Icetazo i el posterior acord del Congrés, es pretén fer unes oposicions massives en les quals les persones amb menys de tres anys treballats tenen moltes més oportunitats perquè tot just han acabat la carrera. Al Departament li interessa perquè és més barat contractar gent jove que gent amb experiència perquè així no paga l’antiguitat.\nLa solució és la fixesa del personal ja contractat?\nLa utopia és que, com a qualsevol empresa privada, es faci fixa tota la gent amb contractes temporals abans d’arribar als tres anys treballats. Entenem que en el cas de places públiques és més complex però hores d’ara hi ha gent amb 18, 20, 25… anys treballats!\nLa darrera de les reivindicacions de la vaga és directament la petició de dimissió del conseller. A nivell d’estratègia no és contraproduent si voleu que us escoltin les reivindicacions?\nLes peticions les fem al Departament. La petició de la dimissió pot influir en la negociació? Sí, però hores d’ara no hi ha cap negociació! Per negociar, el conseller hauria de treure les accions que ha fet de forma irregular: el decret de calendari i el C2. Després s’hauria d’anar a la mesa de negociació amb un calendari de reversió de les retallades i començar la negociació.\nEntrevista de Jordi Pascual


Huis Clos (A porta tancada) - Recomanació teatral - Neus Mònico Fernández - Teatre Barcelona\nHuis Clos (A porta tancada): L’infern són els altres\nL’Atrium està d’aniversari i ho celebra amb una nova posada en escena del primer espectacle que va presentar: Huis Clos, que traduït al català significa “A porta tancada”. Era un 26 de gener de 2011, en aquella ocasió la va dirigir en Raimon Molins, un dels fundadors de la sala, juntament amb Patrícia Mendoza, Mireia Trias i Carlos Duran. Una tria molt arriscada, ja que es tracta d’una obra de Jean Paul Sartre, filòsof, dramaturg, novel·lista i periodista francès, principal representant del moviment filosòfic de l’existencialisme.\nJo vaig descobrir la sala Atrium en el seu primer espectacle de la temporada 2013/2014, Invocació, una proposta molt personal de Q-Ars Teatre sobre Ricard III de Shakespeare de la que vaig sortir fascinada. Va ser per mi una triple descoberta: el lloc, Shakespeare i dues grans actrius com Anna Güell i Mercè Anglès. Des d’aleshores intento anar a totes les propostes que s’hi programen. Crec que no hi ha hagut ni una sola vegada que no hagi sortit satisfeta del que he vist.\nL’argument: Garcin, Inés i Estelle estan morts. Arriben d’un a un a una habitació sense sortida. De seguida s’adonen que és un lloc infernal i que s’hi hauran d’estar tota l’eternitat. Esperen el seu càstig, però de seguida comprendran que no tan sols seran les víctimes, sinó que ells mateixos seran els seus propis botxins.\nLa meva valoració ha estat la màxima per molts motius:\n–Es tracta sens dubte d’una obra mestra que forma part del que s’ha anomenat teatre de l’absurd, amb un text i diàlegs fantàstics!\n–Jordi Prat i Coll ha fet un treball de direcció extraordinari, aconseguint que tot funcionés a la perfecció, començant per la posada en escena, les interpretacions… És un d’aquells espectacles que els teatraires en diem rodó.\n–La posada en escena és genial, l’escenografia i el vestuari de Ricard Prat i Coll aconsegueixen crear l’atmosfera adequada, i és del tot fidel a les anotacions de Sartre. L’escena es desenvolupa en un saló aburgesat d’estil Segon Imperi, hi ha una làmpada barroca penjada del sostre, en mig de l’habitació una tauleta amb un bronze de Barbedienne i un tallapapers, i tres divans de colors diferents (bordeus, verd i blau) col·locats en cercle. A un costat hi ha una porta enreixada; es tracta de l’ascensor per on van entrant els personatges. Una cinta vermella acabarà de tancar l’espai escènic, marcant els límits de la ficció d’aquest infern tan particular.\n–El vestuari, treball de la figurista Míriam Compte, és de l’estil anys 40. A part de què no hi falta cap detall pel que fa als complements, ens diu molt de la personalitat i situació social de cadascun dels personatges.\n–En quant la il·luminació, penso que és una de les parts més importants perquè aquest muntatge sigui del tot efectiu. Raimon Rius, responsable del disseny de llums, ho ha brodat; la llum vermella que acompanya tota la representació, aconsegueix veritablement que tinguem la sensació d’ofec i calor infernal.\n–I què us haig de dir de les interpretacions, tots tres han estat brutals! Si a part de la dificultat d’interpretació d’aquesta obra tan complexa, ens la fan creïble, és per treure’s el barret. Creieu-me si us dic que fins i tot fan por. Patrícia Mendoza en el paper d’Inés, una antiga empleada de correus, està increïble! Fa un treball impressionant, tant en les seves expressions, els moviments corporals, una mirada que fa por… He vist la seva ràbia, el desig, l’odi, l’angoixa… Brutal! Possiblement dels tres personatges (tots tres cruels) el d’ella és el més intens. Per haver-la vist des de la primera fila! També vull destacar les magnífiques actuacions de Mireia Trias en el paper de Estelle, la dona d’un vell ric que no para de jugar amb la veritat i que necessita algú que la protegeixi i de Xavier Ripoll en el paper de Garcin, un periodista que de mica en mica ens va ensenyant qui és en realitat, un personatge amb molts canvis de registre que en Xavier interpreta a la perfecció. Tres actuacions d’una força escènica impressionant. Repeteixo, tres actuacions brutals!\nNo voldria oblidar-me de parlar-vos del criat, un personatge que viu i treballa allà on els morts arriben. Un paper interpretat per l’actriu i cantant Kathy Say, que amb la seva magnífica veu ha posat el punt de música a l’espectacle. L’hem pogut escoltar a ritme de blues cantar a cappella La rue des Blancs- Manteaux, Strange Fruit i tocant el bongo mentre dansa a ritme de ritual de màgia negra africana, mostrant-nos amb els seus moviments i somriure maliciós, la part més malvada d’aquest personatge.\nNo us la perdeu, és una obra imprescindible!\nFeu-me cas i no badeu, que comencen a estar exhaurides les entrades.\n← Tornar a Huis Clos (A porta tancada)


Aquesta Política de privacitat s'aplica a tennoji.khaosan-tokyo.com, que és propietat i està operat per Khaosan World Tennoji. Aquesta Política de privacitat descriu com recopilem i fem servir la informació que deixes al nostre web (tennoji.khaosan-tokyo.com), com ara les teves dades personals. A més, descriu les opcions que tens pel que fa a l'ús que fem de les teves dades personals i com pots accedir-hi i actualitzar-les.\nSi vols que es deixin de processar les teves dades d'acord amb el que s'estipula als propòsits C-F i no trobes cap opció per donar-te de baixa directament (com per exemple, a la configuració del teu compte), posa't en contacte amb tennoji@khaosan-tokyo.com .\nConfiem en tu per assegurar que les teves dades personals estan completes, són precises i estan actualitzades. Si hi ha cap imprecisió o canvi en les teves dades personals, cal que ens n'informis immediatament a tennoji@khaosan-tokyo.com . Gestionarem la teva petició d'acord amb la llei vigent.\nSi tens cap pregunta o queixa sobre com processem les teves dades personals o vols exercir els drets que es descriuen en aquest avís, pots posar-te en contacte amb nosaltres a: tennoji@khaosan-tokyo.com . També pots posar-te en contacte amb l'autoritat de protecció de dades local.


