xàtiva; punts de vista: 2011\nLa vida està feta de cicles i de successos recurrents: la roda de les diades familiars i col·lectives, el cicle etern de les estacions, els rituals de la vida i la mort... Any rere any, celebrem els aniversaris, les festes patronals, els Nadals... També els mitjans de subsistència estan sotmesos a la llei universal dels cicles. El Gènesi narra l’episodi del faraó que havia somniat amb set vaques primes que devoraven set vaques grosses. Ja saben: les vaques grosses simbolitzaven els anys d’abundància i riquesa; les primes, els anys d’escassesa, fam i pobresa. L’economia, per tant, que tampoc no escapa a les lleis de l’alternança, tendeix a comportar-se com l’oratge: després d’un anticicló, sempre arriba una borrasca. Cal fer, però, una puntualització: no elegim els nostres governants perquè es dediquen a erigir obeliscs o grans piràmides; bàsicament els elegim perquè s’apliquen a esmortir les crisis i els canvis de cicle, perquè ens eviten els ensurts. Ara bé, en la pràctica, els polítics pensen que això no es feina seua; d’això ja s’encarreguen les lleis del mercat. (Com si els mercats foren ens abstractes i no persones de carn i os.)\nHe estat repassant les columnes que vaig escriure a principis i finals de 2010. Sobre el temps de vaques primes que ens ha tocat de viure, trobe que ja està tot dit. Sentint ahir les declaracions de la portaveu del govern, posem per cas, veig que s’han confirmat finalment tots els pronòstics que venien fent molts analistes. El PP ja ha començat a entonar la cantilena prevista: «El PSOE ens ha enganyat. La situació és més dolenta del que deia l’anterior govern. No tindrem altre remei que aplicar mesures d’ajust extraordinàries.» Aquesta consueta no és gens casual; ja estava prevista. L’ajust pur i dur —sense cap mesura complementària de reactivació—, ens mena directament a l’abisme com ja s’ha dit fins a la sacietat. Vam escoltar, això sí, una novetat: Segons Saénz de Santamaría, els augments als diferents trams de l’IRPF són recàrrecs de solidaritat. De solidaritat? Jo creia que la solidaritat era virtut cívica de pràctica voluntària. En tot cas, la solidaritat de què parla la vicepresidenta s’hauria d’imposar prioritàriament als especuladors i als agents financers causants de la crisi que patim.\nEl nou govern ha decidit, però, d’imposar recàrrecs a les rendes del treball sense suprimir, paral·lelament, les nombroses bonificacions a l’impost de societats, ni la situació privilegiada de les SICAV. Altra novetat: s’augmenta l’IBI. Tots vostès recordaran les nombrosíssimes vegades que els nous governants havien acusat a l’anterior govern de pujar els impostos. Setmanes enrere, ja ho advertíem: mentre Rajoy proclamava allò de nosotros somos partidarios de bajar los impuestos, l’alcalde de Xàtiva havia provocat una pujada de l’IBI absolutament espectacular. Doncs bé, el govern ha anunciat un nou augment de l’impost. I també la congelació del salari mínim interprofessional i el sou dels funcionaris. Està clar, per tant, que la solidaritat per a sortir dels anys de vaques primes l’anem a practicar només els de sempre. Avui no és dia de revoltes. Aquesta nit toca anar a la plaça de la Seu, menjar-se els grans de raïm mentre sonen les dotze campanades i brindar amb un copa de cava. Brindar per què? Per un feliç any nou? Crec que hauríem de brindar per un 2012 menys conformista.\nJo sent contínuament —en el treball, pels carrers, a les converses familiars— expressions com aquestes: «Què li anem a fer? Era precís. Hem viscut per damunt de les nostres possibilitats...» Per damunt de les nostres possibilitats? Així hauran viscut alguns. «A Déu prega qui treballa», fa la dita. Està bé conjurar els dimonis de l’infortuni i la penúria, i desitjar-nos bona sort, però hauríem de ser més combatius amb les idees dogmàtiques que ens volen embotir. El pensament únic dominant ha fet servir —amb molt d’èxit, com es veu— una estratègia política i cultural orientada a introduir valors socials que fomenten l’individualisme, la fragmentació social, el conformisme... ¿Com és possible que els ciutadans no ens revoltem contra la injustícia i els retalls socials? ¿Com és possible que els xativins, posem per cas, no ens revoltem contra les taxes d’atur o contra l’entumiment dels nostres serveis públics? Sí, ja sabem que l’atur i l’endeutament sempre actuen com a factor de submissió i desmobilització social. Però un poc d’esperit combatiu no vindria mal, la veritat. Bon any!\n(publicat a Levante-EMV, el 31/12/2011)\nPublicat per Ximo a 13:17 4 comentaris\nEl nom d’un país i de la llengua pròpia, la bandera, l’himne... són motiu ben sovint de controvèrsia al si d’una comunitat. Els valencians ho sabem molt bé, això; encara més, n’hem estat testimonis –i part implicada– d’una lluita quasi sagnant –per visceral i íntima– a propòsit d’aquests elements identificadors. Tots recordem com durant la Transició espanyola hom va aprofitar per fer tabula rasa a propòsit de la polèmica identitària. La “solució” a què es va arribar, aparentment imparcial, es va decantar per l’accentuació artificiosa de la diferència en relació a Catalunya –sobretot– i les Illes Balears. Ara com ara la senyera del cap i casal s’ha imposat a la tradicional quadribarrada, la llengua és oficialment “valencià”, segons la darrera reforma estatutària de l’any 2006, l’himne continua sent el del mestre Serrano, amb lletra de Maximilià Thous, i el nom el de Comunitat Valenciana. Paral·lelament a aquests símbols oficials, però, són encara vigents, entre els sectors progressistes, els altres símbols. La qüestió no ha estat resolta, per tant, ni de bon tros. Però, són gratuïts els símbols? Realment tenen importància, més enllà de la seua funció aglutinadora? Tots sabem que darrere de cadascuna d’aquestes propostes simbòliques hi ha una ideologia subjacent o explícita; i que, en el pitjor dels casos, pot passar que darrere d’un símbol identitari no hi haja pràcticament res, més enllà de l’embolcall i d’una tímida i innòcua pruïja folklòrica. En aquest número d’Espai del Llibre, la revista de les “Comarques Centrals Valencianes” –un altre concepte territorial no exempt d’ideologia, tot cal dir-ho–, s’analitza una altra de les qüestions identitàries importants, com és el de la normalització dels noms dels pobles valencians. Tot just ara es compleix el bicentenari de la restitució del nom de la capital de la Costera que, el 1811, va passar de dir-se San Felipe –“por justo derecho de conquista”– a Xàtiva, gràcies a Joaquín Lorenzo Villanueva, diputat xativí a les Corts de Cadis. Cal celebrar, doncs, aquesta efemèride com un signe inequívoc i simbòlic de normalització i de maduració d’un poble i, per extensió, de tot el País Valencià, de tots els valencians.