D'esquerra a dreta: Carme Tierz, moderadora, Arnau Marín, Estel solé, Pep Cruz, Mingo Ràfols i Iván Morales.\nPer Entreacte a\t 22 juliol, 2014 0 comentaris\nD’esquerra a dreta: Carme Tierz, moderadora, Arnau Marín, Estel solé, Pep Cruz, Mingo Ràfols i Iván Morales.\nEs coincideix a identificar un canvi de paradigma en les arts escèniques.\nTeatre i crisi sempre han estat lligats, sentenciava el veterà Mingo Ràfols: Continuo sent actor, malvisc i estic a l’atur. Aquest va ser un dels testimonis més colpidors d’un debat que a iniciativa de la revista Entreacte va reunir ahir a SGAE una nodrida representació de la professió escènica per parlar del moment actual del sector. Teatre en temps difícils. L’hora dels artistes va comptar amb la participació, a més de Ràfols, dels actors Arnau Marín, Estel Solé, Pep Cruz i Iván Morales, i també d’un públic farcit de periodistes especialitzats i gestors culturals.\nEn la mateixa línia, Ràfols va insistir que la professió teatral és per a corredors de fons i que el més important passa ara per recuperar el públic perdut, la davallada del qual és conseqüència directa d’un canvi de paradigma. Segons Ràfols, la clau per superar aquest moment rau en guanyar pes institucional: Com és que els professionals del teatre no estan als òrgans de gestió? Es menysprea les associacions del gremi en les taules on es decideix la política teatral del país, va retreure.\nMés contundent es va mostrar Pep Cruz, que va atacar frontalment la política teatral desenvolupada al país en les darreres dècades: Hem creat un model copiat dels francesos i d’aquí ens venen tots els mals. Cruz es qüestiona si cal una inversió milionària per fer un Marivaux, o si convé que hi hagi dos centres de producció enormes que cada vegada produeixen menys, que es gasten el 80% del pressupost en estructura? Potser els hauríem de deixar caure. Finalment, l’actor va identificar la pèrdua d’espectadors amb un problema de comunicació associat al canvi identitari de la professió: Em van dir que aquesta professió era de putes i maricons i s’ha tornat de burgesos i funcionaris. Se’ns ha podrit el cervell.\nEn clau menys apocalíptica van discórrer les intervencions dels representants de joves companyies. Arnau Marín va aportar el punt de vista de la formació Teatre de l’Enjòlit, forjada durant la crisi: Fem un tipus de teatre conseqüent amb el que estem vivint i mirem cap a fora com a solució de manteniment, buscant coproduccions internacionals. Entre les tàctiques que els han donat fruit, Marín destaca la taquilla inversa, que van adoptar com a forma de protesta contra el sistema.\nEstel Solé, per la seva banda, va aportar l’exemple del seu muntatge Animals de companyia, que va agafar volada a través de representacions a domicilis particulars: Cal inventar-se la manera de fer teatre, va proposar. Els intermediaris han desaparegut, la relació amb el públic és directa. Tot i valorar l’experiència de forma molt positiva, Solé també va reconèixer que, malgrat l’èxit de la proposta, cap dels membres de la companyia viu del teatre.\nUn altre testimoni d’èxit va arribar de banda de la companyia Prisamata, responsable de muntatges tan comentats com Sé de un lugar. Segons el seu director, Iván Morales, tot i no haver-hi recursos els artistes estem obligats a fer la nostra feina, i front a la crisi apunta que hi ha un nou paradigma, noves maneres d’arribar al públic. S’ha de canviar la jerarquia de poder entre sales, companyies, gestors culturals i la resta dels agents. Cal treballar amb transparència, que la gent ens vegi com a treballadors. Cal una mirada nova per un nou món.\nFILA ZERO, MÉS PERSPECTIVES\nUn cop llançades el gruix de les reflexions des de la taula, el debat va acostar-se al públic. Un dels primers a intervenir-hi va ser el periodista Santiago Fondevila qui va posar l’accent en el model de finançament: Qui pensi en subvencions pensa en un paradigma antic. Les subvencions desapareixeran. Per a Fontdevila el teatre mai serà un art de presència massiva, i pel que fa als artistes alguns se’n sortiran i altres no, com ha passat sempre, va reblar.\nNèlida Falcó, directora de l’àrea d’Arts Escèniques de l’ICEC, va subratllar la importància de les polítiques culturals: Ens hem d’acostumar a treballar plegats. Les administracions han de facilitar eines i instruments. Un dels assistents va agafar el fil de la conversa responent: Les polítiques culturals evidentment són imprescindibles però sempre i quan hi hagi un sindicat fort que ens representi i planti cara al poder. Cal la unitat del sector.\nEl debat es va poder seguir en directe a través de Twitter i el hashtag #accionsEntreacte. El compte d’Entreacte (@entreacte_) va transmetre algunes de les opinions dels participants. També s’hi va poder seguir a través del perfil de la Revista Proscenium (@rvproscenium) i #TeatreDeResistència (@TDResistencia), com també gràcies als timelines de professionals i aficionats com Aída Pallarès (@aidapallares), Elisa Díez (@Butaquesisomnis), Margarida Troguet (@mtroguettaull), Roger M. Puig (@rogermpuig), Carles Spa (@CarlesSpa), Sem Pons (@Semsymbol) o Cristina Riera (@CristinaRiera).\nTambé hi hagué altres reaccions a la xarxa que tot seguit recollim:\nAlfred Fort (afortc)\nSi en el model francès de teatre a un li toca estar sota les faldilles de la reina, no el molesta tant, oi? #accionsentreacte\nJosep R. Cerdà (@pepcerda)\nLa sensació que tenc seguint #accionsEntreacte és de pessimisme absolut, tot i que el que es diu és la pura realitat.\nFrancesc Esteve (@funkyover)\nUna taula forca interessant, esperem que no quedi com una cosa puntual i sense accions #accionsentreacte\nSala Fènix (@SalaFenix)\nEl problema es que toda esta catarsis de hoy quedará allí, cuando debería llegar a la gente, a la admin. y al congreso #accionsentreacte\nAlberto Ramos (@AlbertoRamosB)\nSi les sales petites no paguen als autors, qui paga als autors de sales petites? #AccionsEntreacte\nArticle anteriorPíndoles formatives. Cicle de xerrades pràctiques\nArticle següent Neix Arts de Carrer, la plataforma de festivals i fires de teatre a l'aire lliure


Taller d'Escriptura Creativa: La Fontcalda (Antònia García)\nEn Manel i els seus amics havien preparat una sortida interessant, mig de turisme, mig de muntanya, per la Terra Alta, amb visites a Gandesa, a la serra de Pàndols i a d'altres indrets i pobles de la comarca. Eren quatre de colla i tots conduïen. Per tant, es podien repartir la feina de portar el cotxe i així els trajectes no resultarien cansats.\nEra la primera vegada que visitaven aquella zona. En Joan havia buscat informació i la Sara havia fet les reserves en una fonda, únicament per esmorzar i dormir, ja que comptaven dinar on anés bé i sopar a qualsevol lloc, sense haver d'estar pendents dels horaris de la fonda.\nLa Terra Alta és terra de bon vi. La visita als cellers modernistes era un dels al·licients turístics. I per a l'activitat de muntanya, havien decidit pujar a la serra de Pàndols.\nEl dia que hi van anar, el record de tot el que sabien de la batalla de l'Ebre feia emotiva l'excursió, sobretot per a la Cília, ja que un familiar seu havia mort en la contesa. El paisatge esplèndid que se'ls oferia des de dalt anava acompanyat del ressò de l'antiga lluita i això feia que experimentessin un gran respecte en trepitjar aquella terra i en resseguir sobre el mapa els llocs ara tan pacífics.\nL'endemà havien previst fer una excursioneta al santuari de la Fontcalda. Així que van anar amb el cotxe fins a prop de la Via Verda, construïda sobre les vies d'un tren que ja no existeix, van deixar el cotxe allí i van baixar per uns llocs meravellosos, aspres i salvatges, seguint el riu Canaletes, que passa per estrets i forma salts d'aigua, gorgs i piscines naturals que conviden a fer-hi una capbussada. Van arribar al conjunt d'edificis de l'actual balneari i de l'església de la Mare de Déu que duu el nom d'una font d'aigües calentes, minero-medicinals, que sorgeix arran del riu i forma zones d'aigua tèbia molt atractives per a banyar-s'hi. El lloc és encisador i les aigües de la font tenen molta virtut curativa. A més, és un lloc de gran devoció de tota la comarca, molt visitat.\nDesprés d'haver voltat per l'indret, els amics van proposar de seguir un tros més del riu, fins als estrets de més avall. En Manel va preferir quedar-se a fer una remullada en aquella aigua tan salutífera i de temperatura agradable. Després es va quedar assegut, prenent el sol, relaxadament, allà on l'aigua surt per uns forats de les pedres.\nEstava en aquest estat de beatitud quan se li va acostar un home gran i se li va asseure al costat. Li va preguntar d'on venia i li va explicar que ell havia estat ermità de la Fontcalda durant uns quants anys. I de cop, li va fer una pregunta inesperada. Li va dir si sabia per què era calenta, l'aigua de la font. En Manel, una mica desconcertat, li va respondre que suposava que a sota terra hi devia haver alguna acumulació de magma i que l'escalfor aflorava i es transmetia a les roques d'on sortia l'aigua. Vaja, com les aigües d'altres balnearis o fonts termals.\nL'home va somriure, va moure el cap i li va dir que totes les aigües tenien uns genis, les nimfes. El riu Canaletes i la Fontcalda també tenien les seves. I que al nostre país, a les nimfes els deien dones d'aigua. Aleshores va ser en Manel, qui va somriure. Sí, és clar, de petit havia llegit contes on sortien aquestes encantades o dones d'aigua... Però eren contes, ep! L'home se li va acostar més i li va assegurar que existien de veritat, que ell n'havia vist una i que havia quedat com enlluernat. La nimfa tenia la pell blavosa, una cabellera llarga fins als peus i uns ulls foscos molt grans, i que quan es va adonar que ell la veia, es va submergir al fons d'un gorg d'aquells que hi havia més amunt. I tornant a la qüestió de per què l'aigua sortia calenta, li va manifestar que hi havia nimfes molt sensibles i fredoliques, que no suportaven la fredor de segons quines aigües. Per això el déu del riu, que era el seu pare, havia manat al déu del món subterrani que fes que algunes fonts es convertissin en surgències càlides on les delicades dones d'aigua poguessin viure tranquil·lament. Però davant de la cara d'incredulitat d'en Manel, l'home es va aixecar, li va dir i repetir que s'ho podia ben creure perquè era ben cert, i se'n va anar, tot emmurriat, cap al santuari.\nEn Manel va respirar en trobar-se altre cop sol, es va estirar de costat per tal de deixar una mà a dins de l'aigua calentona que rajava pels forats i omplia aquella mena de piscina d'un parell de pams de fondària. El borbolleig que sentia i la varietat de dibuixos que feia el sol en l'aigua bellugadissa li van anar produint una mena de somnolència. Es va deixar anar del tot, com si el contacte aquós li hagués transformat el cos en aigua. Tenia la mirada fixa, hipnòtica, clavada al fons d'aquella piscina de colors verds i terrosos. I es va imaginar –perquè no podia ser altra cosa que una imaginació– que uns ulls molt grans el miraven des del fons i que una mà de seda estirava la seva, arrossegant-lo aigua avall...\nMentrestant, els seus amics, que havien tornat de la passejada, l'havien anat a trobar, s'havien ajupit al seu costat i li parlaven amb animació, tustant-li l'esquena. Li van dir que es despertés, que no era bo dormir a ple sol, amb risc d'agafar una insolació. En Manel, com si hagués estat en llocs incògnits, pres d'algun encanteri, va treure la mà de l'aigua, va tornar a poc a poc a la realitat i els va respondre que no dormia; que, senzillament, havia pres contacte amb el geni de la font d'aigua calenta i n'havia aprofitat les qualitats benefactores.\nCom que la caminada els havia fet venir gana, van decidir quedar-se a dinar allí mateix i gaudir unes estones més d'aquell lloc tan agradable. Després van dir adéu a la Fontcalda, van repetir el mateix camí, a la inversa, fins al cotxe, i van tornar cap a Prat de Comte, contents de la sortida d'aquell dia i amb la il·lusió de descobrir nous pobles i nous paisatges de la comarca.\nEtiquetes: 090. Aigua i fonts termals, 90. Aigua i fonts termals, Antònia García, Curs 2015-2016