Historia » Llauneria Roura\nLlauneria Roura > Historia\nAbans de tot us parlaré del meu mestre: Ricard Lozano i Busquets\nEll va ser la tercera generació de Llauners de la seva família,el seu avi ja ho era.\nL’avi Lozano va partir d’Almussafes (València) amb la seva dona i fills i es van instalar a Badalona (Barcelona), on va montar una llauneria, alla van treballar durant anys realitzant treballs de tot tipus (setrills,mesuradors,estris per lllar, tambors de zinc que s’enpleaven de rentadores…)i també arreglaven estris (base de subsistencia dels Llauners de segles passats), ja que ,encara no hi havia tanta producció insdustrial com hi ha ara. Quan va morir , els seus fills varen continuar amb l’ofici, els temps havien canviat,i amb la incorporació de nous materials com l’acer inoxidable, i la ja temuda producció industrial (per els oficis artesanals) van fer que l’ofici tornés a patir algun canvi.\nRicard Lozano (pare) compaginava la feina de Llauner amb la de Taxidermista, l’ofici de Llauner començava a decaure.\nRicard Lozano (fill, el meu mestre) va aprendre de petit la feina que havien fet el seu avi, i el seu pare i tiets jugant desde infant al taller, pero ja era massa tard,no es podia viure de la llauneria, tot i així, els coneixements no es perden i l’ofici tampoc.\nVa provar varies feines totes relacionades en certa mesura amb l’ofici (delineació, ajustador, comerciant…) i al final va trobar una feina no gaire relacionada amb l’ofici, pero li deixava temps lliure per fer el que li agradava, l’ofici de Llauner (Es va fer Guardia Urbano de Barcelona).\nPer el taller que es va montar a Badalona varen pasar alguns aprenents, sempre tenia que tenir algú per ensenyar-li l’ofici i compartir moments prop de la “bigornia”.\nRicard va trobar una sortida per l’ofici, es va dedicar a anar a les fires que organitzaven als pobles per realitzar la mostra del seu ofici, treballava al carrer i mostrava les peces que fabricava. Més tard la gent que organitzava aquests mercats el trucaven per assistir a les seves festes( l’ofici ressurgia).\nAmb l’aparició de les fires temàtiques de caire Medieval, Reinaxentista, d’èpocas passades en general, l’ofici de Llauner va poder tornar-se a veure pels carrers de molts pobles tal com havia estat.\nL’any 1.997, vaig conèixer a Ricard (el meu mestre), al començament no hem vaig interessar a qué es dedicava, fins que un dia vaig apareixer no sé com a un mercat medieval que va assistir a Nou Barris (Barcelona). Alla vaig conèixer una mica més a Ricard, era Llauner.\nDies més tard hem va convidar a anar a un mercat que organitzaven al Castell de Montsoriusituat a Sant Feliu de Buixalleu (Girona).\nLa primera peça que va fer hem va deixar sorpres,amb un troset de planxa va fer un “xiulet“,i hem va faltar temps per intentar fernen un.\nAl tercer o quart intent ja sonava(la cosa funcionava),vaig veure com soldava un setrill,com treballava la planxa…..,i sobre tot com disfrutava ensenyant a la gent que voltava per alla, que l’ofici de Llauner encara existia.\nA la setmana seguent ja estava anant al seu talleret aquest cop situat a Dosrius(Barcelona), sense adonarme hem vaig convertir en el seu aprenent.\nL’Agost de l’any 2001 hem vaig estrenar,en Ricard hem va proposar de sortir al carrer,anar a un mercat Medieval i mostrar a la gent l’ofici de Llauner, el mercat escollit va ser el de Castell d’Aro (Girona). Vaig veure que aquest ofici era i és, encara, un ofici molt valorat per la gent gran i de mitjana edat, però que la gent jove, i sobretot els nens, poden perdre’s un ofici que havia estat bàsic per el desenvolupament dels pobles, sobretot dels pobles pobres, i limitats en recursos.\nDesde llavors he estat viatjant tal com havia fet en Ricard donant a conèixer un ofici als més petits, i recordant als més grans que encara hi han Llauners que realitzen treballs com es feia antigament.\nA l’any 2006 se li otorga la carta de Mestre Artesà(http://usuarios.lycos.es/oficis/experiences.html) segurament un dels últims Llaunersreconeguts pel centre Català d’Artesania .\nAl Decembre del 2006 en Ricard ens va deixar a l’edat de 54 anys, però l’ofici que tant l’havia fet disfrutar no s’ha perdut, encara que no haguem tingut més temps per continuar treballant junts, intentaré que aquesta herència que m’ha deixat no es perdi, i continuo amb l’ofici que tants bons moments ens va deixar.\nAquesta petita presentació es en record del que va ser i serà sempre el meu Mestre: Ricard Lozano i Busquets.\nPer què Llauneria Tradicional\nActualment el Llauner és conegut com el que fa instal·lacions de conductes per la distribucio en xarxa d’aigua, gas, o d’altres…o com el que coneixem com a Lampista, el que en definitiva ha acabant sent un ofici derivat de la Llauneria a arrel de fer a començaments del segle XIX aquestes instal·lacions a les llars; per tant ha acabant fent que desaparaixès la figura del Llauner; és per aquest motiu que el vull especificar i diferenciar del meu ofici que es el deLlauner Tradicional.\nLa definició exacte de Llauner és aquella persona que treballa, fabrica, repara i/o vén utensilis de llauna, a partir de l’aparició de la llauna que no és més que una planxa d’acer molt fina recoberta d’una capa d’estany, la funció d’aquesta capa d’estany no és altre que protegir-la de l’oxidació. Potser a consequència de la transformació d’altres oficis molt antics que també trevallaven el metall, com Fonedors, Repujadors, Forjadors i d’altres, i aprofitan l’aparició de la llauna, cap allà el segle XIV va fer possible que es denominés Llauner com a tal. Posteriorment i com a branca de l’ofici de llauner en van sortir d’altres com el Vitraller o l’Emplomador.\nLes tasques de Llauner que realitzo corresponen amb la dels llauners de principis del segle XVIII amb la caracteristica de que eren nómades, es a dir, viatjaven pels pobles amb la funció de reparar, mantenir i adecuar els estris quotidians ja siguin de les llars o eines del camp. Amb la Revolució Industrial al segle XIX tot va canviar i es van situar a les ciutats prósperes contribuint en les fabricacions per usos més concrets, però que finalment va esdevenir amb la seva desaparició.\nEl Llauner Tradicional al segle XXI:\nLa feina que faig ara per ara només és reconeguda amb la meva participació en fires i mercats arreu dels territoris fent mostres d’ofici de Llauner, on treballo i comercialitzo els meus productes realitzats íntegrament a mà. Però això m’ha fet veure que l’ofici està com es diria familiarmente a les últimes. En aquestes fires es pot veure a molta de la gent gran que recorda que al seu poble hi havia un Llauner o que aquests anàven de poble en poble a arreglar els estris i que els esperaven amb feines per fer; O la gent de mitjana edat que ténen coneixement del meu ofici perque hi havia una Llauneria a la seva ciutat. La de vegades que m’han dit que el seu avi o pare havia estat Llauner i el millor de tot d’aquest contacte directe és quan em felicitan per la meva feina tenint en conte la edad que tinc. Un dels comentaris més comuns entre la gent jove es molt sobint el de que hi han màquines que fan la mateixa tasca i més econòmic, és sentir aixó el que a vegades em plantegi continuar o no amb aquest ofici.\nPerò malgrat això, el més important que realitzo és la funció didàctica amb les generacions més petites, els infants. Explicar en qué consisteix l’ofici de Llauner i ensenyar-lis un ofici artesà a les fires és la tasca més gratificant, quan t’escolten atentament i la mirada se’ls hi en va a la bigornia o a la massa per assistir a la transformació de una simple planxa de metall en alguna cosa… és el millor que hi ha. També he assistit a centres educatius per fer-lis mostres d’ofici i la sorpresa sempre ha sigut la mateixa.\nNo cal deixar de banda la exposició i venda dels productes que fabrico, el 90% de fabricacio, s’elavoren a partir d’una planxa d’acer inoxidable (material molt actual).La produccio artesanal d’aquests tipos de treballs te l’inconvenient de que no pots competir fent unes grans produccions de peçes en concret, pero te l’aventatge per una altre banda ,que pots arribar a fer unes peçes molt concretes en petites quantitats, el que soposa tenir un petit mercat amb productes que no es trobaran sobreexplotats i que si convingues sel’s hi podrien fer modificacions en mides, formes, capacitats, etc…,que la industria no esta disposada a fer.\nA l’any 1997 vaig començar a aprendre l’Ofici de Llauner amb el meu mestre Ricard Lozano i Busquets (tercera generacio de Llauner a la seva familia i reconegut com a Mestre Llauner a l’any 2006 per el Centre Catala d’Artesania).\nDos anys d’aprenentatge d’aquest ofici “combinat” amb d’altres,va fer que valores una plena dedicacio a aquest ofici, i vaig decidir formarme exclusivament en aquest..\nDesde l’any 2000 i amb el recolsament del meu mestre estic realitzant mostres d’ofici de llauner per mercats i fires, primer vaig començar per pobles i ciutats de Catalunya i posteriorment per tot el territori español, que consisteixen en realizar les tasques basiques d’un Llauner ,i fer una tasca divulgativa al mateix temps.En aquest periode de temps he pogut tenir moltes formes de promocionar el meu ofici, ja siguin fires tematiques (modernistes,de bandolers,renaixentistes etc…),fires expecifiques (fira del cantir d’argentona,fira Degusta a l’estand d’Artesania de Catalunya etc…),o be fires d’artesania.\nDurant aquests anys estic veient que aquest ofici és, encara, un ofici molt valorat per la gent gran i de mitjana edat, però que la gent jove, i sobretot els nens, poden perdre’s un ofici que havia estat bàsic per el desenvolupament dels pobles, sobretot dels pobles pobres, i limitats en recuros.\nDesde llavors estic viatjant tal com havia fet en Ricard donant a conèixer un ofici als més petits, i recordant als més grans que encara hi han Llauners que realitzen treballs com es feia antigament.