\n(Editorial de l’Espai del Llibre nº 12, Publicacions de les Comarques Centrals Valencianes)\nPublicat per Ximo a 11:49 0 comentaris\nPublicat per Ximo a 11:56 2 comentaris\nDiumenge passat fou 25 de desembre, data del naixement de Crist segons la tradició catòlica. És açò de veres? Qui sap. La figura de Jesús de Nazaret està plena d’incògnites. En general, s’admet la seua existència històrica. Ara bé, no hi ha proves arqueològiques que puguen confirmar-la. I les principals proves escrites (excepte algunes cites molt vagues fetes per autors no cristians del segle I, com ara Flavi Josephus, Tàcit o Suetoni) són diversos textos apologètics cristians: les cartes de Pau de Tars, els tres evangelis sinòptics, els evangelis apòcrifs... Alguns d’aquests textos —els evangelis, sense anar massa lluny— es van escriure trenta o quaranta anys després de la mort de Crist; els autors no havien conegut personalment Jesús de Nazaret. És més, els evangelistes no van escriure llurs textos amb pretensió de rigor històric. Escriviren per motius teològics i evangelitzadors. Per això hi ha erudits que neguen l’existència de Crist.\nUna primera incògnita sobre el personatge és el seu lloc de naixença. Sembla lògic pensar que fos Nazaret. En la seua època, tothom acompanyava el nom propi amb el nom del lloc on havia nascut. Totes les fonts parlen de Jesús de Nazaret. Tanmateix, Lluc i Mateu afirmen que havia nascut a Betlem. Alguns historiadors suposen que els dos evangelistes alteraren la dada per a fer-la coincidir amb les profecies de l’Antic Testament, segons les quals el Messies havia de nàixer a Betlem. Tampoc no sabem amb seguretat l’any de la seua vinguda al món. La data més acceptada (segons els càlculs actuals) és l’any 4 aC. Lluc i Mateu diuen que havia nascut durant el regnat d’Herodes el Gran, mort aqueix any. (Lluc aporta, però, una dada incongruent; diu que Maria i Josep viatjaren a Betlem l’any 6, durant el mandat de Publi Sulpici Quirí, governador de Síria i encarregat de fer el cens ordenat per l’emperador Cèsar August.)\nTampoc no està clar que Crist nasqués en hivern. Alguns creuen que, d'acord amb els relats evangèlics, degué nàixer en primavera o estiu, èpoques de màxima activitat als ramats, pel naixement i la cria dels cadells. Això no obstant, des de l'any 354, els cristians romans celebren la Nativitat de Jesús després del solstici de desembre (la diada reemplaça, per tant, una festivitat romana, les Saturnals). Aquesta data és pren, de més a més, com a inici del calendari gregorià. I com a curiositat final, l’Església Catòlica sempre ha desqualificat els evangelis apòcrifs, però dóna per bones dues dades extretes d’ells: el nom dels tres Reis d'Orient, Melcior, Gaspar i Baltasar, i el nom dels pares de la Mare de Déu, Joaquim i Anna. En fi, l’única cosa en què tothom sembla coincidir és la data de la crucifixió de Crist a Jerusalem, per ordes de Ponç Pilat: l’any 30. I amb tots aquests ingredients, l’orbe cristià —i de retop, l’orbe sencer— celebra el Nadal tots els anys amb una gran orgia de consum i bombetes de colors. Quines coses, eh?\nPublicat per Ximo a 12:40 0 comentaris\nDurant molts anys, vaig pensar que mai no veuria un negre o una dona a la presidència dels Estats Units. ¿Veurem algun dia un valencià, o una valenciana, en alguna cartera ministerial o en la presidència del govern espanyol? Si parlem d’un ver valencià, d’un valencià que exercisca com a tal, la resposta és no. Això sí, definir quina cosa és un valencià —o un català— que “exerceix com a tal” és una empresa certament difícil, per no dir impossible. Home, si ens referim a aquells individus (d’ara endavant, perifèrics, per no haver de repetir constantment allò de catalans o valencians) que se situen als extrems, que es tenen exclusivament per independentistes perifèrics o per nacionalistes espanyols sense matisos (considerant llur origen regional, aquests segons, com un tret merament folklòric), la cosa no planteja grans dubtes. Ara bé, existeixen altres situacions intermèdies que ens embolicarien en discussions interminables.\nPodríem acceptar que un nacionalista tebi —fins i tot un socialista partidari del federalisme o de tenir grup parlamentari propi al Congrés dels Diputats— és un perifèric que exerceix com a tal. Persones com aquestes tingueren un protagonisme efímer als governs espanyols del segle XIX. Francesc Pi i Margall arribà a presidir la I República Espanyola. (Aquella experiència durà menys que un pastís a la porta d’un col·legi.) Tanmateix, bé que clavàrem els autonomistes al sac dels perifèrics que actuen com a tals, la qüestió seguiria sense estar solucionada al cent per cent. Francesc Cambó, posem per cas, fou partidari de l’autonomisme i cofundador, com a solució transitòria, de la Lliga Regionalista. Més tard, ocupà vàries carteres ministerials a governs espanyols. ¿Era Cambó un perifèric que exercia com a tal? Si ho era, tal condició s’esfumà el 1936, en esclatar la Guerra Civil; Cambó recolzà el bàndol franquista. És més: féu aportacions econòmiques quantioses als facciosos alçats en armes contra el govern de la República. (El franquisme era la quintaessencia del nacionalisme espanyol més ranci i reaccionari.)