Bailen 19, 08010 Barcelona\nDl a dv: 10-14 / 16:30-20h\nExpo L’art del buit: ceramistes contemporanis\nL’art del buit, comissariada per Caterina Roma, és un recorregut cronològic per l’obra dels ceramistes més destacats de les últimes dècades, que s’inicia amb Llorens Artigas, pare de la ceràmica catalana contemporània. Els artistes presenten la seva definició particular del concepte del buit, de la relació entre el material, l’argila, i l’espai que conté o que l’envolta. De fet, el buit és un company silenciós de la ceràmica tot al llarg de la seva història, que és també la història de la humanitat mateixa.\nLa generació més jove d’artistes ceràmics empra l’argila com un material de possibilitats també escultòriques; més enllà de l’element purament funcional, les seves obres mantenen una connexió inequívoca amb la ceràmica oriental. Tanmateix, no es desprenen totalment del llegat del gerro, del format de contenidor: el reinterpreten amb nous materials i opcions creatives, fan que tingui un lloc en la nostra societat. Recipients i formes insòlites, preciosistes, juguen —ara sí, obertament— amb el buit, amb el no-res.\nArtistes presentats/des: Josep Llorens Artigas (Barcelona 1892-1980), Corrie Bain (Caithness, Scotland 1979), Carme Balada (Barcelona 1957), Isabel Barba Formosa (Barcelona 1947), Maria Bofill (Barcelona 1937), Ruth Cepedano (Barcelona 1972), Claudi Casanovas (Barcelona 1956), Carme Collell (Barcelona 1951), Roger Coll (Badalona 1979), Rosa Cortiella (Barcelona 1965), Mia Llauder, Dameon Lynn (Sunderland, Reino Unido 1972), Madola (Barcelona 1944), Jordi Marcet (Barcelona 1949) y Rosa Maria Vila-Abadal (Barcelona 1950), Nuri Negre (Girona, 1971), Caterina Roma (Lleida 1977), Joan Serra (Mataró 1962), Penélope Vallejo (Santa Mª Palautordera 1978).\nCarme Balada (Barcelona 1957) estudia ceràmica a l’Escola Massana de Barcelona i realitza diversos cursos d’experimentació entre els que destaquen “Tierra y magma” amb el ceramista Claudi Casanovas i “Construcción de hornos y cocciones experimentales” a Girona, amb el ceramista hindú Wally Hawes\nCarme Collell Blanco\nCarme Collell Blanco (Vic, 1951) treballa la ceràmica dóna través de la tècnica de l’engalba brunyida, la qual va aprendre en el Taller Collell de Montevideo. Va ser professora a l'Escola d'Art i Superior de Disseny de Vic i és membre de l'Acadèmica Internacional de Ceràmica.\nSer autodidacta des de ben jove li ha donat una rara llibertat per crear mitjançant la intuïció i l’observació: Caterina Roma (Lleida, 1977) ha pogut explorar les possibilitats i els límits dels materials sense prejudicis, jutjant per l’experiència.\nLes ceràmiques-escultures de Claudi Casanovas (Barcelona, 1956) ens introdueixen en un paisatge geològic. “Semblen” roques basàltiques, granítiques, extretes senzillament de l’entorn volcànic en el que treballa l’escultor.\nClaudi Casanovas: Plat pulit, 2012. Cortesia de l'artista\nCorrie Bain (Caithness, Scotland 1979) és una artista premiada de ceràmica i escultora professional del Regne Unit. Nascuda a Escòcia, va créixer a l'illa d'Eubea a Grècia, va estudiar ceràmica a l'Edinburgh College of Art i a la Universitat Alfred de Nova York. Ha viscut a Corea, Xina, Japó, Estats Units i Anglaterra, i té més de 30 anys d'experiència en ceràmica. Des de fa deu anys té el seu taller a Barcelona.\nDameon Lynn (Sunderland, Regne Unit 1972) va començar investigant pots escultòrics i modernistes, desenvolupant superfícies monocromes naturals i experimentant formes amb ràtio i proporció. En 2012 comença a treballar amb peces al torn, gots desconstruits i reconstruïts, i en 2015 s'intodueix en la construcció del forn de Anagama, el desenvolupament de cossos d'argila locals i els efectes dels vidres naturals de cendra.\nInspirada per la ceràmica tradicional, Isabel Barba-Formosa (Barcelona 1947) crea objectes de porcellana que poden usar-se com a recipients, però, no obstant això, sovint perden la seva funcionalitat durant el procés creatiu.\nJoan Serra (Mataró, 1962) És director i profesor de l’Escola de Ceràmica del Museu del Càntir d’Argentona, responsable de les activitats educatives de la Fira Internacional de Ceràmica d’Argentona i coordinador del comitè científic. Membre de l’Associació de Ceramistes de Catalunya, de l’Acadèmia Internacional de Ceràmica de Ginebra i Mestre Artesa per la Generalitat de Catalunya.\nJordi Marcet (Barcelona, 1949) i Rosa Maria Vila-Abadal (Barcelona, 1950)són membres de l’Acadèmia Internacional de Ceràmica i Mestres Artesans Ceramistes, títol atorgat per la Generalitat de Catalunya en reconeixement al treball realitzat en aquesta especialitat.\nJordi Marcet i Rosa Vila-Abadal: Arteria il·lustrada, 2016. Cortesia dels artistes\nJosep Llorens Artigas (Barcelona 1892 - 1980) és considerat el ceramista més innovador de la seva generació.\nJosep Llorens Artigas (Barcelona, 1892 - 1980): Gerro. Cortesia d'Artur Ramon Art\nMadola, pseudònim de Maria Àngels Domingo Laplana (Barcelona, 1944), és coneguda per les seves peces de formes orgàniques que conjuguen els elements d’arrel tradicional amb l’art més contemporani i conceptual.\nMaria Bofill (Barcelona 1937) compta amb una llarga trajectòria com a ceramista, amb exposicions a tot el món i estades en els principals centres internacionals de recerca en ceràmica. La seva obra forma part de prestigioses col·leccions d'art.\nLes escultures de Mia Llauder (1962) es configuren a partir de l'enllaç entre mòduls: peces de porcellana que es van repetint, elements que al llarg dels anys s'han incorporat a un mostrari d'unitats bàsiques que l'artista guarda en una calaixera de tipògraf i concatena, alinea, per a escriure els seus relats.\nNuri Negre (Girona, 1971) comença a estudiar ceràmica i art, pintura i dibuix, com hobby. Va participar en diverses exposicions col·lectives i va rebre el primer premi en un concurs d’art ceràmic.\nNascuda a peu de Montseny, l’estreta relació de Penélope Vallejo (Santa Mª Palautordera, 1978) amb la natura és un factor molt important per el seu treball.\nRoger Coll (Badalona 1979) estudia Arquitectura Tècnica a la Universitat ETSA La Salle, Escultura a l’EASD Llotja i Ceràmica a l’Escola Forma de Barcelona. El 2009 obté una beca d’escultura de la Generalitat de Catalunya per treballar com a assistent de Jiri Geller a Hèlsinki. Al seu retorn inicia el projecte personal de ceràmica Krasznai.\nL'obra de Rosa Cortiella (Barcelona, 1965) fuig del perfeccionisme tecnicista, en una cerca dels contrastos de llum i color, juxtaposant blancs i negres o ajudant-se de l'electricitat per a oposar-se a la foscor.\nRuth Cepedano (Barcelona 1972) inicia els seus estudis en ceràmica artística en 2010 a l'Escola Superior de disseny i art Llotja (Barcelona). Des de llavors ha rebut premis internacionals i participat en diverses exposicions col·lectives.\nRuth Cepedano: Return to forever. El bosc subjacent, 2013. Cortesia de l'artista


7 Març 2007 3 Juliol 2015\nA causa d’una estranya malaltia la població mundial s’ha convertit en vampirs. Només Robert Neville sembla immune als efectes d’aquesta malaltia, e intenta sobreviure en solitari enmig d’un món devastat.\nÉs interessant veure el seu dia a dia, els seus pensaments, la seva depressió, les seves maneres de subsistir… I després intentar comprendre el perquè dels vampirs, en la seva base més científica, elaborant teories bastant creïbles.\nÉs un llibre molt entretingut, i encara que a vegades l’interès decaigui per la lentitud dels fet, solen ser talls molt breus. Són només unes 200 pàgines i et deixa una bona història.\nLa pel·lícula protagonitzada per Will Smithque porta el mateix nom que el llibre està actualitzada a dia d’avui, ja que la novel·la de Richard Matheson és del 1958. Té lògicament algunes diferències, crec que la pel·licula dona peu a un futur més esperançador. Però el llibre em va agradar més, és més dramàtic i no tan artificial, sobretot el final.\nAbans, però, també s’havien fet un parell de pel·lícules sobre el llibre, L’últim home sobre la terra de Vincent Price, i L’últim home viu (The Omega Man) amb Charlton Heston, però no he vist cap de les dues, així que no sé si són gaire fidels al llibre.\nPosted in: 5 ESTRELLES. Excel·lent., LLIBRES | Tagged: novel·la apocalíptica, novel·la ciència-ficció, novel·la dramàtica, novel·la terror


Presentació del llibre ‘Diari de la guerra i Barcelona viscuda’. – Llegir en Català\nPresentació del llibre ‘Diari de la guerra i Barcelona viscuda’.\nPresentació del llibre Diari de la guerra i Barcelona viscuda de Manuel Reventós Bordoy.\nA l’acte hi intervindran Maria Campillo, Josep M. Muñoz i Borja de Riquer.\nDimecres 14 d’abril a les 18.30h. a la Reial Acadèmia de Bones Lletres (carrer del Bisbe Caçador, 3, Barcelona).\nLa presentació es podrà seguir de forma telemàtica a https://youtu.be/Q1i-OAFi5Ho