Ernest Sánchez, managing partner de Nekko Capital\nL’inversor i director del fons de capital risc Nekko Capital assenyala les dificultats de passar de la sèrie A a la sèrie B com a principal obstacle per a les startups\nper Margalida Vidal Barceló Barcelona. 04 de desembre de 2019 13:41\nErnest Sánchez, managing partner de Nekko Capital, en una imatge d'arxiu | Cedida\nErnest Sánchez es considera un emprenedor. No perquè es dediqui a crear empreses sinó perquè en finança, tant a títol personal com a través del seu nou projecte. Es tracta de Nekko Capital, un fons de capital risc que va haver-se de reinventar quan el Regne Unit va decidir emprendre el camí del Brexit. Durant l'últim First Tuesday, Sánchez pregunta: “A qui se li ocorre la idea boja de muntar un fons de capital risc si no és a un emprenedor?”. Amb experiència en diversos països, compara les principals ciutats de l'Estat espanyol on emprendre i constata que l'ecosistema de Barcelona és més amable que el de Madrid per a les startups.\nEl primer pas per al seu fons no va ser invertir, sinó desinvertir: “Ningú no parla d’una de les principals feines en el venture capital, trobar el moment i la manera de desinvertir és molt important”. Nekko havia heretat dos fons i, el procés inicial de desfer-se, d’aquests va durar un any i mig, explica: “Va costar molt, però vam vendre tota la cartera i amb bons resultats”. En paral·lel, va desenvolupar el projecte inicial: crear un doble vehicle, amb una pota al Regne Unit i l’altra a l’Estat espanyol. El Brexit ho va frustrar: “L’invent se’n va anar en orris!”.\nL’objectiu amb què va néixer Nekko era atreure empreses angleses a la resta de països de la Unió Europea. “El mercat domèstic britànic és molt potent; les startups arriben a valoracions molt altes sense sortir i, quan ho fan, s’interessen pels Estats Units i Austràlia”, explica Sánchez. Com va canviar l’estratègia? El fons d’inversió tindrà un únic vehicle i la idea serà la mateixa: hi haurà persones a Londres, Madrid i Barcelona, però el Regne Unit tindrà menys pes que el que es plantejaven en un principi.\nEl projecte inicial de Nekko Capital incloïa crear un doble vehicle d'inversió, amb una pota al Regne Unit i l'altra aquí, però el Brexit ho va frustrar\nUn dels objectius de Nekko Capital és disminuir l’equity gap. “Passar de la sèrie A [la recerca dels primers inversors externs] a la sèrie B [quan la companyia ja és rendible i busca augmentar el marge de beneficis] és molt complicat” a l’Estat espanyol, indica l’inversor. La sèrie B és una fase complexa en què les empreses emergents han de demostrar unes mètriques i s’han d’internacionalitzar. Però la situació comença a canviar, assegura: “Ara hi ha fons de fora que comencen a interessar-se per les firmes d’aquí, mentre que fa tres o quatre anys només hi havia inversions internacionals en fases molt avançades”.\nCarlos Blanco i Ernest Sánchez, managing partner de Nekko Capital durant el First Tuesday | Cedida\nEls ecosistemes d’emprenedoria comprenen una sola ciutat, és molt diferent el de Barcelona que el de Madrid o el de València. Entre aquests, Sánchez considera que “Barcelona porta avantatge a Madrid com a ecosistema emprenedor, tot i que la segona s’està posant les piles en fintech”. Preguntat per Carlos Blanco sobre les possibles afectacions en les inversions de la situació política a Catalunya, el soci de Nekko Capital assegura que no n’hi ha hagut: “Les rondes de finançament se segueixen tancant”.\nL’experiència internacional de Sánchez li permet comparar diferents països. Quan va fundar el seu primer negoci tenia 26 anys. Va ser l’empresa de telecomunicacions S2A Group “durant el boom de les telecos”. La propera aventura va ser un operador virtual, en aquella època una rara avis. Aquesta va ser l’última vegada que va emprendre des de zero. Va ser després que es va passar al món del private equity: “De cop em van portar al Brasil a tancar la fusió de dues aerolínies”. El va seguir una etapa “semiemprenedora”, en què va dirigir una empresa que no havia creat ell.\n“El costat fosc”\nLa següent etapa en el currículum d’Ernest Sánchez va ser a Entrée Capital, un fons d’inversió amb seu a Londres. “Quan et passes a inversor tothom et diu que entres al costat fosc”, fa broma, “però jo no vaig veure-hi un canvi tan dràstic: em passava el dia parlant amb emprenedors”. A títol personal ja havia invertit en projectes com a business angel. Entrée Capital suposava entrar a l’estructura rígida d’un fons. Els avantatges que veu d’aquella etapa són la paciència i l’autonomia: “No tens 100 inversors que et demanen taxa de retorn i pots fer qualsevol tipus d’inversió”.\n“El més important d’una empresa és el talent; si té un bon equip, val la pena invertir-hi”\nLa pregunta del milió arriba del públic: “En què et fixes per invertir en una empresa?”. Sánchez assegura que no hi ha una fórmula màgica ni dades objectives que et garanteixin que la companyia serà un èxit o que desapareixerà en menys d’un any. “El més important d’una empresa és el talent; si té un bon equip, val la pena invertir-hi”. A banda d’això, Sánchez es fixa en “si té sentit el model de negoci i com es portarà a terme l’execució”.\nLa primera empresa en què va invertir des d’aquesta posició a l’Estat espanyol va ser Glovo. Però amb la inversió que més content està és la de Platanomelón, un marketplace d’articles eròtics que viu un moment molt dolç amb el boom dels satisfyers. “Quin és el teu antiportfoli?”, demana Blanco. “Vaig tenir l’oportunitat d’entrar a Wallapop i no ho vaig fer; per mi, no era ni el moment ni les circumstàncies adequades”, respon Sánchez mentre el fundador de la plataforma de venda de productes de segona mà, Gerard Olivé, se l'escolta entre el públic del First Tuesday.


V COMUNICAT OFICIAL COVID19 - OBERTURA INSTAL·LACIONS 30/07 | Sícoris Club\nAmb motiu dels canvis produits pel TSJC en la normativa de mesures de contenció de la Covid19, i sempre en compliment del protocol sanitari i les mesures establertes pel Procicat, anunciem que el club obre les seves instal·lacions per als seus socis amb un aforament del 50% a partir de demà dijous dia 30 de juliol a les 9h del matí, i amb el seu horari habitual a partir del divendres 31 de juliol.\nEs permet l’ús de les zones exteriors de les instal·lacions del club per a la pràctica esportiva. Es realitzaran activitats dirigides de fitness i l'espai de gimnàs amb aforament limitat i piscina coberta amb límit d'aforament i sota les mesures establertes.\nTota activitat que ofereix el club és exclusivament sota reserva prèvia El club controlarà durant tot el dia el flux de persones dins de les instal·lacions. Totes les reserves s’han de fer per telèfon o presencialment la vigília o el mateix dia que es vulgui utilitzar el servei, sempre que no s’hagi exhaurit l’horari durant la jornada anterior.