\n¿Han tornat a participar als governs espanyols, després de Cambó, perifèrics que exerciren com a tals? No! La qüestió catalana —i de retop, la valenciana— ha anat a pitjor. (Recordem unes paraules molt recents de Gregorio Peces Barba —Quizá nos hubiera ido mejor con los portugueses y sin los catalanes—, o les de Pepe Bono, negant legitimitat a Carme Chacón per a dirigir el PSOE.) En 1986, l’última iniciativa política que intentà col·locar un català en llocs rellevants de la política espanyola, una candidatura del PDR encapçalada per Miquel Roca Junyent, fou l’estrepitós fracàs que tots recordaran. Espanya no vol els catalans. I els valencians som considerats poc més que un zero a l’esquerra pel nacionalisme espanyol (gent molla que no alça pols ni remolí, que s’ho engoleix tot). La prova? El govern de Rajoy!\nAl nou executiu, no hi ha ni catalans ni valencians (ni autèntics, ni adulterats). Cap ni un! Totes les carteres estan ocupades per gent que només exerceix d’espanyola. Els dirigents populars valencians s’havien afartat de dir que són un referent per al PP espanyol. Doncs sembla que no. Rajoy no ha elegit cap ministre valencià. Conclusió: ni els meus rebesnéts —si en tinc— veuran un govern central presidit per un perifèric català o valencià que exercisca de tal. Ni falta que fa! I açò ens porta a unes consideracions finals. ¿Farria bé el PSOE d’elegir secretària general Carme Chacón? ¿Tindria aquesta dona alguna possibilitat de ser elegida presidenta del govern espanyol?\nPublicat per Ximo a 18:03 5 comentaris\nEtiquetes de comentaris: Catalanofòbia, Catalunya, Nacionalisme, Política\nDies enrere, veia un documental televisiu en què s’explicaven algunes curiositats sobre els economistes. Fins a la Segona Guerra Mundial, l’economia no era considerada, si vaig entendre bé, una ciència exacta; en realitat, hom la solia incloure entre les denominades ciències socials, junt amb la sociologia, la filosofia... A partir de la segona meitat del segle XX, a uns pocs economistes, més concretament als de l’Escola de Chicago, els vingué, però, la pruïja de presentar les seues prediccions en forma d’equacions matemàtiques —pretensió vana, perquè els economistes són generalment molt bons explicant esdeveniments passats i absolutament incapaços d’endevinar els futurs. Després d’aquest intent de convertir l’economia en una ciència exacta, sorgiren dos corrents teòrics: el primer professa una fe indestructible en els mercats lliures (un dels seus seguidors arribà a dir que, gràcies al funcionament lliure del mercat, milions de persones havien sortit de la pobresa extrema, perquè havien deixat de cobrar només un o dos dòlars al dia); el segon —amb John Maynard Keynes al cap— sosté que les lleis del mercat experimenten les interferències constants dels sentiments i les emocions humanes, de la irracionalitat i de les fallades del mateix sistema. En fi, el primer corrent és partidari de la teoria del comportament econòmic racional dels individus quan, moguts per l’egoisme, vetllen pels seus interessos i prenen decisions relacionades amb els seus diners. Aquests optimistes solen plasmar matemàticament les seues prediccions (fan servir models matemàtics). Què podem dir de les seues prediccions? Que són un veritable desastre. En contra d’allò que els economistes neoliberals solen defendre —que les lleis del mercat acaben solucionant per si mateixes tots els problemes—, la fe cega en el funcionament sense traves del sistema ens ha abocat a l'actual daltabaix. Tot açò ens fa sospitar que algunes teories econòmiques no tenen res a veure amb la ciència; són pura ideologia, afirmacions gratuïtes que no resisteixen la més mínima prova empírica. Això no obstant, assistim perplexes al següent espectacle: els principals dirigents econòmics europeus —molts d’ells antics funcionaris de Goldman Sachs o Lehman Brothers— aconsellen d’aplicar teories “racionals” per a solucionar problemes que ells mateixos han creat: fallida d’empreses, atur, pobresa, desmantellament de l’estat del benestar... És a dir, piròmans com Luis de Guindos es disposen a apagar el foc que prèviament han provocat. Definitivament, hi ha poca racionalitat i molta avarícia al funcionament del mercats capitalistes. Cap novetat sota la capa del cel.\nPublicat per Ximo a 0:05 2 comentaris\nPublicat per Ximo a 18:03 0 comentaris\nPublicat per Ximo a 22:18 0 comentaris\nEtiquetes de comentaris: Eleccions 2011, Humor\nLes mesures del pla “Salva Itàlia” de Mario Monti, amb què vol estalviar trenta mil milions d’euros, li han produït a l’esquerra italiana un esquinç més gran que un piano de cua. El cas és que la coalició d’esquerra anava per davant en tots els sondejos; el PD i les altres forces de centreesquerra (la Itàlia dels Valors de l’exfiscal Antonio Di Pietro, el SEL del governador de la Puglia, el grup Esquerra, Ecologia i Llibertat, els Verds i un vast arxipèlag d’organitzacions pacifistes) podrien haver reunit el 44% dels vots si s’hagueren convocat eleccions anticipades. Però als progres italians els passava igual que a l’esquerra municipal de Xàtiva i València: que no aconseguien desfer-se de Berlusconi ni amb aigua calenta (les bèsties negres de la nostra esquerra autòctona són Rus i Rita). Llavors, als opositors a Berlusconi se’ls va acudir una idea: «Per què no recolzem un govern de tecnòcrates?» Pensat i fet! Aprofitant les desercions del bàndol berlusconià, la sinistra esdevingué principal valedora de Monti (assessor internacional de Goldman Sachs des de 2005) i del seu govern de beats relacionats amb el Vaticà, tecnòcrates, professors i ploraneres com la ministra de Treball, Elsa Fornero. (Ploranera és la dona a qui es paga perquè plore en un soterrar.)\nI quines idees se li han acudit a Monti? Retallar les pensions, ampliar l’edat de jubilació i reimplantar per al primer habitatge l’odiós impost sobre bens immobles que Berlusconi havia eliminat. (Recordem que, a Xàtiva, el rebut de l’IBI s’ha posat pels núvols des que Rus decidí revisar el cadastre.) Monti no ha volgut, però, gravar les grans fortunes, ni crear incentius per al creixement, ni aplicar l’IBI a l’Església Catòlica. Ja us podeu imaginar quina s’ha muntat al si de l’esquerra. Les baralles estan a l’orde del dia! El més afectat per les dissensions és el Partit Democràtic (PD), principal força del centreesquerra i primer partit del país d’acord amb les enquestes d’opinió. El PD està format per una majoria d’exmembres i simpatitzants de l’antic PCI (Partit Comunista Italià) i una minoria dels denominats “catòlics democràtics” (per tot allò del compromís històric i bla, bla, bla). Al PD impera el talant socialdemòcrata: les velles banderes de la sinistra estan totalment destenyides; els militants no es diuen “companys” entre si; els dirigents no esmenten gairebé mai la paraula sinistra... El PD cavalca cap al centre amb grans divisions internes. És evident que els seus caps recolzaren Mario Monti amb massa entusiasme. Ara, la divisió de la sinistra pot arruïnar les seues perspectives electorals.