Mal d’ossos – Le Tapiriste\n19 maig, 2020, By Helena Borràs | Leave a reply\n– Així doncs, que veig que no ho tinc anotat, quins ossos s’ha trencat vostè a la vida?\nEl cap li fa allò de fer memòria i el lòbul temporal del cervell fa una crida per tal de que l’hipocamp actuï i busqui en tots els arxius, aquest fa un recerca hàbil i vertiginosa; en 700 mil·lisegons entrega el resultat.\n– Cap. – Fa la Margarida amb el cap cot.\n– Cap, caram, quina sort! Ja se la veu una persona reposada i de vida tranquil·la…Doncs miri senyora Margarida, amb els resultats de l’analítica crec que ho porta bastant bé això de l’edat, segueixi així, res d’excessos, ni vi ni tabac…Miri li he anotat en aquest paper la llista de micronutrients que hauria de prendre diàriament, vitamina B6, vitamina C, vitamina D, calci, ferro, zinc, quatre gots com a mínim d’aigua, dues…\nLa Margarida ja fa una estona que fa veure que escolta atentament i que ho entén tot d’aquell paper ple de garbuixos i fletxes però s’ha quedat rabiüda davant el metge. Cap os trencat.\nLa paraula os ressona dins els seu cap, retruny pel fonendoscopi, pels somriures de les fotografies de l’orla de la llicenciatura del metge, es reté en els bolígrafs que sobresurten per la bata blanca, per la barba del doctor retallada just per sota de la barbeta, en els historials dels pacients per atendre i finalment es perd dins els foradets de l’altaveu del fil musical. Entretant la Margarida s’acarona l’espatlla, el genoll i el canell.\nQuan surt de la visita, després de desar la tarja sanitària en la segona ranura del bitlleter, seguit de la targeta de La Caixa i abans de la de l’Esclat-Bon Preu, camina trepitjant fort amb els talons que repiquen per la vorera, com fa des de joveneta quan s’enfada, quan s’hauria d’haver trencat els ossos.\nEnfila el camí cap a casa tota neguitosa, amb una recança mal portada que la fa aturar a la fleca i comprar un croissant ben farcit de greixos saturats i xocolata negra. Arribada a casa desembolica la pasta i en fa una queixalada immensa, que li deixa les incisives i els ullals untats de cacau, s’hi passa la llengua i empassa. Cap os trencat? No s’ho treu del cap. Reposada i tranquil·la, poruga volia dir el metge. El croissant li fa bola i va cap a el moble bar. Els licors evaporats i oxidats s’enlluernen amb la llum de la saleta, la Margarida garbella entre ratafies, conyacs i licors i finalment destria una malvasia vella. Agafa una copa xica esmerilada que fa dies és damunt el marbre de la cuina i torna a seure davant la pasta.\nQuan va ser a punt de trencar-se un os? Ha tingut mals de panxa, empatxos, grips, varicel·la, galteres… però res d’ossos que ella recordi… I pensa que no li han faltat oportunitats, anant a les fires de festa major, muntant a cavall, d’excursió per la muntanya, de viatge… Potser sí que ha estat de fa un temps massa prudent, púdica, patidora. Fa un xarrup llarg de licor, hauria de fer memòria per recordar quan realment es deixava anar, quan fluïa per la vida, en quin moment va decidir a nedar contracorrent per sobreviure? L’hipocamp comença la cerca d’arxius fins que troba un digne de recordar.\nS’enfila dalt la bicicleta però després de mirar de trepitjar els pedals amb tota la fe del món s’adona que és impossible que arribi fins dalt. Però avui la Margarideta, així com odia que l’anomenin germans, pares i amics, la Margarideta que té deu anys, està decidida a arribar fins dalt i baixar rabent la rampa. Així que agafa la bicicleta a peu pel costat esquerra i empeny amb els colzes estirats refermant cada passa cap amunt. El pedal agafa inèrcia i li etziba un bon cop al mig de la cama. És a punt de tornar a casa. La fi de la pujada és tant lluny… D’un glop s’empassa tot el licor i es torna a omplir el vaset.\nEs frega el blau, que ara és tot un bony, i segueix l’ascensió, el manillar li sua al palmell i les passes curtes li trontollen damunt l’asfalt roent i negre que sembla que s’hagi de desfer sota les seves bambes d’estiu. Travessa les puntes dels garrofers ordenats i s’acosta als pins i a l’olor de romaní, per evitar mirar la rampa, que cada cop sembla més inclinada, es posa a contemplar els peus, com van fent les pròpies petites passes, com puntegen i tiren endavant. La Margarideta sua i xuma més licor. Ara ja queda poc, tots els mals li traspuen; les mosques als ulls, el cop, la calor, la picada de fa dies que ja és nafra, la por.\nQueda molt poc per arribar a dalt i ara recorda que no porta casc ni genolleres, ni bucal, ni aigua, ni guants ni sap per què dimonis està enfilant la pujada de Can Coll, però fa un glop i segueix.\nArriba a dalt. Se sent pletòrica i feliç engolida en un oasi; la rodeja l’ombra amable d’heures i fagedes que copen els murs, l’asfalt abrusador s’ha transformat en una brisa serena i fresca. Deixa la bicicleta recolzada en el mur i puja dalt un muret, pelant-se els genolls i les ungles per enfilar-s’hi. Fita el mar i la teulada de la seva casa i la de la resta de la colla que no la deixa anar amb ells perquè és massa xica i poruga i mai puja a Can Coll, guaita les puntes de les palmeres exòtiques que sobresurten de les masies amb vinyes de sumoll, veu la casa on viurà el que serà el seu doctor que setanta anys més tard l’alliçonarà, i pensa que no li ha fet massa cas ni amb les vitamines ni amb el licor. Se’l empassa tot i se’n torna a servir.\nAgafa la bicicleta que sembla liquada en el mur mig abraçada amb les heures i l’adreça cap a la davallada. S’hi enfila amb convicció i comença la baixada, la velocitat arriba aviat i és plaent. Els pedals embogeixen i giravolten rabents, la Margarideta és àgil i puja els peus al quadre de la bicicleta i els cordills de les bambes li repiquen com crineres alliberades, les mosques miren de seguir-la perdudes i desconcertades, les parpelles sadollen de llàgrimes per culpa de l’aire i l’emoció i ja no fa calor. Les fagedes han desaparegut fa res i ja és a tocar dels garrofers, és aleshores quan prem els frens que xerriquen i udolen i finalment planta els peus a terra. Ha arribat a dalt, ha arribat a baix, no s’ha trencat res.\nLa Margarida s’aixeca i s’espolsa amb cura les molles del croissant dins la pica, eixuga el got amb el drap de quadres de la cuina i per desar-lo s’enfila al tamboret que trontolla indecís de la pota davantera ben plena de corcó.\nEl primer que s’esberla a terra és la copa que després de voleiar en dos salts sensacionals i immutables es trinxa en mil bocins per tota la cuina, deixant-ne el rastre fins i tot a sota el sòcol. Cent mil·lisegons més tard el fèmur de la Margarida s’escruix i es fragmenta en mil bocins damunt del sòl.\nTags: edat, infancia, memoria, temps, vellesa


Dia Mundial de l'Educació - SomDocents\nPublicado poradmin 01/04/2021 20/06/2022 Publicado en Àrees de coneixement, Autores i autors, Infantil, Primaria, Reflexions, Secundaria, TutoriaEtiquetas:Col·laboració, Col·laboracions, Covid-19, Dia Mundial, Dia Mundial de l'Educació, Educació, Escola, Reflexió, Reflexions, Sistema educatiu\nL’1 d’abril se «celebra» el Dia Mundial de l’Educació. Dic celebrar entre cometes perquè l’últim informe que va presentar UNICEF referent al seguiment de l’activitat educativa en l’àmbit global durant la pandèmia no convida a ser molt optimista. L’anàlisi va des de l’11 de març de 2020 fins al 2 de febrer de 2021 i planteja la necessitat d’assumir, de manera prioritària i responsable, la reobertura d’escoles per part dels governs.\nCom ja ens ha demostrat aquesta pandèmia, els efectes de les mesures restrictives no afecten la població per igual. Les xifres, una vegada més, reflecteixen la situació d’emergència que pateixen els sectors més vulnerables i que en un dia com avui no hauríem de mirar a un altre costat i «celebrar» (permeteu-me que faci ús de les cometes) el Dia Mundial de l’Educació sense fer un petit exercici reflexiu: Està realment garantit el dret a participar d’una educació primària, gratuïta, obligatòria i universal? Recordem que així es recull a la Declaració Universal dels Drets Humans de la UNESCO. Certament, cada país aplica les seves restriccions, igual que cada país pateix les conseqüències de la globalització i el repartiment desigual de la riquesa mundial, però en quina mesura s’està vulnerant el dret a l’educació en certs països?\n«Para al menos 463 millones de niños y niñas cuyas escuelas cerraron por la Covid-19,\nno existió la educación remota» (UNICEF).\nPotser moltes empreses vegin una oportunitat de mercat en promoure la formació a distància i moltes marques intenten vendre-ho com «l’última tendència innovadora» en l’aprenentatge, sense tindre en compte l’edat de desenvolupament. En aquest oportunisme es pot detectar un retrocés en l’atenció real de les necessitats bàsiques de la infància i una privatització de l’educació que pot generar una bretxa digital on els sectors més vulnerables corren el risc de quedar apartats. Potser en aquest últim any, l’educació universal hagi sigut menys universal, menys primària, menys obligatòria i menys gratuïta, així que podríem convertir la «celebració» en una reivindicació. Potser és el moment de defensar més que mai aquest dret fonamental en la infància com és l’accés a l’educació. Potser s’obre un període per protegir, encara més, a tota una nova generació afectada i per exigir als governs uns plans d’obertura segura dels centres educatius per deixar de vulnerar el dret a l’educació, augmentar la bretxa social i afavorir la privatització del model educatiu.\nAnalitzar aquesta situació i treballar-la des de les aules amb els i les alumnes, ajustant el discurs a cada nivell i context, és el millor remei per protegir i promoure una educació presencial mundial que protegeixi a la infància. Introduir i fomentar entre l’alumnat l’aprenentatge de les desigualtats educatives que existeixen al món, pot ser un incentiu per valorar l’escola com un eix natural de protecció i d’aprenentatge comú. Enfortir la connexió entre la llar i el centre educatiu per educar en comunitat, compartint projecte i assumint el rol que correspongui, perquè com diuen: «L’escola és la meva segona llar, però la llar és la primera escola» i, per tant, l’educació neix a casa. Però, què passa quan no hi ha una primera llar de referència?


La Fundació Carulla impulsa “La Cultura Transforma”, la plataforma reuneix les iniciatives culturals del confinamen | La Clau - Revista gratuïta del Maresme\nLa Fundació Carulla impulsa “La Cultura Transforma”, la plataforma reuneix les iniciatives culturals del confinamen\nAmb l’etiqueta #ConfinamentCultural molts usuaris ja han compartit les seves idees creatives al compte d’Instagram @laculturatransforma\nLa Fundació Carulla ha impulsat @laculturatransforma, un compte d’Instagram que recull les iniciatives culturals que aquestes setmanes de confinament han sorgit de forma espontània a les llars del nostre país.\nAmb aquesta proposta, la fundació fa una crida a la ciutadania perquè comparteixi els seus moments culturals a les xarxes socials amb l’etiqueta #ConfinamentCultural.\nLa situació de confinament generada pel Covid-19 ha donat un nou impuls a la cultura, convertint les llars en nous espais creatius i en antídot psicològic i social per a tots nosaltres. Les iniciatives culturals han aconseguit un efecte transformador en el confinament, aportant llibertat, unitat i solidaritat. Des que la campanya ha vist la llum, ha estat molt remarcable la calidesa i predisposició amb les quals els usuaris s’hi han afegit. Alguns exemples són la soprano barcelonina, Begoña Alberdi o els músics Rai Benet, Klaus Stroink i Guillem Boltó, integrants del grup Stay Homas, creadors del que ja es considera l’himne del confinament.\nActualment, en són moltes les persones que ja han compartit les seves idees pel confinament. Des de decoratius treballs manuals fets pels més petits de la casa fins a interpretacions musicals als balcons o il·lustracions del confinament, entre d’altres.\nUna campanya cultural oberta a tothom.\nPer formar part de @laculturatransforma, els usuaris poden compartir a les seves xarxes socials (Facebook, Instagram o Twitter) una imatge o vídeo de la seva proposta cultural. També poden fer-les arribar mitjançant l’adreça de correu info@fundaciocarulla.cat. A més, per donar consentiment a la difusió i menció del seu compte, l’usuari haurà d’afegir l’etiqueta #ConfinamentCultural a la publicació.\nLa iniciativa està oberta a la participació de les persones, sense limitacions d’edat, i comprèn totes les disciplines artístiques: poesia, art, pintura, teatre, música, literatura, cinema, fotografia, treballs manuals, etc. No obstant això, el requisit que es demana és que la iniciativa hagi estat creada durant el període de confinament.\nLa cultura transforma i ens transforma A partir de la cultura, les arts i l’educació, la Fundació Carulla estimula una societat cohesionada i amb esperit crític. Generant xarxa i fomentant la cocreació i l’intercanvi, la fundació promou projectes culturals transformadors capaços d’oferir oportunitats pel màxim nombre de persones possible.\nL’objectiu de la Fundació Carulla amb aquesta iniciativa és fer una crònica de la transformació del confinament a causa de l’esclat creatiu que estem vivint. Gràcies a les aportacions dels usuaris amb idees que amenitzen i inspiren en temps de confinament, l’entitat vol compilar un fons cultural sense precedents en aquest moment històric.