Ho sento, però jo també ho havia de dir! Amb l'ús del català ens juguem bona part del futur. Avui pot semblar recurrent això de parlar de la llengua, i per això algú m'acusarà de frívol en temps de crisi i, fins i tot, en temps d'eleccions. Doncs, mireu, sense ànims de fer un inventari exhaustiu de bestieses, us vull anotar perles que han sobreeixit aquests dies: vau llegir allò de l'alcaldessa de Torrent, al País Valencià, demanant perdó en un acte del PP per parlar en la seua llengua ?, o les barrabassades lingüístiques que acompanyen l'obertura d'això que en diuen Les Arenas, a Barcelona? A Igualada, un comunicat d'un partit el nom del qual no vull esmentar repartia un text clarament traduït del castellà, amb innombrables errades que feien plorar, on es queixaven que els havien negat el Teatre de l'Aurora per a un acte preelectoral.\nEn aquest apartat d'ús "lamentable" del català, a la nostra ciutat també és habitual que la “literatura” reivindicativa, la de les pintades murals o la de les pancartes a les manifestacions, sigui en castellà i, arreu, els joves no passen cap vergonya a deixar que el seu espai sigui envaït pel castellà..., ni els universitaris; per exemple, aquests dies la façana de la Facultat de Física i Química, a la Diagonal, ha estat presidida per una frase gegantina de record de l'actuació dels Mossos d'Esquadra de fa dos anys, una frase en castellà que fereix la sensibilitat i avergonyeix tothom (els usuaris de l'Hispano inclosos que ho veuen quan es desvetllen en arribar a la ciutat dels 'prodigios'). O davant del Parlament, a la Ciutadella, on tots els cartells de protesta per la campanya a favor de la dació per cobrir la hipoteca, tots, apareixen en espanyol...\nAquest març, a Fraga (Baix Cinca), en unes jornades sobre Llengua i emoció, Josep M. Terricabras feia una crida perquè guanyéssim espais de poder per a la llengua. És clar que el filòsof gironí ho deia en un territori com la Franja de Ponent, on han segrestat bona part dels espais del català, però em sembla del tot pertinent prendre'ns seriosament les paraules de Terricabras i tenir clar que ens cal recuperar i rescatar espais perduts, espais adormits, espais adversos, espais enemics … si no, de què servirà que el senyor Albert Manent, el Premi d'Honor de les Lletres Catalanes faci declaracions d'optimisme sobre l'estat de la llengua i la cultura catalanes? Què en traurem que els estudis sociolingüístics diguin coses tan engrescadores com que "el català presenta més atracció que el castellà com a llengua d’identificació. En concret, el català com a llengua d’identificació ha guanyat 263.000 persones el 2010"?\nCertament, cal deixar-nos d'actituds més o menys complaents i passar a l'acció (anava a dir a l'atac...) Com? Pensem-hi, però –i ara deixeu-me ser positivament igualadí- la Mostra de Teatre que comença aquesta setmana és un exemple ben llampant d'allò de guanyar espais, uns espais que, literalment, seran copats pel teatre i per la llengua, felicitem-nos-en d'avançada, com també hem de felicitar les conegudes experiències de les parelles lingüístiques, les de voluntariat, o bells invents com el Certamen d'invenció de mots, o l'activitat de Xerrem, acabada d'arribar a la Kaserna.\nPerdoneu, però ho portava al pap.


✅ Ambient de tardor avançada, però que no durarà molt esta setmana\nAmbient de tardor avançada, però que no durarà molt esta setmana\nEl fred intens de principis de setmana no tindrà continuïtat\ndilluns, 26 d’octubre 2020 - 16:45h\nEl temps assolellat serà el predominant esta setmana, però el fred matinal serà el protagonista estos primers dies | Pere Lluís Donoso\nEl temps ha sigut molt plàcid este cap de setmana en general, però este diumenge ja vam notar, en forma de ventades que van anar a més, els primers símptomes del nou canvi de temps que ens afectarà les pròximes hores.\nDe cara a estos primers dies de la setmana, les temperatures patiran un nou descens, però no durarà molt i a mesura que avance la setmana, tornaran a recuperar-se els termòmetres. Serà a partir d'este dimecres quan l'ambient podria ser clarament més càlid de nou, amb una pujada clara de les temperatures.\nEl primer dia d'esta última setmana del mes, este dilluns, 26 d'octubre, estarà marcat pel sol en general, però ambient més fresc. A la resta i sobretot, a les comarques de Castelló, tant al matí com a la vesprada, les ventades seran fortes de nord-oest i també podrien arribar al nord de València. Les temperatures baixaran clarament i la majoria se situaran per davall dels 20ºC.\nEl sol dominarà en general amb vent de nord-oest que serà intens en Castelló | AEMET\nEl més destacable d'este dilluns a la meitat sud del territori també serà el vent que bufarà amb força de mestral. En eixe sentit, esta vesprada de dilluns a on es podrien superar els 60 km/h en moltes comarques de Castelló.\nPel que fa al dimarts, 27 d'octubre, al matí dominarà el sol, però a la vesprada arribaran nous intervals de núvols alts i prims d’oest a est. No portaran pluja en general, però obriran la porta a un canvi de temps més contundent els següents dies. De moment, amb temperatures semblants o pugen lleugerament.\nA partir del dimecres, 28 d'octubre, els núvols alts seguirien sent els protagonistes però sense pluges en general. Les temperatures baixaran de forma més clara altra volta, sobretot al nord, amb gran part de Castelló per davall dels 20ºC de nou, puntualment per damunt en València i Alacant.\nEste dijous, 29 d'octubre, al matí dominarà el sol, però a la vesprada arribaran nous intervals de núvols alts i prims d’oest a est. No portaran pluja en general, però obriran la porta a un canvi de temps més contundent els següents dies. Les temperatures començaran a pujar notablement a partir del mateix dijous.\nDivendres, 30 d'octubre, seria segurament el dia més tranquil de la setmana, amb sol en general i només alguns núvols residuals, principalment en les comarques del sud de València i Alacant. Les temperatures pujaran amb més ganes i l'ambient ja no serà tan fresc, màximes de 23ºC a 25ºC.\nCap de setmana del 31 d'octubre i 1 de novembre\nFinalment, el temps pareix que seguirà amb una tendència de millora de cara al cap de setmana del 31 d'octubre i 1 de novembre, tot i que dissabte encara serà un dia amb nit fresca, diumenge pareix que dominarà el sol i les temperatures pujaran encara més amb un ambient molt poc fred, inclús de nit.\nNo obstant això, esta situació és molt incerta i haurem d’anar seguint amb atenció els possibles canvis, tot depenent del moviment de les borrasques atlàntiques.\n"Previsió: Canvi total de temps de cara al cap de setmana" "Previsió: Adeu al fred atípic en una setmana de temps molt canviant"


Contra la pobresa infantil, una estratègia relacional (Jordi Riera i Romaní)\nContra la pobresa infantil, una estratègia relacional\n4 min. 15/03/2015 22:25\nL’últim informe de Foessa sobre exclusió i desenvolupament social a Catalunya, presentat el 13 de març a la Jornada sobre Fractura Social organitzada conjuntament per la Universitat Ramon Llull i Càritas, va posar sobre la taula que la crisi econòmica dels últims anys està deixant moltes seqüeles en la societat catalana. Els processos d’exclusió social s’han intensificat i s’estima que 1,8 milions de catalans viuen avui en situació de pobresa. En concret, es calcula que a Catalunya hi ha 570.000 llars que ja es troben en situació d’exclusió social, de les quals 200.000 viuen una situació de necessitat severa que necessita “una atenció d’urgència”.\nL’informe assenyala l’existència d’una “generació expulsada” de treballadors -la taxa de treballadors exclosos se situa en el 15%- i d’una “generació hipotecada”: el 27% dels joves desocupats estan fora del sistema educatiu i el 35% dels joves viuen en llars en situació d’exclusió.\nDes d’una mirada més global, i en la mateixa línia diagnòstica, altres informes com els de l’Unicef, o el nou informe de Càritas Europa titulat Pobreza y desigualdades al alza,també certifiquen l’impacte de la crisi i revelen nivells de pobresa preocupants i privacions en els set països de la UE més durament colpejats per la crisi econòmica: Xipre, Grècia, Irlanda, Itàlia, Portugal, Romania i Espanya. Aquests últims informes descriuen una Europa injusta amb un nombre creixent de persones que lluiten contra la pobresa i l’exclusió social, on la cohesió social s’està esvaint i on la confiança de les persones envers les institucions polítiques s’està debilitant cada vegada més, i mostren clarament com, després de 6 anys de crisi econòmica, els pobres són més pobres. Una història inacabable de cronicitat en què el cercle hereditari de la pobresa fa estralls.