\nDi Pietro llançà la primera bomba: «El pla d’ajust castiga els més dèbils i és d’una banalitat espaterrant; podria haver-lo fet un comptable de banc. Per a fer un pla com aquest, no calia un govern de professors.» Di Pietro proposà de revisar a fons el pla, durant el debat parlamentari, i de canviar les mesures més odioses mantenint inalterats els saldos, ço és, castigant cap amunt, aplicant imposts i taxes als més rics. Bersani, cap del PD, va proclamar: «A nosaltres no ens interessa vèncer sobre els enderrocs del país. Itàlia i els més dèbils estan per davant de tot. Si el senyor Di Pietro pensa altrament, pot anar-se’n pel seu cantó.» (ZP també solia interpretar una cançó semblant: «Nosaltres supeditem els nostres interessos de partit als interessos generals d’Espanya.») L’exfiscal italià contestà. «Em sorprèn l’actitud intimidadora i xantatgista de Bersani, a anys llum del país que pateix. Els italians esperaven [del nou govern] mesures equitatives i no normes dictades per banquers, especuladors i propietaris d’indústries bèl·liques.» (Al pròxim pressupost estan prevists més de vint mil milions d’euros per adquirir 4 submarins, 2 fragates i 131 avions f-35 que costaran divuit mil milions.) L’eterna divisió de l’esquerra! Total: que Berlusconi podria tornar a guanyar les pròximes eleccions.\nPublicat per Ximo a 0:44 0 comentaris\nJa s’acosta Nadal, és a dir, el solstici d’hivern, època d’alegria i felicitacions. Ara bé, l’alegria va per barris, com se sol dir. Fa pocs dies, aquestes mateixes planes publicaven unes dades ben esfereïdores: des que va començar 2011, els quatre menjadors socials de Xàtiva han repartit 20.000 menús entre gent necessitada. Pel que es veu, el deteriorament social i la pobresa han augmentat exponencialment a casa nostra. Gent de la Consolació —grup solidari que presidia el recentment traspassat Manuel Casesnoves— ha atès un 40% més de persones que en 2010. Segons aquesta ONG, abans només demanaven menjar els immigrants; ara ho fan també els autòctons. Mentrestant, el nostre ajuntament gasta 220.000 euros anuals en les assistències dels regidors a plens i comissions. (La part del lleó d’aquestes assistències —algunes, de dubtosa legalitat— se les embutxaquen els membres del partit polític que governa la ciutat.)\nLa causa principal de l’empobriment que experimenta Xàtiva és l’atur. Hi ha moltes famílies xativines amb tots els seus membres aturats. 3186 conveïns nostres no tenen feina. Dit en altres paraules: l’11% de la nostra població busca treball. I aquest percentatge és enganyós; augmenta si es calcula sobre la població activa —només la suma de persones ocupades i gent en edat de treballar que busca ocupació. Al conjunt del País Valencià, la taxa d’atur és del 24,73%, molt per damunt de la mitjana estatal. La situació xativina és reflex de la situació global. Tots els analistes afirmen que els bens produïts per l’economia mundial a penes suposen el 10% de tots els moviments econòmics. Per cada dòlar que es produeix en béns i serveis, circulen als mercats financers entre 20 i 30 fruit de l’especulació. Als mercats globals s’aposta i s’especula amb tot: amb el preu dels aliments i els béns bàsics, amb el deute de països com Grècia, Itàlia o Espanya, o amb els efectes dels desastres naturals —ruïna i fam a les zones més deprimides del planeta.\nVivim immersos en una enorme bombolla especulativa. La major part dels diners és virtual: apunts comptables, pantalles d’ordinador, targes de plàstic. Damunt, l’Estat espanyol té unes especificitats pròpies que redueixen encara més el pes de la seua economia productiva: un sector primari feble (amb pocs recursos miners o energètics); un sector secundari, el dels productes manufacturats, dedicat tradicionalment a activitats en crisi (construcció, fusta, tèxtil, calcer, joguines); siderúrgia, indústria base i producció mecànica, minoritàries o molt supeditades a capitals externs; excessiva dependència del turisme i l'hostaleria; bancs contaminats pel rajol; escassa incidència al PIB de l’apartat I+D; poca inversió en serveis públics (sanitat, educació, atenció a la dependència...); un 25% d’economia submergida...\nI clar, amb aquestes dades, es comprèn fàcilment que els governs successius no s’atreviren a punxar la bombolla immobiliària; per a l’economia espanyola, és molt difícil crear ocupació de qualitat. (De fet, bona part dels llocs de treball destruïts per la crisi correspon al sector de la construcció.) Les estadístiques aporten dades ben cridaneres: el 60% de les persones que encara conserven el seu lloc de treball cobra menys de 1.100 euros bruts mensuals (en Alacant, la millor terreta del món, el 50% dels treballadors cobra menys de 800 euros); d’altra banda, l’espanyola és l’economia europea amb major nombre de treballadors sobretitulats (és a dir, amb una titulació acadèmica superior a la requerida per al lloc de treball que desenvolupen).\nEl subdirector del Banc d’Espanya i el president de la CEOE han volgut, però, felicitar-nos per Nadal. «Els espanyols cobren massa; haurien de cobrar menys», ha dit el primer. El segon ha proposat la creació de minijobs. En altres paraules: segons aquests capitosts, unes “mesures a la xinesa” (treball inestable i salaris mitjans de 400 euros) millorarien la situació. ¿De veritat creuen que la pobresa salvarà el consum? Si? Aleshores, els dos pròcers —que no han dit, ves per on, quins són els seus ingressos— podrien haver afinat encara més: tornem a l’esclavitud! En fi, volia desitjar-los bones festes, però no sé... Vist el panorama, em fa un poc de vergonya.