Inicio > Àrea de Salut > Màster Propi en Valoració, Fisioteràpia i Readaptació en l'Esport\nMàster Propi en Valoració, Fisioteràpia i Readaptació en l'Esport\n9a Edició - Codi 20711560\nMatrícula: 3750 € (import preu públic)\nRequisits d'accés: Fisioterapeutes i estudiants als que els queden com a màxim el 10% dels crèdits per a acabar la carrera i es comprometen a finalitzar abans que finalitce el Màster. Selecció per carta de presentació, currículo i orde de preinscripció, amb aquest orden.\nDirecció: Laura López Bueno. Profesor Titular de Escuela Universitaria. Departament de Fisioteràpia. Universitat de València.\nDonat l'abast que té l'esport, la demanda que existeix de professionals en fisioteràpia i readaptació de l'esport és cada vegada major. Són peça clau de la prevenció i la recuperació de lesions que fins i tot poden tindre abastos greus. Gràcies al Màster Propi en Valoració, Fisioteràpia i Readaptació en l'Esport aquests professionals poden adquirir els coneixements teòric pràctics de les últimes tècniques en fisioteràpia esportiva i la readaptació.\nEl programa del Màster Propi en Valoració, Fisioteràpia i Readaptació en l'Esport inclou des del diagnòstic diferencial en l'esportista, passant per l'assistència d'urgència en l'esport o com fer una perfecta farmaciola de competició i triar el material més adequat per a cures bàsiques d'urgència, fins a temes com a biomecànica i podologia esportiva i teràpia manual aplicada en l'esport.\nAvantatges de cursar el Màster Propi en Valoració, Fisioteràpia i Readaptació en l'Esport:\n1. Tindre els coneixements necessaris i més complets per a poder fer aquest treball en federacions esportives, clubs i centres esportius.\n2. Poder aplicar aquest aprenentatge en l'àmbit més tradicional de la fisioteràpia, que es refereix a millorar la condició física de l'esportista lesionat, a la recerca de la seua recuperació i readaptació en el menor temps possible.\n3. Realitzar aquest tipus de tècniques a altres pacients que no necessàriament siguen esportistes, ampliant el radi d'abast de la seua professió.\nL'esport és una activitat que té abastos enormes a nivell social, físic i cultural. Això fa necessària una professionalització per part de les persones que treballen molt de prop amb els esportistes, oferint-los atenció personalitzada i d'alta qualitat quan es tracta de lesions.\nAmb l'objectiu d'oferir una formació actualitzada i d'alt valor professional la Universitat de València organitza el Màster Propi en Valoració, Fisioteràpia i Readaptació en l'Esport.\nUn dels principals objectius del Màster Propi en Valoració, Fisioteràpia i Readaptació en l'Esport és formar fisioterapeutes mitjançant l'aprenentatge d'eines, protocols i tècniques que s'empren hui dia en la valoració i readaptació de l'esportista lesionat dins de l'àmbit de la fisioteràpia de l'esport. Estar al dia amb les tècniques més actuals relacionades al tema és d'un enorme valor professional. D'aquesta manera, podran oferir als pacients un tractament integral, adequat i especialitzat.\nGràcies al Màster Propi en Valoració, Fisioteràpia i Readaptació en l'Esport, els professionals en l'àmbit comptaran amb els coneixements i eines necessàries sobre:\n- Adquirir les eines, tècniques i protocols més utilitzats en la valoració i la readaptació de l'esportista lesionat dins de la fisioteràpia de l'esport.\n- Poder previndre o oferir als pacients els tractaments que siguen més adequats i una millor combinació possible de les teràpies apreses.\n- Aprendre a realitzar una correcta valoració de l'esportista, així com la utilització adequada de diferents tècniques per a la prevenció i tractament de lesions.\n- Conéixer les diferents planificacions d'entrenament per a minimitzar possibles recidives.\n- Aconseguir un coneixement que permeta previndre i aconseguir la recuperació de la lesió mitjançant una readaptació precisa i adequada.\nLes lesions poden presentar-se tant en persones dedicades a alguna activitat esportiva com en aquelles que no la practiquen. El tipus de lesions resultants requeriran d'una atenció oportuna, ràpida i professional per part d'un fisioterapeuta per a aconseguir la millor recuperació possible. Formar professionals compromesos i entusiastes a actualitzar i donar valor a la seua formació és un dels principals objectius del Màster Propi en Valoració, Fisioteràpia i Readaptació en l'Esport.\nPablo Andrés Gebhardt Rosner (Ex alumno 6ª edición) (Club de Gimnasia Rítmica "Olimp".Bolivia) valoració:


Un treballador mor electrocutat a Argelaguer - Diari de Girona\nUn treballador mor electrocutat a Argelaguer\nEs trobava manipulant el cablejat elèctric en una empresa de calç\n02.10.2015 | 16:45\nUn veí de la Vall d'en Bas de 55 anys ha mort aquest divendres mentre treballava a l'empresa de producció de carbonat de calci i calç, Cales de Llierca SA, situada a Argelaguer (Garrotxa). Els Mossos han rebut l'avís pels volts de dos quarts d'una del migdia i quan han arribat al lloc dels fets han comprovat que la víctima es trobava inconscient. Segons sembla l'home s'hauria electrocutat mentre manipulava el cablejat elèctric d'una màquina. Diverses ambulàncies del SEM s'han desplaçat fins al lloc dels fets i els serveis mèdics han intentat reanimar l'home, sense èxit. Els mossos han posat els fets en coneixement del Jutjat d'instrucció en funcions de guàrdia d'Olot i del Departament d'Empresa.\nPer causes que s'estan investigant, el treballador s'ha electrocutat mentre manipulava el cablejat elèctric d'una màquina dins d'aquesta empresa situada al carrer Afores sense número d'Argelaguer. La víctima és un home de nacionalitat espanyola de 55 anys i veí de la Vall d'en Bas.\nFins al lloc dels fets s'han desplaçat diverses dotacions dels Mossos d'Esquadra de la comissaria de la Garrotxa, efectius dels Bombers i diverses ambulàncies del Sistema d'Emergències Mèdiques (SEM). Paral·lelament, els mossos ja han posat els fets en coneixement del Jutjat d'Instrucció en funcions de guàrdia d'Olot i del Departament d'Empresa i Ocupació, seguint els procediments habituals en accidents laborals amb víctimes mortals.\nA les dues del migdia, ha arribat fins al lloc una inspectora de treball i un representant de la mútua Asepeyo. Finalment, el vehicle de la funerària s'ha endut el cos del treballador a un quart de quatre de la tarda moment en què també ha marxat la comitiva judicial.


Cerca totes les ofertes d'hotels a Pitreavie Entrada:\n3Mac Dunfermline Self-Catering Apartment...Habitacions per nit per només Més zones a Dunfermline\nMés de 1.175.000 propietats en tot el móns - cada dia n'afegim més Amb la confiança de més de 31.000.000 clients satisfets Garantia de preus més baixos 12 milions i més resenyes de clients d'Agoda Amb disponibilitat a més de 58.000 ciutats en tot el món Llocs històrics de Pitreavie Camps de golf\nClub de Golf Pitreavie\nPitreavie és el lloc perfecte per explorar les fascinants atraccions i llocs culutrals de Dunfermline. Amb un gran nombre d'atraccions per descobrir, aquesta desitjable part de la ciutat no deixarà de meravellar-vos. Una destinació d'innegable popularitat , Pitreavie ofereix una escapada memorable amb els seus famosos llocs i bon menjar. Gaudeixi de les millors ofertes d'Agoda.com quan decideixi estar a Dunfermline. Explori un llistat complet d'allotjaments i trobi el lloc perfecte per a vostè. Vegi les ofertes d'hotels més ben qualificades a Pitreavie insertant les seves dates de viatge a la pestanya de recerca.\nHotels destacats a Pitreavie, Dunfermline\nTant si es tracta d'un viatge de plaer com si és de negocis, 3Mac Dunfermline Self-Catering...\nHotels a Pitreavie: 3Mac Dunfermline Self-Catering Apartment\nLlocs d'interès a Pitreavie: Club de Golf Pitreavie


Mostrant articles per etiqueta: Eleccions - Escola La Caixa - Barcelona\nEleccions al Consell Escolar Educatiu : SECTOR PARES\nDemà dijous entre les 16:30h.  i les 19h. Els pares i mares de l'escola podeu exercir el vostre vot per escollir els tres nous representants al Consell Escolar.\nPer poder votar cal fer-ho presencialment i acreditant la identitat mitjançant documentació oficial (DNI, passaport o tarja de residència).\nEl Consell Escolar es l' estament executiu que reuneix representants de familes, PAS, Ajuntament i professorat encarregat de pendre decisions importants com la gestió econòmica, pla anual de centre, etc. \nÉs per això que us animem a participar amb el vostre vot.


“Tarta Tatin” – Rodamón\nPublicado pornachorodamon 12 diciembre, 2020 1 enero, 2021 Publicado en Sin categoría\nDiu l’historia que va ser un accident de les germanes Caroline i Stéphanie Tatin preparant unes postres de poma, on després de posar la fruita i el caramel a l’olla de coure, es van adonar que s’havien deixat la pasta brisa i la van col·locar a sobre de de tot i li van donar la volta un cop cuita.\nSigui com sigui, jo he seguit la mateixa recepta que encara avui expliquen a l’Hotel Tatin i m’ha semblat un accident molt afortunat i boníssim.\nEn primer lloc pelarem 6 pomes “Golden” (millor si trobeu «reinetes»), els hi traurem el cor i les tallarem a quarts. Llavors desfarem en un recipient 30 gr. de mantega sense sal, afegirem 200 gr de sucre moreno o blanc, una mica d’aigua i remenarem a foc lent fins fer un caramel amb tot plegat.\nAgafarem una safata rodona apte per a forns, posarem el sucre caramel·litzat de fons i a sobre les pomes en diferents pisos (ben apretadetes), escalfarem el forn a 180º i ja podrem deixar coure la safata durant uns 30 minuts, la traurem un moment per col·locar la pasta brisa per sobre, fent petits plecs per adaptar-la a la mida de la safata i la tornarem a introduir al forn 30 minuts més a la mateixa temperatura.\nNomés de sentir l’olor ja em venien moltes ganes de tastar-la, però aquí ve el punt més delicat, ja que un cop tenim la safata a sobre el marbre, hem de donar-li la volta i podem espatllar tot el que prèviament hem preparat.\nPer sort avui m’ha sortit bé i ens l’hem menjat calenta, tot i que freda també diuen que està bona.\nPossiblement és una de les meves postres preferides i mai hagués pensat que era tant fàcil de fer, així que us animo a que la prepareu algun dia i la gaudiu tant com a casa ho hem fet.\nPer maridar aquests postres, que millor que el Dotze DO Tarragona, un vi dolç que manté la seva acidesa i que juga i combina molt bé amb la dolçor de les pomes cuites.\nBenvinguts aquests accidents culinaris que donen tant bon resultat i bon profit.