\nPer acabar de reblar el clau, i en el marc d’una societat tecnologitzada anomenada del coneixement, a aquesta fractura de caràcter socioeconòmic hi podem afegir la bretxa digital associada que es genera en incrementar-se el diferencial d’oportunitats d’accés i gestió de les tecnologies i la informació entre els grups més afavorits i els sectors més empobrits.\nI, en aquest conjunt, com és sabut, el col·lectiu que presenta xifres de més vulnerabilitat són els menors de 16 anys, dels quals a Catalunya tenim dades esfereïdores: més d’un infant de cada quatre que viu al nostre país està en risc d’exclusió, i una bona part, en risc sever.\nDavant d’aquesta realitat, em pregunto de quantes dades més caldrà que s’informi per posar en dubte que ni l’atenció assistencial i a batzegades del problema -malgrat ser inevitablement necessària en situacions d’emergència i gravetat- ni les actuacions descoordinades o inconnexes des de diferents àmbits, sectors o institucions -que a vegades pequen d’un cert protagonisme d’intervenció- porten a un camí de recuperació real de les oportunitats malmeses.\nTant a Europa com en realitats més pròximes, hi ha praxis socials i professionals que estan recollint èxits petits i grans a l’hora de trencar els cercles viciosos de sosteniment o agreujament de la pobresa, i per tant, de violació de drets fonamentals de la infància. Parlo de projectes d’actuació territorials que han aconseguit comprendre i atendre el problema de la pobresa infantil i el seu risc associat d’exclusió des de la seva complexitat.\nDe fet, bona part del fracàs que arrosseguem passa per una diagnosi excessivament simplificada d’aquesta situació. L’atenció a la precarietat dels ingressos, que han minvat a partir de les polítiques d’austeritat extremes, sens dubte és important, però no és suficient si es vol atendre la multiproblemàtica annexa a la pobresa. Aquesta problemàtica només es pot atendre des d’una pluralitat de polítiques o amb programes específics de marcat caràcter intersectorial, en clau de xarxes interinstitucionals, col·laboració público-privada i de transversalització coresponsable.\nEl que pot permetre’ns veure el futur d’una altra manera, doncs, són els programes sostinguts des de la mirada dels drets dels infants -i no només des dels dèficits que pateixen-, de promoció de les diferents dimensions del seu desenvolupament integral i, molt especialment, els que se centren en el suport socioeducatiu del seu entorn familiar, escolar i educatiu no formal. I aquesta mirada només es pot desplegar des del reconeixement mutu de les institucions implicades, treballant en xarxa, territorialment, i integrant dimensions crítiques com salut, educació i dimensió social.\nEstic convençut que només aquesta mirada “relacional” de tots els agents que poden aportar qualitat i quantitat d’accions de suport en aquests àmbits ens portarà a reduir la fractura social que creix encara avui dia rere dia.\nEstem davant d’un repte col·lectiu de caràcter urgent, inajornable i extraordinari: la construcció compromesa i coresponsable d’un estat “relacional” per a una nova societat del benestar que garanteixi i respecti els drets de la ciutadania i torni a generar oportunitats per a tothom.


Treball per elaborar un pla nacional per a la lluita contra el tràfic d’éssers humans\nAmb aquesta acció el Govern dona compliment a les recomanacions del Greta\n2 min. Andorra la Vella 16/10/2020 17:45\n651x366 Cartell del Dia mundial contra el tràfic d'éssers humans. / GOVERN D'ANDORRA Cartell del Dia mundial contra el tràfic d'éssers humans. / GOVERN D'ANDORRA\nEl Govern ha aprovat l’informe per donar resposta a les recomanacions del segon cicle de control de la implementació del conveni del Consell d’Europa sobre la lluita contra el tràfic d’éssers humans. En concret, el document aprovat en la darrera sessió del consell de ministres respon a les consideracions que el Grup d’Experts en Acció contra el Tràfic d’éssers humans ( Greta) va emetre sobre la implementació del conveni per part d’Andorra en la seva 34a reunió plenària del 2019. Així doncs, entre les mesures projectades pel Govern per ajustar-se a les recomanacions fetes pel Greta, es destaca la creació d’una taula de treball per a l’elaboració d’un pla nacional d’acció per a la lluita contra el tràfic d’éssers humans i la protecció de les víctimes, i el seu posterior seguiment.\nDes de l'executiu informen que de manera paral·lela a aquesta feina, i durant el 2019, s’ha realitzat formació dirigida als professionals i de sensibilització a la població. A més, i amb motiu de la celebració del Dia mundial contra el tràfic d’éssers humans, declarat per les Nacions Unides el 30 de juliol, el servei d’atenció a les víctimes del tràfic d’éssers humans de l'àrea de Polítiques d'Igualtat del ministeri d’Afers Socials, Habitatge i Joventut va organitzar una acció informativa adreçada a la població i una formació per als professionals de la xarxa de suport a les víctimes del tràfic d'éssers humans.\nAfegeixen que aquest any 2020, a causa de la pandèmia de la Covid-19, no s’ha pogut realitzar cap acció presencial en el marc del Dia mundial contra el tràfic d’éssers humans, tot i que s’ha fet difusió del tríptic on consta què és el tràfic d’éssers humans, consells preventius i informació sobre el servei d'atenció a víctimes del tràfic d'éssers humans.\nDes de l'executiu remarquen que la llei sobre mesures per lluitar contra el tràfic d’éssers humans i de protecció de les víctimes, que va entrar en vigor el 14 de juny del 2017, "representant un progrés en relació a les mesures necessàries per complir amb moltes recomanacions del primer i del segon cicle d’avaluació de Greta".\nEl conveni del Consell d’Europa sobre la lluita contra el tràfic d’éssers humans va entrar en vigor el 2011 a Andorra. Des d’aleshores, el Govern ha promogut diverses reformes legislatives per adequar-se al conveni, i s’ha sotmès al seguiment del Grup d’Experts en Acció contra el Tràfic d’éssers humans (Greta).


Uncategorized – Financera d'Assegurances\nMantenir la teva llar fresca a l’estiu és una qüestió de salut i benestar. 1. Protegeix la casa del sol Abaixa les persianes, obre els tendalls i tanca les cortines durant les hores de més calor. 2. Ventila Aprofita les hores més fresques per obrir portes i finestres i crear corrents d’aire que refresquin l’habitatge. […]\nEl 40% dels accidents de trànsit mortals en menors de 14 anys no disposaven d’un sistema adequat de retenció infantil. Per evitar-ho, tria’n un que s’ajusti a l’edat i al pes del teu fill. Arriben les vacances d’estiu i els llargs desplaçaments en cotxe. L’objectiu és recordar a tots els pares l’obligatorietat de l’ús de sistemes […]\nL’estiu ho omple tot de llum, de color, d’esbarjo… i de calor. Durant el dia, combatre les altes temperatures és més fàcil si tenim a prop una piscina o una platja, si podem gaudir d’aire condicionat o si tenim accés a refrescos. Però, de nit, la cosa canvia; podent inclús convertir una situació molesta en […]\nMantenir la casa neta és imprescindible per gaudir plenament de la calidesa d’una llar confortable. Però, tan important és mantenir el lloc allunyat de la pols i la brutícia, com generar un ambient amb una olor agradable. L’ús d’ambientadors són una alternativa generalitzada. Però, no sempre és una bona opció. A voltes, l’olor és massa […]\nEls humans som “animals de costums”. Un cop adquirim un hàbit, costa molt canviar-lo. Quan conduïm, i més si no ho hem fet en un temps, mantenim una sèrie de mecanismes que ens poden costar una sanció. Per exemple: Circular permanentment per l’esquerra: Per autopistes i autovies, el carril esquerre està quasi sempre embussat. En […]\nSi tenim en compte la quantitat d’hores que passem de mitjana a l’interior del nostre cotxe no resulta estrany que, a vegades, l’olor de «cotxe nou» desaparegui. El tabac, els menjars i les begudes o substàncies de tota mena que es puguin vessar, pot arribar a formar un conglomerat d’aromes molt desagradable i que, a vegades, és difícil desprendre’s. […]