\n(publicat a Levante-EMV, el 17/12/2011)\nPublicat per Ximo a 16:11 0 comentaris\nEtiquetes de comentaris: Economia, Festes nadalenques, Levante-EMV, Política local\nEn la passada reunió que celebraren a Marsella els líders del Partit Popular europeu, José Manuel Durão Barroso, president de la Comissió Europea, va saludar Mariano Rajoy, present a la cimera, amb aquestes paraules: «Felicitem el senyor Rajoy, que ha guanyat les eleccions dient als espanyols la veritat.» La veritat? Quina veritat? Durant la campanya electoral, Rajoy no ha desvetllat quines mesures pensa dur a cap quan haja pres possessió com a nou president del govern. Això sí, li les ha explicat al vicepresident de la Comissió Europea i comissari d’Indústria i Empresa, Antonio Tajani, que en sortir d’un entrevista amb el cap del PP, va declarar: «M’agraden molt les mesures que pensa prendre el senyor Rajoy.» Mariano també ha informat dels seus projectes a Timothy Geithner, actual Secretari del Tresor dels USA. Fins i tot Angela Merkel coneix els plans del pròxim executiu. Els coneixen tots menys aquells que els haurien de conèixer necessàriament: els ciutadans espanyols, que potser se n’assabentaran durant el discurs d’investidura (la cosa no és segura, perquè les eleccions andaluses estan a tocar). Visca la democràcia! Rajoy ha actuat com el criat que ret comptes al “puto amo” —fent servir l’expressió feliç de Pep Guardiola. D’altra banda, és habitual sentir a les autoritats econòmiques europees i mundials comentaris d’aquesta mena: «Els governants han de prendre mesures valentes per a solucionar la crisi.» (donant a entendre que les han de prendre malgrat saber que són impopulars i tindran un cost electoral). ¿Valentia o una combinació de covardia i poca vergonya a parts iguals? Ja són diversos els polítics que han guanyat eleccions sense concretar durant les campanyes —al marge de promeses genèriques i anuncis vagues— quins projectes anaven a enllestir. Després, en prendre possessió dels seus càrrecs, amb l’excusa que la situació era pitjor del que creien, han iniciat duríssims plans d’ajust. Actuà així el premier britànic David Cameron, i s’han sumat a la idea Mariano Rajoy i Artur Mas. ¿Són això actituds valentes? ¿No hauria estat més valent anunciar els plans d’ajust abans de les eleccions? ¿És una mostra de coratge negar la possibilitat que la ciutadania puga pronunciar-se en referèndum sobre determinades decisions polítiques? ¿Són valents els qui actuen d’aquesta manera? Jo crec que són uns cagats. Els haurien de ficar al pessebre fent de caganers!\nPublicat per Ximo a 16:52 0 comentaris\nPublicat per Ximo a 0:47 0 comentaris\nDissabte passat, a les onze de la nit, un amic em va cridar per telèfon: «Ja te n’has assabentat? Manolo Casesnoves ha mort.» Efectivament, el cor de don Manuel, el primer alcalde democràtic de Xàtiva que vam conèixer, havia deixat de funcionar. I clar, quan desapareix un personatge rellevant, arriba l’hora dels homenatges fúnebres. Els d’avui tenen, però, poc de ritual i molt de sincera desolació. Diferents veus ho han ficat de relleu: la virtut que millor definia Manuel Casesnoves era la bonhomia, potser heretada dels seus pares. Aquesta virtut li permetia de fer lliga amb tothom: amb pobres i acabalats, amb persones de dretes i persones d’esquerres, amb gent de lletra i gent rústega... La resta, el seu cristianisme progressista, les conviccions democràtiques i valencianistes, i la seua militància socialista, venia per torna.\nLa meua vinculació amb l’amic desaparegut s’inicià a mitjan dècada dels setanta, època en què Manolo militava al PSPV i havia adquirit una reputació de persona íntegra que l’acompanyaria tota la vida. Durant els anys anteriors a les primeres eleccions democràtiques, entre 1976 i 1978, vaig tenir la sort de compartir amb ell i amb altres amics comuns alguns moments inoblidables: la creació de l’Agrupament Democràtic de la Costera, la fundació d’Amics de la Costera... Guarde records inesborrables d’aquells moments, alguns més agradables que altres. Avui toca, però, parlar del agradables. Em vénen al cap moltes imatges: la placa que col·locàrem a la porta de l’Aljama, indret per on Jaume I va penetrar, segons la tradició, al recinte murat del castell, o la visita a Xàtiva del president del Consell Preautonòmic, Josep Lluís Albinyana...\nMés tard, vaig ser regidor del primer ajuntament democràtic presidit per Casesnoves. El seu tarannà integrador quedà de manifest quan assignà al meu grup polític —una llista independent— la regidoria d’educació. (En posteriors períodes municipals, s’ha ficat de moda no donar ni aigua als grups opositors.) D’aquella etapa, recorde, per exemple, el nostre viatge a Vila-real, invitats per les seues autoritats locals, per tal d’assistir a la inauguració del Col·legi Públic Carles Sarthou. En fer-se més estreta la nostra amistat, vaig conèixer la seua religiositat. Manolo formava part d’un cercle de persones —entre les quals estava el també desaparegut Bernardo Garcia Ripoll— que participaven assíduament als Congressos organitzats per l’Associació de Teòlegs Joan XXIII. Eren cristians de base, practicants d’una solidaritat que suscitava admiració fins i tot entre els no creients. En realitat, el gènere més adient per a lloar gent com ells és l’hagiografia. Encara avui, Manolo continuava col·laborant en les activitats solidàries de Gent de la Consolació.\nEn retirar-se de la primera fila política, mantingué el seu activisme cultural i cívic. Els socis d’Amics de la Costera ens sentim especialment dolguts per la pèrdua del company. El dia 14 d'octubre, participà per última vegada en un acte nostre. Aquell dia, vam descobrir, a la plaça del Mercat, una làpida que recorda la restitució del nom de Xàtiva per acord de les Corts de Cadis. (Sent alcalde, havia firmat l’edicte que restituïa al valencià el topònim castellanitzat de la nostra ciutat.) I arribats ací, què més podríem dir? Doncs, que la família i els amics —la seua dona, Fina, els seus fills, els seus néts, els seus camarades— queden sumits en el desconsol a poquets dies de Nadal. Adéu amic! Sempre et recordarem!