Als que estem enamorats de la Cerdanya des de fa anys i panys, i hem vist els notables canvis que ha viscut la comarca d’ençà de l’obertura del túnel del Cadí i del boom urbanístic derivat, ens tranquil·litza observar que alguns paratges cerdans sembla que romanguin quasi aliens al bullici turístic i residencial. Un d’ells és la pintoresca vall de la Llosa, enclavada al bell mig de la solana, amb una personalitat única i uns notables atractius naturals i paisatgístics, a més d’una gran diversitat de rutes a resseguir.\nPoca gent sap que la vall de la Llosa és un dels espais amb un grau de protecció més elevat de tota la Cerdanya, a més de tractar-se d’una propietat privada (llevat de la part estrictament de domini públic fluvial). Es tracta d’una reserva natural parcial declarada l’any 1987 per protegir les darreres poblacions de llúdriga que quedaven en aquella època. Aquest espai protegit és allargassat, ja que va des de la desembocadura del riu la Llosa al Segre a l’alçada de Martinet de Cerdanya (960 metres), fins al Pla de Vallcivera, a 2.300 metres. Una reserva amb un desnivell de 1.340 metres, una llargada de gairebé 17 km i una superfície de 84 hectàrees.\nCruïlla de camins, vall transfronterera\nUn dels principals trets característics de la vall és la seva situació estratègica, una autèntica cruïlla de camins. Pel fons de la vall hi passa el popular camí dels Bons Homes (GR-107), que es creua amb el famós GR-11 que travessa tots els Pirineus a l’alçada de la cabana dels Esparvers. El GR-11 ve del circ dels Engorgs i segueix per la Vallcivera direcció Andorra i l’estany de l’Illa. El GR-107, passada la cabana dels Esparvers, se’n va cap a la Portella Blanca d’Andorra, el punt més alt de la vall de la Llosa, a més de 2.500 metres i un lloc transfronterer on tan bon punt estàs a França, a Catalunya o a Andorra.\nAquesta situació, com us podeu imaginar, va fer que per la vall de la Llosa hi passessin, antigament, contrabandistes, pastors, bandolers i llauradors que volien accedir a Andorra per la via directa. També travessaven la vall els arriers que transportaven el ferro que s’extreia d’una mina situada a Pimorent (França).\nCruïlla entre el GR-11 i el GR-107. Autor: © Xavi Basora\nUna vall glacial amb salts d’aigua encisadors i estanys desconeguts\nLa vall de la Llosa, com tantes altres dels Pirineus, és d’origen glacial. La glacera que cobria aquest indret durant la darrera glaciació (fa uns 22.000 d’anys) era una glacera de vall, per la qual cosa en retirar-se va modelar una vall en forma de U que va deixar altres empremtes com els cons d’esbaldregalls que trobem arribant al prat de Xuixirà, la vall penjada de La Muga o les morrenes frontals a Esparvers.\nLa formidable vegetació de ribera que ressegueix tot el riu així com les frondoses pinedes de pi negre als vessants de la vall són uns altres atractius notables. L’aigua, òbviament, també, amb bonics salts com el del Molí del Salt (en el tram que va del Vilar a Cal Jan de la Llosa, vegeu-ne aquesta ressenya). M’atreviria a dir que és la cascada més bonica de la Cerdanya. El seu fàcil accés i la seva bellesa han fet que aquest paratge sí que pateixi els efectes de la freqüentació, especialment a l’estiu.\nEn les valls laterals de la Llosa s’hi amaguen alguns dels estanys més desconeguts de la Cerdanya, com els de la Muga o el de Calm Colomer. Arribar-hi és tot un repte. I finalment, cal esmentar els cims que tanquen la vall, amb la popular Tossa Plana de Lles (2.916 m) a ponent, i la menys coneguda Tosseta de l’Esquella (2.869 m) a llevant. Però si hi ha un cim característic de la vall, aquest és la Muga (2.860 m), que es mostra esvelta i imponent des de la Vallcivera.\nEl Molí del Salt, un paratge refrescant i molt freqüentat a l’estiu. Autor: © Xavi Basora\nUna infinitat de rutes, algunes de poc freqüentades\nD’entrada pot semblar que la vall només té una única ruta possible, la que recorre l’eix central. Certament, és l’excursió clàssica, molt recomanable, que s’inicia a Cal Jan de la Llosa (1.610 m) i acaba a la Cabana dels Esparvers (2.068 m). En aquesta ressenya hi trobareu tots els detalls, però ja us avanço que és una ruta mitjanament llarga (13,3 km d’anada i tornada), amb un desnivell de 536 m i una durada total d’unes 4 hores. És una excursió ideal per fer a l’estiu, amb cap dificultat tècnica, i també a l’hivern amb raquetes de neu. Passa per paratges de gran bellesa, com el prat de Xuixirà, a més de regalar-nos fantàstiques vistes del Cadí.\nMés enllà d’aquesta ruta clàssica, si gaudiu de bona forma física, la vall us ofereix altres rutes molt menys freqüentades que permeten arribar a paratges solitaris en els que ningú diria que ens trobem en una de les comarques més turístiques del país. Anirem per ordre, seguint les desviacions de la vall.\nLes dues primeres alternatives permeten arribar a estanys solitaris situats a una alçada notable. El primer seria l’estany de Calm Colomer, una dura ascensió resseguint el riu del mateix nom. El premi, però, és meravellós. La segona possibilitat seria ascendir als estanys de la Muga, ben visibles des de la Tossa Plana de Lles, i situats als peus del cim de la Muga en una raconada on el silenci es talla amb un ganivet.\nGranota roja o pirinenca, observada a prop de la Portella Blanca d’Andorra. Autor: © Xavi Basora\nDes de la cabana dels Esparvers, tenim fins a tres possibilitats interessants. La primera, a ponent, seria visitar els bonics estanys de Montmalús, situats ja en territori andorrà i accessibles de manera habitual des de Grau Roig. La segona, també a ponent, seria recórrer tota la Vallcivera, francament preciosa, fins al port del mateix nom (2.517 m) i des d’allí arribar-nos a l’estany de l’Illa, amb un modern refugi. I la tercera i última, a llevant, seria seguir el camí dels Bons Homes (GR-107) fins a la Portella Blanca d’Andorra (2.521 m), on se’ns obren unes boniques vistes de la vall de Campcardós amb les imponents siluetes dels cims del Peiraforca i el Roc Colom.\nLa vall de la Llosa us encisarà. Si us centreu en els indrets més visitats i accessibles (la pròpia vall o el Molí del Salt), quedareu plenament satisfets. Però si us aventureu pels paratges menys freqüentats, a més de cansar-vos, quedareu captivats per la bellesa que encara atresora aquest racó de la Cerdanya.\nNota final: aquest article es va publicar originalment al butlletí SENdÈRIA (núm. 42).\nEtiquetes: Boscos, Cerdanya, Cims, EspaisProtegits, EstanysAltaMuntanya, PaisatgesSingulars, Pirineus\nEls 14 parcs naturals de Catalunya: per triar i remenar\nPocs països poden presumir d’una diversitat d’espais naturals tan gran en un territori tan petit. Catalunya, sí. I sembla que encara no en som del tot conscients, d’aquesta riquesa. Des dels 3.143 metres de la Pica d’Estats fins a les platges del litoral, la diversitat de paisatges i ecosistemes és notable. Dunes, penya-segats, planes estèpiques, aiguamolls, estanys i rius, boscos i muntanyes, valls conreades… N’hi pot haver més?\nUn 30% del territori català està protegit per llei per garantir la conservació dels valors naturals i paisatgístics; ara bé, de tota aquesta vasta natura, les joies de la corona són els 13 parcs naturals i l’únic parc nacional. Tot seguit repassem alguns dels atractius més destacats de cada parc, i així us posem la mel a la boca… Com veureu, teniu per triar i remenar.\nEn cadascun trobareu una oferta àmplia d’activitats organitzades per empreses locals que us permetran gaudir de la natura i al mateix temps conèixer-la una mica millor. Per no ser injustos, us animem també a visitar altres espais naturals protegits que són igualment fantàstics –per exemple, tot el Prepirineu–, però que no gaudeixen de l’etiqueta de parc natural. I, sobretot, us encoratgem a apropar-vos a aquests entorns sense presses, respectant el medi i les persones que hi viuen, i convertint la pròpia natura en el centre de la vostra mirada.\n1. Parc Nacional d’Aigüestortes i Estany de Sant Maurici\n(declarat parc nacional el 1955, ocupa 14.119 hectàrees)\nSegur que els teniu en ment: són els Encantats, un dels símbols de la muntanya catalana. Però aquest parc és molt més que això. Més de 200 estanys esquitxen un territori agrest amb cims escarpats que arriben als 3.000 metres. Espècies amenaçades com el trencalòs o el gall fer conviuen amb els àgils isards i les marmotes cridaneres. Alta muntanya en estat pur i aigua, molta aigua, amb cascades i rius sinuosos i serens com els del planell d’Aigüestortes.\nEstany de Monestero, un dels més accessibles i alhora menys coneguts del Parc Nacional d’Aigüestortes i Estany de Sant Maurici. © Xavi Basora\n2. Parc Natural de l’Alt Pirineu\n(declarat parc natural el 2003, ocupa 69.850 ha)\nÉs el parc més extens de Catalunya i s’hi troba també el punt més alt, la Pica d’Estats. Un territori salvatge i amable alhora. Salvatge perquè s’hi conserven racons remots i inaccessibles, hi sobreviuen boscos madurs que no es talen des de fa molt temps i hi viuen els mamífers més grans del país: l’ós bru, sempre misteriós, i el cérvol, que ens captiva cada tardor amb l’espectacle de la brama. Un espai també amable pel paisatge bucòlic de les valls, amb una activitat ramadera viva i uns pobles de postal.\n3. Parc Natural del Cadí-Moixeró\n(declarat parc natural el 1983, ocupa 41.060 ha)\nDues de les estampes muntanyoses més fotografiades del país es troben en aquest parc: la cara nord de la serra del Cadí, pura bellesa visual, i la peculiar silueta del Pedraforca, símbol de l’excursionisme català. Però aquest parc és també el regne de l’isard i de dos ocells forestals difícils de veure però d’una gran vàlua: el picot negre i el mussol pirinenc. Boscos de pi negre i avetoses entapissen aquestes muntanyes curulles de tradicions, llegendes i una vida rural que encara batega.\n(declarat parc natural el 1982, ocupa 15.309 ha)\nA Catalunya també hi tenim volcans. Adormits, diuen els experts, que no vol dir extingits. A la Garrotxa n’hi ha fins a una quarantena, juntament amb una vintena de colades de lava. Destaquen el volcà del Croscat, d’erupció més recent (fa 14.000 anys 11.500 anys), i el de Santa Margarida, amb una ermita al bell mig del cràter. Però aquest parc també és conegut pels seus boscos, espessos i humits, entre els quals un s’emporta totes les mirades: la fageda d’en Jordà, que a la tardor ofereix una gamma de colors ocres, grocs i vermells que fa embadalir.\nL’interior d’una de les moltes fagedes del Parc Natural de la Zona Volcànica de la Garrotxa. © Xavi Basora\n5. Parc Natural de Cap de Creus\n(declarat parc natural el 1998, ocupa 10.813 ha terrestres i 3.073 ha marines)\nEn aquest extrem del país, tocat per la tramuntana i on el Pirineu s’abraça al Mediterrani, hi afloren les roques més antigues de Catalunya, formades fa 500 milions d’anys. Per si això no fos poc, aquest indret és l’únic de la Terra on s’observen les pegmatites, unes roques de colors blancs, taronges i rosats. Recorreu el paratge de Tudela i assistiu a un autèntic espectacle geològic. Perdeu-vos per les cales verges i rocoses d’aquest paradís i, si podeu, exploreu els fons marins on abunden els alguers de posidònia i una fauna marina fascinant.\n6. Parc Natural dels Aiguamolls de l’Empordà\n(declarat parc natural el 1983, ocupa 4.721 ha)\nEmblema de la lluita ecologista dels anys 70 del segle passat, aquests aiguamolls són una joia paisatgística que cal observar al capvespre des de l’interior d’un aguait. Llacunes, maresmes, closes, rius, camps i platges amb dunes formen un ric mosaic d’ambients on viu una gran diversitat de fauna, amb els ocells com a principal focus d’atenció. Fins a 338 espècies diferents s’han observat al Parc, que té una gran importància com a zona de parada i fonda de nombroses aus migratòries en el seu viatge entre l’Àfrica i Europa.\n7. Parc Natural del Montgrí, Illes Medes i Baix Ter\n(declarat parc natural el 2010, ocupa 8.192 ha)\nAl bell mig de la Costa Brava s’aixeca un massís imponent –el del Montgrí–, coronat per un castell i que s’aboca al mar creant els penya-segats més vertiginosos del país, amb coves i túnels submarins de gran bellesa. Als peus del massís, hi ha la plana empordanesa, elogiada per l’escriptor Josep Pla, i on sobreviuen aiguamolls naturals, platges amb dunes i uns arrossars denominació d’origen. I ja a dins del mar, els fons marins més observats i preuats: els de les illes Medes, amb gorgònies, coralls vermells, esponges i dàtils de mar, entre molts altres.\n(declarat parc natural el 1987, ocupa 31.064 ha)\nAquest massís imponent és una gran illa de biodiversitat i una reserva d’aigua a tocar de la gran metròpoli barcelonina. Amb cims emblemàtics de l’excursionisme català com el Turó de l’Home o el Matagalls, aquest espai forestal destaca per una diversitat de boscos i ambients naturals concentrada en poc espai: des d’alzinars mediterranis, amb el senglar com a emblema i les carboneres històriques, fins a fagedes i avetoses que acullen torrents d’aigües fredes on s’amaga un tritó únic al món descobert fa pocs anys.\n9. Parc Natural de Sant Llorenç del Munt i l’Obac\n(declarat parc natural el 1987, ocupa 13.691 ha)\nEl cim de la Mola, ben visible des del Vallès i més enllà, és el punt més emblemàtic d’aquest massís caracteritzat per cingleres de dos colors –grises i rogenques– esquitxades de monòlits i farcides de coves i balmes. Un paisatge que vindria a ser una mena de fortalesa pètria ben protegida gràcies a l’espessor dels boscos d’alzines i de pins. Rapinyaires emblemàtics com el duc sobreviuen a les canals més feréstegues, mentre els ratpenats habiten a les coves més fosques.\n10. Parc Natural de la Serra de Collserola\n(declarat parc natural el 2010, ocupa 8.259 ha)\nEl parc més urbanita, ja que es troba al bell mig de l’àrea metropolitana de Barcelona i, per tant, envoltat de quatre milions de persones. Un luxe per a totes elles, ja que en poca estona poden passar de la plaça Catalunya a estar a l’interior d’una autèntica selva mediterrània. I és que aquest parc és una bona mostra del bosc mediterrani, amb l’alzinar com a estrella, i farcit de racons encisadors, masies, ermites, torrents, fonts i petites clapes de conreu. Collserola és una mena de miracle natural que, malgrat les pressions, encara conserva una natura sorprenent.\n11. Parc Natural de la Muntanya de Montserrat\n(declarat parc natural el 1987, ocupa 3.630 ha)\nConegut pel monestir, lloc de culte i icona turística, aquest espai natural acull uns altres monuments, en aquest cas geològics, que són excepcionals: agulles, canals i monòlits formen un paisatge únic al país. Escolliu algun itinerari que s’endinsi cap a l’interior del massís i deixeu-vos sorprendre per les formes curioses dels conglomerats, roques formades fa milions d’anys a partir de sediments transportats per torrents desbocats. Potser també us hi trobareu alguna cabra salvatge, reintroduïda l’any 1995.\nAl sector de les Agulles, al Parc Natural de la Muntanya de Montserrat, és on millor es poden observar les formes capricioses dels conglomerats. © Xavi Basora\n12. Parc Natural de la Serra de Montsant\n(declarat parc natural el 2002, ocupa 9.242 ha)\nEl Montsant és l’espai que complementa a la perfecció els atractius de la comarca del Priorat: vi, cultura, paisatge i natura donen lloc a un maridatge ideal. Una serra santa, com el seu nom indica, on regna el silenci i es respira, en cada racó, una profunda espiritualitat. Un paisatge de cingleres que semblen inexpugnables però que no ho són gràcies als graus, passos entre les roques que ens permeten accedir a la part més alta del massís. I si mireu al cel, potser hi observareu un dels rapinyaires mediterranis més amenaçats: l’àguila cuabarrada.\n13. Parc Natural dels Ports\n(declarat parc natural el 2001, ocupa 35.050 ha)\nFeréstec i immens són potser els adjectius que millor defineixen un dels parcs més desconeguts però més fascinants alhora. Cabres hispàniques i ocells com l’àliga daurada i els voltors recorren i sobrevolen aquest massís de relleus trencats on destaquen barrancs, gorges, gúbies, cingleres i agulles al més pur estil montserratí. I també els boscos, amb la presència de fagedes –cosa ben estranya tan al sud–, i les plantes, amb més de mil espècies que fan d’aquest espai un autèntic paradís botànic.\n14. Parc Natural del Delta de l’Ebre\n(declarat parc natural el 1983, ocupa 7.802 ha)\nJuntament amb la Camarga francesa i Doñana, el Delta de l’Ebre és una de les zones humides més importants de l’Europa occidental i la més gran i espectacular de tot Catalunya. Aquesta gran planícia de forma triangular creada pel riu Ebre és un paradís per als ornitòlegs, que arriben aquí de tot Europa per observar flamencs, gavines corses i fins a 360 espècies més. Sobta, però, el nombre d’ocells que hi ha, que poden arribar, segons l’època, als 100.000 exemplars. Una avifauna que viu a les llacunes, salines i canyissars, però també als arrossars, i demostren que, tot i les friccions, la convivència amb els humans és possible.\nLa platja i el far del Fangar, al Parc Natural del Delta de l’Ebre. © Xavi Basora\nMapa dels parcs naturals –i altres espais protegits– de Catalunya\nWeb dels parcs naturals gestionats per la Generalitat de Catalunya (activitats programades)\nWeb dels parcs naturals gestionats per la Diputació de Barcelona (activitats programades)\nRutes pels parcs naturals (aplicatiu d’itineraris en 2D i 3D pels parcs naturals)\nRutes pels parcs naturals de la província de Barcelona\nNota final: article publicat originalment a la revista digital Ets el que menges.\nEtiquetes: EspaisProtegits, ParcsNaturals