Star Trek: la pròxima generació: 'Cadena de comandament, part 2' / 'Vaixell en una ampolla' - Pel·lícula\ncrisi a la terra x part 4\ncançons sobre estar a la carretera\nqui pot ser ara significant\nStar Trek: la pròxima generació: 'Cadena de comandament, part 2' / 'Vaixell en una ampolla'\nPerZack Handlen 07/07/11 a les 22:00 Comentaris (631)\nRessenyes Star Trek: la propera generació\n'Cadena de comandament, part 2' / 'Vaixell en una ampolla' / 'Cadena de comandament, part 2' / 'Vaixell en una ampolla'\n'Cadena de comandament, part 2' / 'Vaixell en una ampolla'\n'Chain of Command, Part 2' (temporada 6, episodi 11, emesa per primera vegada: 19/12/1992)\nO bé Aquell on hi ha llums\nVaig cobrir les dues darreres temporades de 24 per al TV Club. No va ser el millor escrit que he fet per al lloc, ni de bon tros. Cap al setè i vuitè 'Dia' 24 havia perdut l’espurna que va fer que les seves temporades anteriors fossin tantes presses, deixant enrere moltes postures amb el cap buit, males revoltes argumentals i, per descomptat, tortures. No estava segur de com respondre. Per una banda, és molt difícil revisar episodis individuals d’un programa dissenyat com una narració contínua. Però per un altre, sense la seva energia i intensitat, 24 era només un programa amb la política en què no estava molt d’acord, i em feia tediós repetir simplement cada setmana: “De debò? De debò? '. Kiefer Sutherland era fantàstic, i hi havia alguna que altra ocasió de gir o seqüència d’acció per mantenir-me en marxa, però, en general, era un arrossegament i els lectors eren comprensiblement frustrats per la meva incapacitat per portar qualsevol cosa d’interès a la taula.\nLa tortura era una part de 24 des del principi, però al final del programa, gràcies als comentaristes externs i als creadors de la sèrie, presumptament, van exagerar nocions de la seva pròpia saviesa filosòfica, no es tractava simplement d’un dispositiu d’explicació d’històries, sinó d’una afirmació temàtica. Jack Bauer, la voluntat del qual per mutilar a qualsevol persona necessària en nom de la llibertat havia salvat mitja dotzena de vegades un nord-americà fictici, es va veure obligat una i altra vegada a defensar les seves accions i, una i altra vegada, va demostrar que els seus mètodes, tot i ser moralment qüestionables, aconseguien els resultats i els resultats eren els que importaven. Va provocar una visió incòmoda per a tothom que no pogués compartir la mateixa visió: un espectacle profundament ximple que intenta alinear-se amb alguns problemes del món real profundament malsans. I jo, sent alhora covard i descarnat, mai no vaig poder decidir si la meva feina consistia només a parlar de punts de la trama o a traure els senyals molt clars que enviava la sèrie. Aquest últim va enfurismar els comentaristes; el primer em va fer sentir d'alguna manera avergonyit.\nÉs bo, doncs, que la segona part de 'Cadena de comandament' encaixi tan bé amb les meves sensibilitats liberals de cor feble i suau. No és que sigui una sorpresa; costa d’imaginar TNG llançar una 'tortura és deliciós!' episodi, sobretot ara per ara. El que és una sorpresa és l’eficàcia d’aquest episodi, fins i tot amb expectatives elevades i seguint una primera part sòlida, per no dir tan notable. 'Chain' es guanya fàcilment al panteó dels millors de tots els temps Trek episodis (sí, em refereixo a tota la franquícia), i és una part important del llegat d’aquest programa com a “Ahir Empresa ' o 'La llum interior'. Però on es troben tots dos episodis i, de fet, la majoria TNG el millor eps , Parleu sobre la resistència de la vida i la importància del respecte i el coratge, 'Chain' reconeix que hi ha algunes forces que fins i tot el coratge i la resistència no poden superar sense ajuda. És una crítica a la tortura que tampoc nega el poder que una persona pot tenir sobre una altra i la força del seu missatge prové de l’acceptació que fins i tot els millors es poden trencar, però això no els fa febles.\nAbans d'arribar a les coses més pesades, però, podríem tractar amb el capità Jerkwad Jellico, que, en realitat, és una mica més interessant del que potser li havia donat crèdit. On la primera part era sobre ell, fent que tothom a bord del Empresa incòmode, creant drames per distreure’ns de quan va començar l’espectacle real, aquí Jellico es dedica, en gran part, a l’assumpte de patar cul. És cert que encara té temps per treure Riker del servei actiu per insubordinació, però, bé, Jellico pot tenir un punt aquí. La preocupació de Riker per la seguretat de Picard és lloable, però la seva voluntat sobtada de llançar totes les altres preocupacions al costat no és professional i no s’adapta a la tasca que ens ocupa. També és una mica poc característic de Riker, que s’ha mostrat disposat a posar el seu deure primer moltes vegades abans. Podríeu explicar-ho fins que el número u estigués tan fart del comportament general de Jellico que decidís traçar una línia, o bé escriure un personatge inconsistent, però sigui com sigui, és difícil culpar massa a Jellico per haver posat Riker al marge.\nAixò és especialment cert si es considera que Jellico és, al final, en gran part responsable de recuperar Picard sans i estalvis en el procés de frustrar els Cardassians. És clar, Geordi i Riker parteixen de la dura missió del transbordador per plantar mines en secret a la flota cardassiana, però aquesta plantació de mines és idea de Jellico, i el nou capità fins i tot sufoca el seu orgull el temps suficient per demanar ajuda a Riker en la maniobra. Aquesta escena, en particular, enfanga l’aigua de la relació entre Jellico i el seu primer company reticent, perquè tot i que tot el que Riker li diu és correcte (podem argumentar tot el que vulgueu, però intentant forçar noves rutines de comandament en un sistema de treball pocs dies abans d’això) el sistema està llançat a pressió, no és bo pensar), Riker encara es desprèn tant de cul com ho fa Jellico, potser encara més.\nRealment, però, si bé aquesta secció de l’episodi té uns bons moments (inclosa la visió de Data amb un uniforme de primer oficial), no és realment el que ningú recorda de “Cadena” i per una bona raó. La peça central de l’ep és la batalla de voluntats entre Picard i el seu capturador / torturador Gul Madred (David Warner). Tot el truc que vam conèixer la setmana passada amb armes metagèniques va ser dissenyat per atraure Picard a les mans dels cardassians. Són intencions reals: assaltar Minos Korva, un planeta de la Federació a prop de la zona desmilitaritzada, i saben que, en cas d’aquest atac, el Empresa seria el vaixell al capdavant de la defensa de Korva. La feina de Madred és trencar Picard amb la presumpció que Picard coneix informació sobre com la Federació té intenció de defensar el planeta.\nPicard no. A més, l’episodi prescindeix de si Picard donarà o no a Madred la informació que necessita immediatament. En la seva primera escena, Picard està molt drogat i respon amb veracitat i rapidesa a totes les preguntes que li fan. Els dóna el seu nom, on va néixer, i exposa el punt de la seva missió a Celtris III, així com els noms de les dues persones que l’acompanyaven. En lloc de fer l'episodi sobre la capacitat de Picard de retenir la informació sota coacció, 'Chain' demostra per davant que la qüestió, quan es tracta de tortures, és essencialment irrellevant. Quan se li pregunta sobre les mesures de defensa de Minos Korva, Picard diu que no en té coneixement, i aquesta és la veritat. Però la tortura continua durant tot l'episodi, perquè el punt no és informació. La qüestió és el trencament.\nEn una angoixant seqüència rere seqüència, Madred es posa tranquil·lament a l’hora de treballar desmuntant les defenses de Picard, el seu sentit de si mateix, la seva dignitat. Fins i tot la percepció de Picard sobre la realitat està a punt. Hi ha quatre llums darrere de l’escriptori de Madred. El cardassià els encén i li pregunta a Picard quantes llums veu. Quan Picard li explica el que és obvi, Madred utilitza un dispositiu inserit al cos de Picard abans de l’episodi (entre escenes) per causar un gran dolor físic. Perquè Picard ja no té dret a percebre el món tal com és; les seves percepcions han de ser dictades per aquell que realment té el control. Hi ha una línia d’Orwell 1984 que vaig seguir pensant, veient això (i realment, tota aquesta seqüència comparteix una bona quantitat amb la desfeita gradual de Winston al Ministeri de l'Amor) - 'La llibertat és el dret a dir 2 + 2 = 4.' La llibertat és arribar a dir la veritat, sense por a les conseqüències és la veritat. L'objectiu de Madred és treure aquest dret de Picard. No es tracta d’una simple capitulació, sinó d’un domini total. Perquè Madred tingui èxit, Picard no només ha de dir 'Hi ha cinc llums' quan n'hi ha quatre. Hi ha de creure són cinc llums, perquè això és el que Madred li diu que creixi.