\n(publicat a Levante-EMV, el 13/12/2011)\nPublicat per Ximo a 16:33 0 comentaris\nEn Itàlia existeix un impost semblant a l’Impost de Béns Immobles (IBI) que paguem els ciutadans de l’Estat espanyol als respectius ajuntaments. Fins ara, el gravamen italià es denominava Impost Comunal sobre els Immobles, també conegut per l’acrònim ICI. Aquest tribut municipal gravava els edificis i els terrenys agrícoles o edificables de la República Italiana. El pagava només la gent amb més d’un immoble en propietat; a partir de 2012, serà substituït per l’IMU, Imposta Municipale Unica, i l’haurà de pagar tothom, amb independència del número d’immobles que tinga. L’ICI ha protagonitzat les primeres planes dels periòdics arran del pla “Salva Itàlia”, proposat pel govern de Mario Monti. Aquest dur pla d’ajust ha adquirit un plus de notorietat per les copioses llàgrimes que provocà en la ministra italiana de treball. Pobra dona!\nEl pla, que vol estalviar trenta mil milions d’euros, obligarà els italians a estrènyer-se el cinturó. S’imposaran nous impostos i sacrificis com l’augment de l’edat de jubilació. Això sí, l’exassessor de Goldman Sachs —catòlic practicant— s’ha oblidat de passar-li també el compte al Vaticà, que no paga els impostos que caldria, segons el parer de molts italians. Parlamentaris, gent de peu i grups d’indignats demanen que el Vaticà també assumisca una part dels sacrificis que imposa el decret del govern de Monti. L’Estat del Vaticà té actualment menys d’un quilòmetre quadrat d’extensió. Itàlia no hi té cap autoritat; només exerceix cert control en matèria monetària i bancària, per tal d’evitar, entre altres coses, el rentat de diners (en 1982, es va descobrir que l’IOR, el banc del Vaticà, havia llavat diners de la màfia). Bé que el poder geogràfic de la Santa Seu es limita a unes poques hectàrees, el seu poder terrenal arriba molt més lluny.\nEl Vaticà, a més de ser propietari dels palaus renaixentistes on viu el Papa i s’allotgen bona part de l’activitat administrativa de la Santa Seu i un immens patrimoni artístic —la Capella Sixtina i els Museus Vaticans es troben dins del seu recinte murat—, també posseeix centenars d’edificis i terrenys repartits per tota Roma i fora de la Ciutat Eterna. Molts ja eren seus quan s’esdevingué la unitat italiana i desaparegueren els Estats Pontificis, en 1861. Altres li foren donats per catòlics de la noblesa romana —cal recordar que molts pontífexs i cardenals de l‘Església han sortit d’aqueixa noblesa. També hi ha les propietats deixades en herència a la Santa Seu per catòlics fervents. Aquests dies, la premsa italiana ha parlat de 10.000 testaments anuals a favor dels ens eclesiàstics. Finalment, el Vaticà també ha comprat edificis, durant els últims decennis, per pura inversió, i sovint ha llogat els apartaments a gent de la seua confiança.\nGràcies als acords bilaterals entre Itàlia i el Vaticà, les esglésies, les capelles i tots aquells llocs considerats de culte no paguen l’ICI. Ara bé, la Santa Seu posseeix moltes propietats que, tot i ser conceptuades com a llocs de culte, estan destinades en realitat a activitats lucratives: sanatoris, clíniques, escoles, universitats, museus, hotels, albergs i pensions per als peregrins catòlics que visiten Roma, diversos centenars de mils a l’any. Tots aquests béns immobles (entre el 20 i el 30% del patrimoni immobiliari italià) no estan subjectes a un impost que, en canvi, hauran de pagar absolutament tots els altres propietaris. En total es tractaria d’un privilegi que, segons la premsa italiana, costaria a les arques de l’Estat uns 700 milions d’euros anuals. El cardenal Tarcisio Bertone, secretari d’estat i número dos del Vaticà, ha contestat les crítiques indicant que «l’ICI és un problema que ha de ser estudiat profundament» i recordant que l’Església fa molt pels pobres i pels més dèbils, fins i tot suplint les deficiències de l’Estat.\nA mi, tot açò em recorda els llimbs fiscals en què viu l'església espanyola. Els indignats italians feren, el 8 de desembre, una marxa en bicicleta per tota Roma, visitant immobles eclesiàstics que no paguen l'ICI. Sorprendria saber el nombre de béns immobles de Xàtiva que són propietat de l'Església, o el nombre de testaments a favor seu. També es podria fer una bona passejada en bicicleta per la nostra ciutat!\nEtiquetes de comentaris: Economia, Món, Religió\nQue José Luis Rodríguez Zapatero ha balafiat el corrent de confiança i simpatia que aixecà en guanyar les primeres eleccions és cosa ben sabuda. Encara recorde com Alfonso Guerra li va traure el malnom de Bambi. Durant un temps, els fets semblaven desmentir aquesta imatge de beneït. «Astut com una serp i manyac com una coloma» semblava una caracterització més ajustada del president socialista. Els fets han vingut, però, a donar la raó al senyor Guerra. Com un beneït —o pitjor encara, com un tarròs— s’està comportant Zapatero durant el període de traspàs de poders. Generalment, en les setmanes que precedeixen la presa de possessió del nou executiu, els governs de dretes solen practicar una política de terra cremada; procuren deixar un camp minat als seus successors. ZP, en canvi, està fent una transició “modèlica”. Pel que sembla, tot són facilitats i transparència amb l’equip que presideix la senyora Saénz de Santamaría, una bona peça. Per què fa això ZP? Per què ha indultat el banquer Alfredo Sáenz, condemnat per delicte de denúncies falses? (El vicepresident segon i conseller delegat del Santander féu aquestes afirmacions en juny: Es imprescindible desmontar el welfare, el estado de bienestar europeo, y no tenemos demasiado tiempo para hacerlo.) ¿Per què no s'ha passat aquesta patata calenta al senyor Rajoy? Un govern en funcions només ha d’executar assumptes de tràmit. ¿A sant de què es planteja ara el futur del Valle de los Caídos? El senyor Rodríguez Zapatero ha tingut vuit anys per a donar una orde ben senzilla: col·locar una càrrega de dinamita —sí, de dinamita— en l’enorme creu que presideix Cuelgamuros i enderrocar-la. «Mort Pasqual, li portaren l’orinal», fa la dita. Zapatero ha tingut temps per a fer això i altres coses, com ara promulgar la llei de mort digna i cures pal·liatives, i la llei de llibertat religiosa. I encara gràcies! Com que les bases socialistes amenaçaven amb una revolta —jo tinc amics que eren a punt d’esgarrar el seu carnet del PSOE—, el govern en funcions ha hagut de fer marxa enrere en altres afers que volia passar resolts a Rajoy: una segona retallada de sous als funcionaris i el desenvolupament de la Llei Sinde. ¿Pensa José Luis que Mariano, agraït, no acusarà el PSOE d'haver mentit sobre la veritable situació del país? Bambi? Aquest qualificatiu es queda curt. Recorde haver-li dit a l’amic Vicent Terol que ZP era, en part, un dels nostres. Al final, ha resultat ser un torracollons que, llevat d’algunes mesures progressistes —en matèria de drets civils, posem per cas—, ha fet una gestió equivocada de la crisi, ha tingut una actitud massa submisa davant dels poders globals i ha pecat d’ingenuïtat en nombrosíssimes ocasions. (La ingenuïtat és un dels pitjors pecats que pot cometre un polític.) En resum: ha provocat la devastació del seu partit i de l’esquerra en general.