AMPLI: Una òpera atòmica\nHe volgut transmetre el terror existencial innat a la bomba atòmica, un dels temes recurrents de la meva infantesa. Oppenheimer no va fer un pacte faustià, perquè creia que estava salvant la civilització, quan en realitat estava ficat dins d'una torre d'ívori.\nJohn Adams, compositor de l'òpera Doctor Atomic (2005)\nFa uns mesos es va estrenar a l'English National Opera (ENO) de Londres una de les obres mestres de l'òpera contemporània: Doctor Atomic del compositor nord-americà John Adams. Després de Nixon in China (1987), sobre l'històric viatge del president nord-americà Richard Nixon al gegant asiàtic, i The Death of Klinghoffer (1991), al voltant del segrest del creuer Achille Lauro per part de terroristes palestins, John Adams es va prometre no tornar a compondre cap òpera més ja que li resultava una feina massa estressant. Però la proposta que li va formular la directora de l’Òpera de San Francisco, Pamela Rosenberg, de posar música a un fets tan decisius i dramàtics de la història de la humanitat, com són la creació i explosió de la bomba atòmica, va resultar una temptació impossible de rebutjar.\nDoctor Atomic trailer courtesy of the Metropolitan Opera, New York (at the London Coliseum 25th Feb - 20th Mar 2009 in co-production with English National Opera)\nDoctor Atomic narra el dilema moral de Julius Robert Oppenheimer i l'equip de brillants científics al seu càrrec (Richard Feynman, John Von Neumann , Enrico Fermi i Edward Teller, entre d’altres il·lustres cervells) que van treballar en el Projecte Manhattan amb l'objectiu de desenvolupar l'arma que aturés el feixisme i guanyés la partida als alemanys: la bomba nuclear. Bona part d'aquests investigadors, Oppenheimer entre ells, eren d'origen jueu, pacifistes i amb idees més aviat d'esquerres. Sembla una macabra broma del destí que aquesta elit d’intel·lectuals, alguns dels quals rebrien posteriorment el Premi Nobel per les seves contribucions a l'avenç científic, esdevinguessin els responsables d'una tragèdia humana sense precedents.\nVeieu aquí un vídeo que reconstrueix l'impacte de la bomba sobre Hiroshima. Colpidor, terrible...\nTornant a l'obra de John Adams, el títol de Doctor Atomic fa al·lusió a Doctor Faustus, la novel·la de Thomas Mann, versió moderna del vell mite de Faust. Certament, un pacte amb el diable el d’Oppneheimer que, no va calibrar les repercussions de la seva decisió. Després que veiés els efectes devastadors de les bombes d’Hiroshima i Nagasaki, Oppenheimer va viure la resta dels seus dies aclaparat pel pes de la culpa.\nPer a la realització del llibret, el seu autor Peter Sellars (que ja havia col·laborat amb John Adams en altres projectes del músic) va utilitzar abundant material de primera mà com biografies o entrevistes als seus protagonistes i, també, va consultar documents militars d’accés públic sobre el Projecte Manhattan. Però no només la història vertebra el text, la poesia també té una important presència en aquesta obra. Robert Oppenheimer era un home erudit i sofisticat, amant de les arts, la filosofia oriental i la poesia, gran admirador de Baudelaire i John Donne. En el llibret de l’òpera trobem fragments de poemes d’aquests dos escriptors, de Muriel Rukeyser i trams del Bhagavad-Gita (part del poema èpic hindú Mahabharata).\nL’òpera consta de dos actes:\nPrimer acte: transcorre durant les setmanes precedents a la primera prova amb la bomba atòmica a Alamogordo, New Mexico, en una operació anomenada Trinity (16 de juliol, de 1945).\nSegon acte: transcorre durant les angoixants hores de la nit prèvia a l’assaig, quan científics i militars es pregunten si la tempesta elèctrica que s’està desenvolupant en el cel de New Mexico pot avortar la prova i, en el cas que es portés a terme, quines conseqüències podria tenir l’explosió en unes condicions atmosfèriques tan desfavorables. Al final, Trinity és detonada i neix així una nova Era.\nDurant el transcurs de l’obra, l’espectador és testimoni de les tribulacions morals del director del projecte. Oppenheimer, al començament, es mostra segur i confiat en la seva missió però a mesura que avança la història, els dubtes i l’angoixa sobre els efectes que tindria el llançament de la bomba sobre la població civil s’apoderen de la seva ànima. Una ànima que viuria torturada per sempre i que el seu propietari identificaria amb el passatge del Bhagavad-Gita quan el déu hindú Vishnu declara: “Ara, m’he convertit en la Mort, el destructor de mons”.\nIntensa i commovedora la interpretació de Gerald Finley (J.R. Opphenheimer) en l'ària final del Primer Acte, recitant un poema de John Donne: Batter My Heart (The Metropolitan Opera, New York - October 2008, conductor: Alan Gilbert). Aquesta ària parla d’un “Déu de les tres persones”, metàfora de la idea que Oppenheimer tenia de la bomba: una força destructora, però creativa, que podria salvar la humanitat, netejant el món antic i obrint pas a un món nou.\nI l'Oppenheimer de carn i ossos en un vídeo que podríem titular com "La consciència de Robert Oppenheimer":\nIntro: En el mortal silenci de la matinada, a les 5h 29min 45 segons, hora de Mountain War, el dia de la Mort va ser banyat per un intens destell de llum que l'home només havia vist en les estrelles, fins aquell moment.\nRobert Oppenheimer: Sabíem que el món mai no tornaria a ser el mateix. Molt poques persones van riure. Molt poques persones van plorar. La major part estaven callades. Recordo aquella línia de l'escriptura hindú, la Bhagavad-Gita. Vishnu està intentant convèncer el Príncep que ha der fer el que li correspon i per a impressionar-lo adopta una forma amb múltiples braços i diu: "Ara m'he convertit en la Mort, el destructor de mons". Suposo que tots vam pensar això d'alguna o altra manera.\nEl DVD de l'òpera Doctor Atomic, un dels guanyadors del Midem Classical Awards 2009:\nCompositor: John Adams\nLlibretista / director: Peter Sellars\nJ. Robert Oppenheimer – Gerald Finley (baríton)\nKitty Oppenheimer – Jessica Rivera (mezzo-soprano)\nGeneral Leslie Groves – Eric Owens (baríton)\nEdward Teller – Richard Paul Fink (baríton)\nJack Hubbard – James Maddalena (baríton)\nRobert Wilson – Thomas Glenn (tenor)\nCaptain James Nolan – Jay Hunter Morris (baríton)\nPasqualita – Ellen Rabiner (contralt)\nCors de la Nederlandse Opera\nRegistrada el juny del 2007 en el Het Muziektheater d'Amsterdam\nCD Number OPUS ARTE OA 0998D (2 DVDs)\nDurada: 3 hores i 50 minuts [inclosos els extres i una entrevista amb Peter Sellars]\nExtensa informació (en castellà) sobre Doctor Atomic a la web de la Metropolitan Opera, aquí.\nPerò no només a l'òpera tenen un lloc la figura d'Oppenheimer i la bomba nuclear. El grup PAL no dubta en qualificar al científic de Déu en una cançó d'un àlbum excel·lent, un dels millors discos de rock fets a la Península en els darrers anys:\nPAL. Dios Oppenheimer de l'àlbum Canciones hacia el fin de una especie (Limbo Starr, 2005).\nLa bomba nuclear també ha inspirat altres cançons, sobretot a la dècada dels 80, quan el terror atòmic estava més arrelat que mai en l'inconscient col·lectiu. Recordeu el post aparegut a l'AMPLI fa un any? Nuclear sí, per suposat.\nEtiquetes de comentaris: Doctor Atomic, John Adams, Òpera, Robert Oppenheimer\nUn article collonut. As usual. Felicitats! :-)\nGràcies pel descobriment, Miss D.!!\nSuposo que ens costa pensar en òpera més enllà dels clàssics de sempre.\nMe l'apunto a la llista de la compra, ja.\n... i estaria bé fer una bona compra d'òpera contemporànea, oi?\n@magnum: yes, of curse.\nEn el món de les idees dangerianes està el fer un pots Who is Who en les veus de l'òpera contemporània. A veure si em poso les piles.\nI de cara el curs que ve... t'enrecordes de Harteconhache?\nEsperarem el post ansiosament!!!\nSi, aquest curs ja hem fet tard... estarem al tanto pel setembre??