\n'Chain' té èxit en gran part a causa de la força de les seves actuacions. No és sorprenent que Patrick Stewart sigui excel·lent, aguanti una humiliació i transmeti angoixa amb sinceritat desgarradora. David Warner és molt més que seu. Warner és un actor de personatges fantàstic i ha interpretat el dolent més d'un parell de vegades abans, sobretot com a Evil in Time Bandits i Jack el Destripador Temps rere temps , però Madred comercia amb les burles del mal i la bogeria bàsica de Jack per alguna cosa més subtil i inquietant. Les converses entre Picard i Madred solen ser fresques, compostes, fins i tot agradables, un xat entre parents iguals durant un dinar de feina. Warner transmet la convicció de Madred en les seves accions, la seva creença que la degradació i la destrucció de Jean-Luc Picard són una part fonamental del manteniment de l’estat cardassià, només traeix les seves emocions quan Picard veu el cor amargat i enfadat.\nAquí hi ha molts moments fantàstics i, una i altra vegada, em sorprenia de com de cru es sentia tot això, de com de diferent a l’habitual TNG . Les xarxes de seguretat havien desaparegut; des del principi, és clar que Picard patirà i que no serà alliberat d’aquest sofriment fins al final de l’episodi, i que només haurem de fer front. Per descomptat, Picard aconsegueix mostrar certa fortalesa moral i justícia. Durant una conversa casual sobre la seva infància, Madred revela que va ser apallissat per menjar a la seva joventut, i Picard s'adona que la tortura és només una extensió d'aquesta pallissa. Aquí no es pot obtenir coneixement, ni cap avantatge. Madred només es venja dels qui el van fer mal, trobant el seu propi sentit del poder destruint lentament i metòdicament un altre.\nÉs una revelació que pot semblar fàcil, però Warner i Stewart ho fan funcionar. A més, l’escena té èxit en el context de l’episodi perquè, tot i que dóna a Picard un moment de “guanyar” molt necessari, demostrant que és possible aferrar-se a alguna peça de si mateix fins a aquell moment, efectivament no canvia res. Madred no es trenca i deixa anar a Picard, i Picard mai no troba la manera d’escapar dels seus turmentadors i guanyar-se la llibertat. Al final, Madred ofereix a Picard una opció: pot passar la resta de la seva vida amb comoditat i plaer, o pot continuar pel seu camí actual de sofriment i dolor, per a una mort lenta i sense sentit. Tot el que ha de fer per guanyar el primer és dir-li a Madred que veu cinc llums, no quatre. Picard dubta, però abans que ell pugui respondre, arriben altres cardassians com a conseqüència de la trama de Jellico i Picard és informat que serà alliberat. 'Hi ha quatre llums!' crida abans de marxar derrotant finalment el seu capturador.\nExcepte ... realment no ho va fer. Sempre que algú fa referència a 'Cadena' en aquests dies, la línia de quatre llums és el que la gent recorda, perquè és l'element més fàcil de recordar de l'episodi i perquè el podem utilitzar com a exemple de la voluntat de Picard. Però això és oblidar la llarga pausa abans que arribessin els altres cardassians i oblidar el que Picard li diu a Troi al final de l'episodi, després d'haver tornat al seu comandament del Empresa lleugerament pitjor pel desgast. En aquell darrer moment, sol amb Madred, Picard hauria cedit si no haguessin estat interromputs. 'Però més que això', diu, 'creia que podia veure cinc llums'. Es pot trencar tothom, amb prou temps. Ni tan sols requereix tanta habilitat. Tots som carn, nervis i teixits tous, i tots tenim els nostres límits i no hi ha debilitat en admetre els vostres. És el que ens fa humans i és el que fa que la llibertat d’opressió (i la negativa a oprimir al seu torn) sigui tan valuosa. És impressionant TNG tractaria un tema tan desagradable i inquietant, però la voluntat de l’espectacle de ser honesta quan una mentida seria molt més reconfortant és el que fa d’aquest gran art.\nPel que sembla, les seqüències de tortura d’aquest episodi van estar inspirades en Closetland, una pel·lícula del 1991 protagonitzada per Madeline Stowe i Alan Rickman. Fa anys que tinc la intenció de veure-ho, tot i que potser espero unes quantes setmanes ara.\nÉs a dir, Patrick Stewart nua quan Madred té la roba de Picard. L’home es compromet.\n'Quantes llums veieu?' 'Veig quatre llums'. 'No. N’hi ha cinc.\nAixò arruïna gairebé qualsevol altra escena de la sèrie on un personatge va ser torturat, no?\nDick o no, què impressionant va ser el somriure menjador de merda de Riker quan va tenir a Jellico a la seva mercè? No us ordenaré que feu aquesta missió. —Doncs pregunta’m.\n—Malgrat tot el que m’has fet, et trobo un home lamentable.\n'Ship in a Bottle' (temporada 6, episodi 12, emesa per primera vegada: 23/01/1993)\nO bé Aquell on el monstre demana un company\nEl nostre segon episodi centrat en holodeck en, què, dues setmanes? Tres? I bla bla, el holodeck és una tonteria, ridícul, encara hauria d’estar al maluc i tots els implicats el tracten de manera massa cavalleresca. Deixem-ho fora del camí, perquè 'Ship' és en realitat molt divertit (sobretot després de la foscor de 'Chain'), i guanya més que la suspensió de la incredulitat necessària per gaudir-ne. Aquest és un episodi molt intel·ligent i intel·ligent de la manera més divertida possible, crea trencaclosques sense telegrafiar les seves solucions i confia en el públic per mantenir el ritme d’algunes idees sorprenentment complexes. A més, ens proporciona el millor tipus de dolent: algú amb més recursos, més intel·ligent que els que li atorguen els nostres herois, fàcil d'empatitzar, però no poderós. Encara millor, el dolent és un rostre conegut: un personatge d’un TNG Els pocs episodis forts de la temporada dos, un dels quals la història no teníem cap motiu real per creure que tornaríem, però el retorn aquí té un sentit perfecte.\nA 'Elemental, Dear Data', va preguntar Geordi al Empresa ordinador per crear un oponent holodeck que seria capaç de derrotar Data en un joc de crims i càstigs. Data i Geordi havien estat jugant a Sherlock i Watson, només Geordi no estava impressionat per les habilitats deductives de Data: l'androide no resolia misteris tant com recordava els detalls de les històries d'Arthur Conan Doyle i els aplicava segons calgués. Així doncs, Geordi va decidir augmentar les apostes i va néixer Moriarty (Daniel Davis), la reencarnació del més gran enemic de Holmes. Llevat que Moriarty era tan intel·ligentment intel·ligent, era tan intel·ligent que va ser capaç de deduir les limitades realitats de la seva pròpia existència, un programa que es va fer conscient de si mateix. Hi va haver una mica de lluita, el doctor Polaski va ser segrestat breument i, al final, Picard va intervenir, assegurant a Moriarty que ell i les ments més brillants de la Federació es posarien a treballar per trobar la manera que l’home hologràfic entrés en el món real.\nSaltar quatre anys per davant, i Geordi i Data han tornat a la elemental i al joc per superar la banda. L'obertura freda té un estàndard 'Sherlock reuneix tota l'escena de l'evidència', excepte que en el moment triomfal de Data, un defecte del sistema desfà el seu raonament. El holodeck té problemes amb les relacions espacials, que converteixen un personatge esquerrà (un personatge que ha de ser esquerrà perquè la història es resolgui correctament) en un dretà. Mostrant una atenció als detalls i una previsió que és relativament inèdita quan es tracta de tractar amb el pont holod, Data observa el problema i fa que Barclay vegi el sistema. En el procés d’intentar trobar el problema, Barclay s’ensopega amb algunes línies de memòria bloquejada, les allibera i Moriarty torna a existir, educadament indomable com sempre, i més que una mica molestat en ser posposat durant tant de temps.