\nPublicat per Ximo a 11:56 0 comentaris\nEtiquetes de comentaris: Eleccions 2011, Humor, Opinió, Política\nLa doctrina catòlica sobre la Immaculada Concepció, anomenada també dogma de la Puríssima Concepció, afirma que la Mare de Déu fou preservada del pecat original en el moment de la seua concepció, ço és, quan Sant Joaquim, que portava temps intentant-ho infructuosament, aconseguí finalment deixar prenyada Santa Anna —diuen que amb ajuda sobrenatural. El papa Pius IX elevà l’afer a categoria de dogma en 1854. (No s’ha de confondre aquest dogma amb el de la virginitat de la Mare de Déu segons el qual Jesús fou concebut sense intervenció de cap baró i Maria es mantingué verge abans, durant i després del seu embaràs.) La butlla pontifícia Ineffabilis Deus, de 8 de desembre de 1854, diu així: «Com a honra de la Santíssima Trinitat, com a joia de l’Església Catòlica, amb la autoritat de nostre Senyor Jesucrist, amb la dels Sants Apòstols Pere i Pau, i amb la nostra pròpia, definim, afirmem i diem que la doctrina que manté que la Santíssima Verge Maria fou preservada immune de qualsevol taca de culpa original des del primer instant de la seua concepció, per singular privilegi i gràcia de Déu Omnipotent, en atenció als mèrits de Crist Jesús, Salvador del gènere humà, ha estat revelada per Déu i que, per tant, ha de ser ferma i constantment creguda per tots els fidels. Raó per la qual, si algú tingués la temeritat, cosa que Déu no permeta, de dubtar en el seu cor d’allò que per Nos ha estat definit, sàpiga i entenga que el seu propi judici el condemna, que la seua fe ha naufragat i que s’ha separat de la unitat de l’Església i que si damunt gosés manifestar de paraula o per escrit o de qualsevol altra manera externa allò que sentís en el seu cor, pel mateix queda subjecte a les penes establertes pel dret.» Aquesta declaració partia de l’expressió «Plena ets de Gràcia» (Gratia Plena) continguda en el salut de l’arcàngel Gabriel (Lluc 1,28) i recollida per l’Ave Maria. Tanmateix, els protestants rebutgen aquest dogma. Consideren que tots els essers humans, inclosa Maria, naixen en pecat i són salvats per l'obra redemptora de Crist. Només Jesús, que fou concebut per l'Esperit Sant, estigué lliure de pecat. La pena per als descreguts és doble: celestial i terrenal. En negar el dogma de la Immaculada, els luterans alemanys, posem per cas, pateixen una penalització inesperada: no poden gaudir aquests dies d’un bonic pont. En canvi, molts catòlics hispànics —tots no, eh— cobraran menys que un alemany, és cert, però tenien fins ara la possibilitat de resquitar-se amb uns aqüeductes festius espectaculars. (L'Església Catòlica sempre ha reivindicat el caràcter feriat de la Immaculada.) Hi ha, però, un petit problema: el nostre resquit podria estar a punt de desaparèixer, perquè la CEOE s’ha tornat luterana en matèria de ponts. Senyor, quina caterva de descreguts!\nPublicat per Ximo a 16:03 0 comentaris\nPublicat per Ximo a 0:09 0 comentaris\n—L’anterior primer ministre era un perill per a la supervivència de la fe. Sota l’aparença d’una ovella mansa, s’amagava en realitat una fera ferotge decidida a esborrar qualsevol vestigi del nostre credo.\n—Et dic que no. Sovint, el Sant Pare i la seua Cúria s’han vist obligats, per raons diplomàtiques, a reprendre’l públicament. Recorda que el Senyor sol escriure recte amb renglons torts. Però el mandatari cessat és un dels nostres.\n—Un dels nostres? No diga això vostra reverència! Un dels nostres mai no hagués autoritzat el casament dels marietes, ni l’avortament lliure, ni les eutanàsies encobertes... Mai no hauria promogut el laïcisme radical, ni la promiscuïtat sexual dels joves, ni la píndola del dia després, ni una escola pública atea que subverteix els nostres valors més preuats... Com ha de ser un dels nostres?\n—Els camins de Déu són inescrutables. Hauries de discernir les qüestions essencials de les accessòries. Aquest home ha fet molt per la nostra missió apostòlica: ha contribuït a la nostra obra amb donatius abundants i freqüents; no ha volgut denunciar els concordats firmats i segellats amb la Santa Seu; ha augmentat el nombre de pobres i necessitats, la qual cosa ha eixamplat el camp de la nostra acció pastoral... Ha perdonat els directors dels monts de pietat, igual que el Senyor perdonà la Magdalena... És una veritable ovella del nostre ramat.\n—Deixa’m acabar. El mandatari que ara cessa ha tingut cura, durant quatre anys, de la nostra vinya. En aquest temps, ha besat vàries vegades l’anell del pescador. I sempre s’ha fet càrrec dels dispendis i les dietes de la Cúria... En fi, ha prohibit tota classe d’excessos amb l’alcohol, el tabac, la gola, la velocitat... Clar que és un dels nostres! Ha estat el cavall de Troia que ha desarmat el nostre pitjor enemic, el partit col·lectivista!\n—Però pare, fins al punt de concedir-li el capel i la porpra cardenalícia?\n—Fill meu, hem de ser agraïts amb qui ha col·laborat amb els plans de la Divina Providència, amb qui ha propiciat la vinguda d’un messies barbut i plàcid que, aquest sí, implantarà definitivament el Regne de Déu en aquesta extensa contrada de postisses i correbous. Au! Ja saps que tenim el deure d’obediència.