Clàssics » El silenci abans de Bach (Die Stille vor Bach) ens apropa a la música barroca\nEl silenci abans de Bach (Die Stille vor Bach) ens apropa a la música barroca\noctubre 16, 2010 @ 15:58 · Arxivat com a General\tDie Stille vor Bach és un film de Pere Portabella (2007) que ens transporta a l’època de Johan Sebastian Bach; els llocs on va desenvolupar la seva obra, la seva vida, que van propiciar la seva inspiració… Però, al mateix temps, fa un flash back que ens transporta als sorolls urabans com el motors d’un camió o el so del metro de la línia 2 en la seva arribada a l’estació de Sant Martí de Barcelona; barreja el so de la pluja, més ben dit del xàfec, amb les notes emeses per un concertista interpretant l’obra de Bach. És una combinació de música i imatge, classicisme i modernitat, història de la música i realitat actual.\nCal afegir que té un caire multicultural ja que es parla en diferents idiomes europeus i, per aquesta raó, la podem trobar subtitulada en català. Reflecteix, per tant, el llenguatge universal de la música que permet trapassar els límits idiomàtics i establir un llenguatge universal.\nL'apuntador Va dir,\n15 abril, 2012 @ 8:12\nFantàstica escena i excel·lent pel·lícula!\nUn exemple perfecte de com Bach és present encara en moltes vides i no només una relíquia del passat.\nCanal RSS pels comentaris a aquest article\t· Retroenllaç URI


Dos cotxes calcinats i tres més afectats en l’incendi d’un vehicle a Figueres - El Gerió Digital\nDiumenge, 13 de març de 2016 09:41h\nEls Bombers treballant en l'incendi dels vehicles © Guàrdia Urbana\nLa Guàrdia Urbana de Figueres ha informat que aquesta passada nit de dissabte a diumenge, quan passaven vint minuts de les tres de la matinada, s’ha incendiat un vehicle que es trobava aparcat a l’alçada del número 13 del carrer Aquari de la capital de l’Alt Empordà.\nEls Bombers de la Generalitat han informat que el foc ha calcinat completament dos turismes i ha provocat danys a tres vehicles més que es trobaven aparcats al costat del cotxe. En concret, s’ha cremat el motor d’un vehicle i dos turismes han quedat danyats i ennegrits a causa de les altes temperatures causades pel foc.\nDes del cos policial local de Figueres assenyalen que es desconeixen les causes que han originat l’incendi. Tot i l’espectacularitat del foc, l’incident no ha causat ferits. Fins al lloc dels fets s’han desplaçat tres vehicles dels Bombers de la Generalitat.


Correr Eva D: enero 2011\nSitges, dues noves sensacions!!\nQui m'ho anava a dir, que Sitges seria seu de dues de les fites més importants a nivell personal i esportiu dels darrers temps.\nDesprés d'estrenar-me nedant en aigües fredes a la Copa Nadal de Natació el 25 de desembre, hem començat l'any repetint, amb el Primer Bany a la platja de Sant Sebastià organitzat pel Club Natació Atlètic Barceloneta, i al dia següent, una altra estrena: la meva primera aquatló, al port d'Aiguadolç de Sitges, amb aigües fredes (més que a Barcelona, potser), uns 11 graus. Vaig sortir de l'aigua completament marejada, suposo que l'aigua freda deu congelar les neurones d'una manera que et fa ballar el cap i el cos, perquè no podia ni sortir de l'aigua, ho vaig aconseguint arrosegant-me "com una morsa" (dit per una persona que m'estima, imagineu-vos com era, doncs!). Després, caminant a posar-me les sabates, ben marejada, sense cadira (això sí que estaria bé que ho posessin l'any que ve...), i apa, a córrer!\nI un cop vaig passar els primers 100 metres la cosa ja va anar millor, i vaig acabar la cursa com si fos una triomfadora, jeje, secundada pels meus fills que m'animaven moltíssim. Un cop arribats, caldo, dutxa (que tot i que era calenta, la notava calenta al cos, però al cap la notava freda, ves quina cosa!), i cap a casa!\nI aquest diumenge passat, el dia 9, la mitja marató de Sitges. La meva primera mitja després d'uns 15 anys. I després dels torrons, dels pocs entrenaments dels dies de Nadal... Vaja, que vaig acabar perquè sóc tossuda i no volia retirar-me, però a partir del km 9, tota la resta de kms em van sobrar. Els meus amics correcats cat, u_ktan, maria, pucu... ho van intentar, i de fet van aconseguir que el record bo d'aquesta cursa siguin això: ells. I, que coi! També em sento orgullosa de mi mateixa per haver-la acabat, perquè aquestes sensacions es poden millorar, amb més entrenament.\nVisca Sitges, doncs!\nPublicado por evadonat en 4:46 No hay comentarios:\nEtiquetas: mitja marató sitges aquatló aquathlon half marathon


PERIODÒNCIA - Clinica Dental Gratacòs\nLa geniva forma part del sistema de suport de la dent als maxil·lars. L’èxit de la gran majoria dels tractaments dentals com l’ortodòncia la implantologia i els tractaments d’estètica depèn de la higiene i de la salut de les genives. Si la geniva està sana, les dents estan fermament subjectes, la qual cosa garanteix que compleixin correctament la seva funció .\nLa Periodòncia és un pilar fonamental de l’odontologia i per aquest motiu en Gratacòs comptem amb els millors especialistes i amb formació constant del nostre equip d’Higienistes.\nTots els tractaments Periodontals van precedits d’un diagnòstic i mesurament de l’estat inicial previs que ens permetran seguir l’evolució del tractament al llarg del temps.\nLa malaltia periodontal es divideix en Gingivitis i Periodontitis. Si parlem de periodontitis ens trobem que la meitat de la població la pateix, però si ens centrem en la gingivitis els índexs ascendeixen al 90%, i perquè existeixi Periodontitis , ha hagut d’haver-hi prèviament gingivitis. Pel que la Periodontitis és una malaltia que es podria haver previngut si s’haguessin pres una sèrie de mesures a temps.\nQuina relació existeix entre les malalties periodontals i la salut general?sonia2019-12-03T10:46:25+01:00\nQuina relació existeix entre les malalties periodontals i la salut general?\nLes malalties periodontals, en tractar-se de processos infecciosos generalment crònics, poden interactuar amb molts processos generals:\nLa periodontitis no controlada està relacionada amb el naixement de nens prematurs.\nLes dones amb periodontits i en període posmenopáusico sense aportació de complement hormonal, presenten major risc de patir osteoporosi i podrien perdre les dents amb la progressió de la periodontitis.\nEls últims estudis indiquen una relació entre les malalties cardiovasculars i la periodontitis. Sembla que la geniva malalta pot ser la porta d’entrada de bacteris que passen a la sang, facilitant així la formació d’obstruccions arterials que poden incrementar el risc d’infarts de miocardi.\nÉs freqüent la coincidència de diabetis mellitus i de malalties infeccioses com són les periodontals progressives. Totes dues malalties interactuen i, de fet, el control de la diabetis facilita el tractament periodontal col·laborant a mantenir l’estabilitat de la diabetis i fins i tot a reduir la dosi d’insulina necessària en el tractament.\nRecents estudis relacionen la presència d’infeccions bucals, com les malalties periodontals, amb la disminució del rendiment muscular i la capacitat física.\nAquestes i moltes altres raons porten a afirmar que una geniva sana és sinònim d’una vida sana.\nEs curen definitivament?sonia2019-12-03T10:43:51+01:00\nEs curen definitivament?\nEn el cas de les gingivitis els tractaments aconsegueixen resoldre’s amb total normalitat sense seqüeles i amb les periodontitis se solen haver de corregir defectes que la malaltia ha generat. En qualsevol cas, els tractaments poden aconseguir detenir les malalties periodontals de manera indefinida, aconseguint el manteniment de les dents. No obstant això, atès que es tracta d’una malaltia infecciosa amb capacitat de reactivar-se, el manteniment dels resultats depèn de gran mesura dels controls professionals de manteniment periòdic.\nA vegades no es produeix un control total i la malaltia continua evolucionant, encara que molt més lentament que sense tractament. Aquestes formes solen ser:\nFormes molt agressives com la d’alguns nens i adults joves.\nQuan hi ha estrès intens i continuat.\nEn pacients amb altres malalties o que prenen certs medicaments.\nCom es tracten aquests problemes?sonia2019-12-03T10:42:18+01:00\nCom es tracten aquests problemes?\nGINGIVITIS: És suficient una millora de la higiene oral i profilaxis periodontals que són actuacions preventives ràpides, senzilles i gens molestes. Habitualment es realitza en una o dues sessions i sol ser convenient realitzar una reavaluació del tractament al cap d’aproximadament un mes per a avaluar els resultats i determinar cada quant és convenient realitzar les revisions de manteniment.\nValoració: Es realitza un detingut estudi periodontal clínic (periodontograma) i radiològic per a valorar la situació en el moment de començar.\nRaspat: s’estableixen les sessions de raspat, encara que és aconsellable realitzar una higiene prèvia per a eliminar i desinflamar al màxim la geniva. El raspat és la fase bàsica del tractament i va dirigida a eliminar els bacteris de la bossa periodontal, restes de carrall en localització subgingival, capes de geniva granulomatosa i allisar la superfície radicular amb l’objectiu de dificultar la nova adhesió de la placa. Normalment es realitza sota anestèsia local i per quadrants\nAvaluació i manteniment: Una vegada finalitzat el raspat se citarà al pacient al cap d’un mes per a avaluar els resultats realitzant un altre periodontograma (com el que es va realitzar el primer dia) per a determinar si es requerirà de la cirurgia periodontal per a acabar de reduir les bosses periodontals.\nCirurgia:Quan la bossa periodontal és profunda pot ser necessària la realització de CIRURGIES PERIODONTALS una vegada finalitzada la fase de raspats. És una fase del tractament que permet eliminar els bacteris de les zones més profundes de la bossa periodontal i corregir els defectes anatòmics produïts com a conseqüència de la malaltia. A vegades és possible recuperar l’os perdut mitjançant l’aplicació de tècniques regeneratives.\nCom puc prevenir les malalties periodontals?sonia2019-12-03T10:39:28+01:00\nCom puc prevenir les malalties periodontals?\nLa millor manera de prevenir la periodontitis és mantenir una correcta higiene bucal i acudir al dentista com a mínim dues vegades a l’any. En Gratacòs els nostres especialistes t’explicaran com realitzar una correcta higiene bucal (combinar raspallat dental amb fil dental i raspalls interproximals) i analitzaran l’estat de les teves genives seguint un protocol ràpid i indolor.\nQuines són les malalties de les genives?sonia2019-12-03T10:33:04+01:00\nQuines són les malalties de les genives?\nLes més freqüents són sens dubte les conegudes com a malalties periodontals. Les formes lleus es diuen gingivitis i afecten només la geniva, les greus són les periodontitis en les quals es produeix una destrucció dels teixits profunds com el lligament periodontal i l’os alveolar.\nGINGIVITIS = INFLAMACIÓ DE LA GENIVA (REVERSIBLE)\nPERIODONTITIS = DESTRUCCIÓ DE L’OS DE SUPORT DENTAL (IRREVERSIBLE)\nLa gingivitis és una de les malalties més freqüents de l’ésser humà ( en joves 75% de 20 a 25 anys).\nLa periodontitis és molt estranya en joves i adolescents, però existeixen certes formes agressives que només els afecten a ells. No obstant això la seva freqüència augmenta amb l’edat.\nQuines són les conseqüències si no tractem la malaltia?\nEn absència de tractament condueixen a la pèrdua de les dents en un període variable de temps. El edentulismo és un problema sanitari de primer ordre ja que produeix grans seqüeles funcionals, estètiques i psicològiques en les persones que ho pateixen.\nDe quina manera influeix el consum del tabac en les genives?sonia2019-12-03T10:31:25+01:00\nDe quina manera influeix el consum del tabac en les genives?\nEls estudis sobre població indiquen que els fumadors, i especialment de grans quantitats, tenen una clara tendència a la malaltia periodontal. Això s’explica per l’efecte local dels productes derivats de la combustió del tabac i l’efecte general desencadenat pels productes tòxics del tabac sobre l’organisme. La geniva rep una menor aportació sanguínia i d’oxigen, alhora que disminueixen els seus mecanismes defensius contra els bacteris de la placa bacteriana. Això justifica una major destrucció dels elements de subjecció de la dent.\nQuines són les causes de les malalties periodontals?sonia2019-12-03T10:30:15+01:00\nLa causa més freqüent que dóna lloc al fet que la geniva emmalalteixi són els bacteris.\nEls bacteris que habiten en la boca es dipositen sobre la superfície de les dents i en el solc gingival, constituint la placa bacteriana. Quan els bacteris creixen sobrepassant un cert nivell, són capaços de produir lesions en els teixits periodontals. La gravetat de les lesions produïdes pels bacteris en el periodonto depèn de la susceptibilitat individual que és una característica genèticament determinada.\nL’element fonamental per a patir malaltia periodontal és la predisposició individual i aquesta ve condicionada genèticament, però també hi ha un altre factor molt important que podem corregir i és una mala higiene bucal.\nBACTERIS + PREDISPOSICIÓ GENÈTICA = PERIODONTITIS\nTabac: els fumadors, i especialment de grans quantitats, tenen una clara tendència a la malaltia periodontal.\nMala posició dentària: les dents mal col·locades poden afavorir l’aparició de problemes de la geniva perquè la higiene es dificulta en aquests casos i els bacteris creixen millor.