\nRecordo haver gaudit de la primera aparició de Davis al programa i també és molt divertit aquí. El que fa que el personatge sigui tan eficaç és que és una barreja de dos elements bàsics de ciència ficció: el monstre de Frankenstein que exigeix els drets dels vius a un creador que no sap què fer amb ell; i un brillant cervell criminal. Aquesta versió de Moriarty no és malvada i, certament, no és un parche en la seva inspiració literària pel que fa a la intenció diabòlica, però aquest és el conjunt d’habilitats que l’ordinador li ha donat. El seu objectiu és comprensible i, a la seva manera, admirable: l’objectiu de tota vida sensible, que se li permeti la llibertat d’aspirar al seu propi destí. (O alguna cosa en aquesta línia. Bàsicament, es vol relaxar i anar de vacances, comprar, ho sap, poètic.) Picard no pot concedir-li aquest desig, sense cap culpa del capità, i Moriarty respon de l'única manera que sap com: prenent el vaixell i mantenint-lo com a ostatge fins que Picard li dóna el que vol. Cosa que Picard no pot fer, a causa d’aquestes molestes lleis de la física.\nPer tant, tenim la construcció adequada per a un bon conflicte, amb la força irresistible de Moriarty que compleix amb l’objecte inamovible de la realitat. 'Ship' maneja aquest conflicte introduint un truc de màgia i després prenent el seu temps dolç per revelar com es va fer el truc. L’aparent sortida de Moriarty del pont holandès és un gran moment, fins i tot si ja coneixeu el secret del que passa, perquè juga de meravella amb les nostres expectatives. Picard li ha demostrat a Moriarty com un objecte aparentment sòlid al pont holandès desapareix en el moment que arriba al món real, però Moriarty decideix sortir de la porta de totes maneres, argumentant que la consciència anul·la la intangibilitat. Ara sabem que Moriarty no només desapareixerà; no es pot recuperar un personatge important i esvair-lo deu minuts després de l'episodi, sense que hi hagi cap mena de trama que ocupi el seu lloc. Però també sabem que Moriarty no pot marxar simplement, perquè això infringeix un dels principis bàsics del programa. Podem tenir alienígenes màgics, podem tenir éssers semblants a Déu, però el que passa a la coberta es queda a la coberta.\nL'escapament de Moriarty és, doncs, una mena de sorpresa que els espectacles de ciència ficció (sobretot un de llarg a la dent) poques vegades arriben a arrencar. Estem formats per esperar viatges en el temps, forats de cuc i monstres, però, aparentment, això està incomplint una de les regles de la realitat que ens han presentat. Encara millor, Picard queda sorprès pel que veu, que ven el truc: està tan meravellat com nosaltres i el seu constant abstenció a Moriarty que no tenen ni idea del que acaba de passar ajuda a mantenir el cor de la il·lusió en secret durant més temps que ell. Podria haver estat. Mireu, en realitat, Moriarty no surt del pont holandès; acaba de crear un programa dins del holodeck per fer-lo mira com si marxés, un programa que recrea tots els altres membres de la tripulació a bord del vaixell que no siguin Picard, Data o Barclay. I mentre Picard i els altres es disparen a trobar una manera d’ajudar a l’estimada comtessa de Moriarty a seguir-lo fora del pont, Moriarty els manté com a ostatges, fins i tot enganyant a Picard perquè renunciés als seus codis d’accés perquè Moriarty pogués controlar el vaixell en la seva simulació. i l'autèntic.\nSí, aquí podríem fer nitpick. És impressionant que l’astúcia duri tant i sigui una mica desconcertant. Data s’adona del que passa quan descobreix que el fals Geordi, com el personatge de la història de Holmes anterior, és esquerrà en lloc de dretà. La qual cosa vol dir que ni ell, ni Barclay ni Picard van notar res diferent en la personalitat dels seus amics i companys de feina. És cert que en aquella època estaven sotmesos a una certa tensió i xoc, però potser és més credible que l’ordinador sigui capaç de recrear tothom. bastant tan bé. Donar vida a personatges de ficció és una cosa, però imitar els patrons de conversa dels més propers i estimats? El compraré, però veig que hi té problemes. A més, és estrany que ningú simplement intenti repetir els seus èxits anteriors quan Moriarty demana a Picard que faci sortir la comtessa. Picard resisteix, a la manera típica de Frankenstein, perquè no vol avançar abans que entenguin les ramificacions del que han aconseguit sense voler. Però una vegada que Moriarty manté el vaixell com a ostatge, per què no només demanar a la comtessa que surti del pont com el seu company? No em podria fer mal provar-ho.\nPerò, com he dit, es tracta d’esculls. Em va agradar 'Ship', perquè fa servir el holodeck d'una manera que no crec que haguem vist abans i perquè Moriarty és un gran personatge. I home, aquest final és tan genial. Picard i els altres simplement li tornen el joc de Moriarty i programen la coberta a l'interior de la coberta perquè en faci un terç Empresa, on Moriarty i la comtessa poden deixar els límits de la seva cèl·lula electrònica i passar la resta de la seva vida viatjant per la galàxia. Potser és una mica massa ordenat, una mica massa convenient, però és un final tan bonic que realment no ho puc mirar massa fort. Moriarty no pot aconseguir realment el que vol (recordo el doctor Viatges deambulant per fora de Sick Bay, però potser només ha estat perquè Robert Picardo és increïble), però, en lloc de ser destruït o exiliat a l’oblit electrònic, aconsegueix el que necessita: universos per explorar i un encantador i bonic company lateral. Segons les seqüeles, aquesta va ser una bona conclusió per a una idea que mereixia una segona oportunitat.\nÚs interessant de Barclay en aquest episodi: en realitat no fa res, però és bo tenir-lo a prop. (I té una última última línia).\nM’encanta escoltar Patrick Stewart i Daniel Davis parlant entre ells. L’enunciació és intens .\nFaux-Geordi: 'És brillant en qualsevol segle'. A més, una mica egoista.


El Papa, Kosovo i la unitat d'Espanya\nQualsevol matís dins el discurs d'un papa adquireix tot d'una una càrrega significativa especialment forta: cada paraula que diu el pontífex, com és obvi, està minuciosament escollida i té una intenció. Se'm dirà que això succeeix amb els discursos de tots els mandataris, i és cert, però tal vegada és en el cas dels papes on es fila més prim, i podem estar segurs que aquesta precisió té relació directa amb la pervivència de l'Església al llarg de dos mil anys. Aquesta força del matís es pot comprovar de forma especialment clara en les frases adversatives: si un papa utilitza un però, l'enunciat que ve a continuació d'aquest però adquireix una potència inusitada, i es pot entendre com una impugnació total de l'enunciat anterior.\nAl papa Francesc li agrada transmetre espontaneïtat, però no és cap excepció a aquesta manera de fer. Per això les seves declaracions d'ahir a la Cope, al programa de Carlos Herrera, s'han d'entendre com una desqualificació sense pal·liatius del nacionalisme espanyol, que Francesc va retratar com una ideologia de l'odi, que no permet la reconciliació ni el diàleg: “La unitat nacional és fascinant, però [atenció al però] mai s'assolirà sense la reconciliació dels pobles”, va afirmar. També: “Espanya hauria de reconciliar-se amb la seva pròpia història, en particular la del segle XX”. “El govern se n'ha de fer càrrec i tirar endavant la història com a germans, no com a enemics, i amb aquest inconscient deshonest que em fa jutjar l'altre com un enemic”. Francesc és plenament conscient del paper vergonyós (“deshonest”, com en diu ell) que va jugar l'Església a Espanya durant la Guerra Civil i el franquisme prenent part a favor dels feixistes fins al punt de beneir execucions, i també de fer que el règim s'anomenés “nacionalcatolicisme”, a mig pas d'una dictadura teocràtica com les que ara ens escandalitzen en certs països islàmics. També és conscient, el Papa, que l'actual institució eclesiàstica espanyola segueix sent un focus d'irradiació de discursos de l'odi (sobretot des de mitjans de comunicació de la seva propietat, com l'esmentada Cope, però també des de certes parròquies, trones i fulls parroquials).\nPer tot això són importants les declaracions del Papa, com també ho és la comparació que va establir amb Kosovo, un país que Espanya encara es nega a reconèixer fins i tot en les competicions esportives (recordem la grotesca retransmissió d'un partit de futbol d'Espanya contra Kosovo, en què els locutors espanyols feien tota mena de cucaveles per no dir el nom de l'adversari). Francesc va posar precisament Kosovo com a exemple de la normalització d'un procés d'autodeterminació i independència: “S'estan refent”, va subratllar. Com que el Papa és futboler, el gol a la dreta espanyola i als seus bisbes va ser per tot l'escaire. Si les esquerres i l'independentisme no saben valorar-lo i aprofitar-lo, perquè els pesen més uns prejudicis anticlericals reduccionistes i caducs, ja és una altra història.\nPapa Francesc Catalunya Espanya