Fiscalia denuncia una tuitera per publicar un vídeo fals sobre menors no acompanyats - À Punt\nFiscalia denuncia una tuitera per publicar un vídeo fals sobre menors no acompanyats\nSegons el Codi Penal, les persones que inciten a l’odi per motius racistes poden ser castigats amb fins a quatre anys de presó.\nPersones utilitzant telèfons mòbils, en una imatge d’arxiu / Robin Worrall (Unsplash)\n27 de febrer 2020 - 12:40\nLes xarxes socials són utilitzades diàriament per a publicar vídeos falsos que ataquen col·lectius vulnerables. Un d’ells va ser publicat per una tuitera que acusava un grup de menors immigrants d’agredir la seua professora, una peça que realment va ser gravada al Brasil el maig de 2019 i que ha denunciat la Fiscalia de Barcelona.\nAquesta és la primera iniciativa legal del Ministeri Públic contra les notícies falses a Espanya, la qual acusa la internauta de difondre un vídeo fictici que atribuïa actituds violentes a un grup de menors estrangers no acompanyats.\nEn la seua querella, que investiga un jutjat de Sant Feliu de Llobregat (Barcelona), el ministeri públic li atribueix un delicte contra els drets fonamentals. Segons l’article 510 del Codi Penal, les persones que inciten a l’odi contra un grup per motius racistes, d’ideologia, religió o situació familiar, poden ser castigats amb una pena de presó d’un a quatre anys i multa de sis a dotze mesos.


Comprar Pack 12 Ous Hatchimals amb Recipient Online | JOGUIBA\nPack 12 Ous Hatchimals amb Recipient\nDescripció i característiques Pack 12 Ous Hatchimals amb Recipient\nEls Hatchimals fantàstiques criatures màgiques que necessiten la teva ajuda per sortir de la closca. Subjecta'ls a les teves mans i frega'ls amb suavitat fins que el seu cor canviï de color. Ajuda a néixer al teu Hatchimal i descobreix el personatge que s'amaga al seu interior. Ara vénen en una ouera de 12 unitats.\nHatchimals Pixies Daurat


Riande Granada Urban Hotel Panama City Panamà - Ofertes d'hotels amb els MILLORS DESCOMPTES EN LÍNIA\nBella Vista, Calle Eusebio Avenida Morales, El Cangrejo, Panama City, Panamà, 0823-05872 - Veure al mapa\nBarri El Cangrejo El Cangrejo\nPer als viatgers què vulguin captar les imatges i els sons de Panama City, Riande Granada Urban Hotel és l'el·lecció perfecta. Des d'aquí, els viatgers poden gaudir d'un fàcil accés a tot el que aquesta viva ciutat ofereix. Per aquells de vosaltres que vulguin aventurar-se Mercado de Abastos, Spanish Panama, Iglesia del Carmen són només algunes de les atraccions disponibles per als visitants.\nRiande Granada Urban Hotel també ofereix moltes instal.lacions per enriquir la seva estada a Panama City. L'allotjament ofereix Zones públiques amb Wi-Fi, aparcament de cotxes per garantir el màxim confort possible.\nL'ambient de Riande Granada Urban Hotel es reflexa en cada habitació. televisió de pantalla plana, aire condicionat, servei de despertador, despertador, estació d'Ipod són només algunes de les comoditats a la vostra disposició. Les instal.lacions d'oci de l'hotel, que inclouen centre esportiu, piscina exterior, solàrium, jardí estan dissenyades per escapar i relaxar-se. Descobreixi una encantadora mescla de servei profesional i ampla gama de característiques a Riande Granada Urban Hotel.\nTots els tipus de viatgers (802) Parelles (412) Viatgers en solitari (189) Famílies amb infants petits (63) Famílies amb infants grans (39) Grups (98)\nCharif, Estats Units


Ànima de llop | Associació d'Escriptors en Llengua Catalana\nS'estigueren així, temptejant-se, una bella estona. Un tro somort roncà en la llunyania. Quan es començà a sentir la veu dels primers pagesos que, alertats pels crits i pel foc, s'atansaven, la Bèstia decidí envestir-lo. Se li afuà amb la boca oberta i el ferm propòsit d'enllestir-li l'existència d'un sol mos, directe al coll. No comptava, però, que ara no se les havia amb un vell embriac, ni amb un minyó indefens, ni amb un pobre diable atemorit, ni tan sols -malgrat acabar-li de despatxar un germà a l'altre món- amb cap galifardeu encegat pel desig de venjança, sinó que s'encarava amb els instints indòmits i primaris de Jaume Bru, el qual, proferint un crit salvatge, s'abraonà al seu torn sobre la Bèstia i, quan ja la tenia a un pam de la cara, al mateix temps que notava la roentor punyent d'una grapada al muscle, li descarregà un potent cop de falç al costat.\nL'eina quedà clavada entre les costelles de l'animal, que es cargolà per terra com un cuc, amb l'urc anorreat, embogit, mossegant l'aire a la desesperada, batent la barra i fent espetegar les dents, com una matraca: ferit de mort. En Jaume, en ple deliri, ofuscat per la violència i pel propi dolor (sentia regalims tebis recorrent-li el braç), se li llençà a l'esquena i, cama ací cama allà, li subjectà el cap amb les dues mans i el feu girar amb una estrebada enèrgica que culminà amb un crec estremidor, després del qual el llop -dit la Bèstia i temut fins aquell dia a tota la comarca- restà immòbil per sempre més.\nEl xicot, amb el semblant estrafet per la coïssor de l'espatlla, desclavà la falç del cos inert i, encara ebri de sang, alienat, estripà la carn del monstre primer amb dos dits i després amb tota la mà, que introduí dins la ferida. Furgà un instant i, amb una bursada, li acabà arrencant el cor calent, que encara bategava quan el contemplà a la llum de les flames. Prengué la víscera amb les dues mans i, dempeus, mentre expulsava per la gola un crit bestial, se la passà per la cara, que s'omplí de regalims vermells. Acte seguit llençà el cor de la Bèstia al foc, s'omplenà els pulmons amb l'aire corromput pel fum -que ara, a més, es veia intoxicat per la sentor de carn socarrada- i, ulls en blanc, es desplomà, sense sentits, vora el cadàver d'en Llorenç.\nEls companys de batuda arribaren al mateix temps que començava a ploure.\nMORT DEL BARÓ\nEl baró, esglaiat davant de la carnisseria -i amb cara de no entendre encara què estava passant-, havia anat fins al seu cavall, a una vintena de passes d'on era en Jaume, i es disposava a muntar-lo per fugir galopant. El xicot, en veure-ho, després de calcular que encara que es posés a córrer no l'atraparia, prengué la ballesta i el ganxo d'un dels morts i, mentre el magnat clavava l'esperó a la vena de l'animal, tensà la corda empenyent l'estrep amb el peu, col·locà una sageta fina i -posant l'enginy a ran de nas i aclucant un ull- es disposà a disparar. Abans de prémer el gallet, el cap del noi bullia de records i de cabòries. Pensà, sobretot, en la mort ominosa del pare i la germana, les flames consumint-los la carn i, és clar, també recordà el que aquell home havia fet a la Teresa evitant, en canvi, de recuperar detalls de la infàmia que hi havia comès ell.\nSonà l'espetec al mateix temps que un tro solcava les entranyes de la nuvolada.\nEl virató es desplaçà, com un fuet, per l'aire, xiulant fins a clavar-se mortalment, amb un cop sec, a l'esquena del fugitiu, que ja havia iniciat el frenètic galop cap a una salvació que no li arribaria mai i que emprengué, en canvi, el camí dret de l'infern. Arrossegada pel cavall -puix un peu se li havia quedat agafat a l'estrep-la despulla inanimada del senyor feudal es perdé en el cor tenebrós de la boscúria, deixant un rastre intermitent de sang sobre la fullaraca.\nEn Jaume restà, palplantat i rígid, enmig de la mortaldat, com si aquell escenari propi de l'infern dantesc li fos llunyà, com si ell no hi tingués res a veure. Escrutava el no res en una espècie d'estat de trànsit que no li era del tot nou: era el mateix grau d'alienació que li havia bloquejat els sentits després d'arrencar el cor del llop, o bé quan esberlà el cap del jove lladre a les envistes de Girona...\nUn cop de vent, impulsiu i sobtat, arremolinà fulles i pols, i un llamp travessà aleshores l'espai fins a migpartir el ventre d'un arbre no gaire llunyà. El tro espetegà com si el món s'acabés de trencar per la meitat. Acte seguit, després d'una breu aspersió de gotes gruixudes i escadusseres, començà a ploure a bots i barrals. Semblava que, de cop i volta, alguna força superior hagués decidit purificar l'escampall macabre d'aquella clariana. Jaume caminà sota la pluja llarga estona, sense rumb, ensopegant ací i allà com un embriac, i dreçant-se, nafrat, una vegada i una altra, fins que la nit desplegà les tenebres. Vagà per camins i camps durant qui sap quantes hores. I encara plovia fort quan caigué rendit sota una alzina. S'estirà panxa enlaire, amb els braços i la boca oberts, entomant el diluvi gelat que la fosca li abocava a sobre, com si s'hagués ajagut sota un torrent i s'oferís, de cos i ànima, a les virtuts exorcitzants de l'aigua. Mentre li restà un pessic d'enteniment, el seu cap anà recuperant escenes viscudes, un rosari d'episodis tendres i torbadors que el record conservava amb total nitidesa. Es desplaçà, pel temps, cap a endarrere, per reviure -en un instant que se li féu etern- la mort recent del baró, la visió dolorosa del mas cremat, la violació infame de la Teresa, la fi a sang calenta de tres lladregots a prop de Girona, l'agonia del llop conegut com la Bèstia... I continuà viatjant enrere per retrobar, també, les discussions amb el pare, les baralles pròpies dels bordegassos o els jocs infantils amb sa germana. La mort de la mare el sacsejà, com si acabés de produir-se. Encongit, amb les cames doblegades i els braços creuats sobre el pit, arribà al punt on la memòria tan sols transmetia figures vagues i llunyanes, ombres d'un passat que intuïa benigne, viscut però pràcticament oblidat, fins a imaginar-se, a la fi, dins el ventre matern, un indret fosc i càlid on se sentí segur i a resguard.\nEn aquell punt perdé el coneixement.\nAl cap d'unes quantes hores, quan la foscor de la nit tot just començava a trencar-se i tenyir-se de vermell, del llit estant sentí un udol proper. Era un crit salvatge i espantós, que de primer dubtà si no procedia del seu propi interior: de la pregonesa sinistra del passat que el turmentava. S'incorporà, desconcertat. El fred li féu arronsar les espatlles i fregar-se els muscles. Tornà a sentir el crit: era un udol. S'embolicà amb la flassada i deixà la Caterina immersa en un son profund, nua i desprotegida sobre la màrfega. Obrí els porticons de la finestra, guaità i, amb la primera claror del dia, va veure com un llop de pelatge gris li tornava la mirada, des de fora i a poques passes, en actitud desafiant. Aquells ulls lluents el trasbalsaren. Semblava com si tot tornés al principi, al dia que s'encarà amb la Bèstia i s'inicià l'enfilall d'esdeveniments funestos que, tot i els esforços dedicats, li era impossible d'oblidar. Ara, però, a diferència d'aleshores, no se sentia amenaçar\nL'animal li mostrà els ullals esmolats i les genives sanguinolents. Grunyí, girà cua i amb quatre gambades es va perdre bosc endins, entre les ombres. Al cap d'uns segons se sentí un altre udol, llunyà, que va indicar a en Jaume que la visió del llop davant del mas no havia estat una al·lucinació\nEl passat, pensà, el perseguia...