\nSacarino, protagonista d’un còmic de Francisco Ibáñez inspirat en els personatges francesos Gaston Lagaffe i Spirou, ambdós d'André Franquin, era el grum —en castellà, el botones— d'un diari anomenat El aullido vespertino, que posteriorment passaria a dir-se DDT. El botones Sacarino tenia encomanades múltiples tasques: tenir cura de l’ascensor, netejar i ordenar els despatxos, omplir de tinta les ampolletes, fer encàrrecs, etc. El proppassat dia 20, em vingueren a la memòria les aventures de Sacarino. Un regidor del PP actuava com apoderat al col·legi electoral en què la meua dona presidia una de les taules. Jo també vaig passar molta estona en aqueix col·legi (com que havia d’estar sol tot el dia, vaig atendre la petició d’una coalició minoritària que necessitava apoderats) i vaig tenir ocasió, per tant, d’observar les evolucions dels militants dels diferents partits al llarg de la jornada. D’on traurà el PP la caterva d’interventors i apoderats que exhibia? Ai! «Qui té diners té tot adreç, i filla de rei si volgués», diu el refrany.\nEn fi, ja coneixia des de fa temps els maneigs que fan servir alguns per tal de pescar fins a l’últim vot en les aigües tèrboles de les cites electorals: enredades al padró, vots per correu manipulats, intents d’embolicar els immigrants i els vells... He vist, en altres conteses, el continu trasbals d’avis, des dels domicilis i les residències on viuen fins als col·legis electorals —en ambulàncies, en cotxes privats conduïts per coneguts militants. Generalment, els iaios porten les paperetes ja introduïdes als sobres respectius. Sovint, llurs acompanyants pretenen traslladar els sobres fins a la mateixa taula, quan els ancians tenen problemes de mobilitat. Sort que no totes les persones es deixen embolicar d’una manera tan barroera! Sense anar massa lluny, una senyora major que conec em contava com hagué de rebutjar dies abans dels anteriors comicis locals els oferiments d’una coneguda militant del partit finalment guanyador: «Si vol, la puc portar al col·legi electoral o la puc ajudar a votar per correu.» La senyora no picà l’ham. «El meu fill m’ajudarà», va dir.\nEl regidor esmentat més amunt semblava haver-se transmutat el 20 de novembre en ascensorista; com que s’havia emparat de les claus de l’ascensor, tots aquells electors que necessitaven utilitzar la màquina elevadora —gent major, discapacitats, persones accidentades— havien de passar pel seu post de sentinella. I ell, clar, aprofitava l’avinentesa per a garlar amistosament, traure pit i mostrar el logo del partit, preguntar en veu baixa als usuaris si ja duien preparades les paperetes... Total: l’home no tenia assossec; degué estar tot el dia de guàrdia, al costat de l’ascensor. (A les sis de la vesprada, quan vaig tornar al col·legi, després d’haver descansat una llarga estona a ma casa, l’home continuava exercint de botones, voltat d’una plèiade d’apoderats i apoderades del seu partit.) Quin objecte tindria una dedicació tan abnegada? Si ell ja sabia que anava a guanyar les eleccions! És més: pel que sembla, el desassossec no era privatiu de Xàtiva; en un poble de Galícia, els interventors del PP van exigir, durant l’escrutini, que es considerés vàlida una papereta del seu partit que algú havia introduït al sobre junt amb una tallada de xoriç.\nA mi, totes aquestes anècdotes em recorden els diversos personatges de Paco Ibáñez: la parella de Pepe Gotera y Otilio, chapuzas a domicilio, posem per cas, sempre acabava provocant, a causa de la seua ineptitud, esfondraments, inundacions i retrunys a les llars on intervenia; Sacarino solia protagonitzar situacions divertides, malifetes que alteraven el funcionament de l’oficina. Els membres del govern local xativí n’han fet de ben grosses al llarg del passats períodes municipals. Ara bé, com a encarregats de la fontaneria electoral no tenen preu. Els hi va la vida! Els resultats dels dos últims comicis indiquen que la dreta autòctona podria haver tocat sostre. L’enfonsament del PSOE ha dissimulat una dada òbvia: tant a València com a Xàtiva, els populars comencen a perdre vots (Rus ja no suma; resta). I clar, s’ha estès l’alarma entre els càrrecs públics i els afiliats que viuen directa o indirectament de la política —o arrodoneixen llurs ingressos amb dietes i complements pagats per l’erari públic—, i entre els clients que gaudeixen d’alguna prebenda. Estan disposats fins i tot a fer de botones en canvi de conservar la “mamella” indefinidament.\n(publicat a Levante-EMV, el 03/12/2012)\nPublicat per Ximo a 14:18 2 comentaris\nMalgrat la seua decisió d’abandonar definitivament les armes, ETA continua suscitant una enorme desconfiança entre els ciutadans, tal com mostra una enquesta feta pública ahir mateix. Hi hagué un temps —molt llunyà, és cert— en què les accions d’ETA concitaven l’aprovació general de tota la gent d’esquerres. Parle de l’època en què escamots etarres feren volar per l’aire el cotxe de l’almirall Carrero Blanco o mataren a trets el comissari Melitón Manzanas. Aquest policia era el cap de la brigada social de Guipúscoa, conegut pel seu zel en la repressió dels opositors a la dictadura franquista. Durant la Segona Guerra Mundial havia col·laborat amb la Gestapo alemanya. Tots els detinguts polítics que van caure en les seues mans van coincidir a senyalar-lo com un torturador brutal. Manzanas fou la primera víctima mortal premeditada d'ETA. Durant la meua època de militància política en Unitat del Poble Valencià —marca predecessora de l’actual Bloc Nacionalista—, vaig sentir com un destacat membre del seu Consell Polític deia en veu alta, en una reunió: «Jo mai no condemnaré els militants d’ETA.» Però l’organització terrorista acabà cometent accions —segrests, assassinats— cada vegada més incomprensibles. L’atemptat a l’Hipercor de Barcelona, el 19 de juny de 1987, marcà el final de qualsevol idil·li amb la banda. Això sí, durant un temps, l'esquerra se l'agarrava amb paper de fumar a l’hora de fer autocrítica; renegar dels anys de recolzament romàntic a la lluita dels etarres era molt complicat. Però continuaren els atemptats de la banda: la mort de Francisco Tomás y Valiente, l’execució del regidor Miguel Ángel Blanco, l'assassinat d’Ernest Lluch... A hores d’ara, no deu quedar cap conegut meu, militant d’esquerres i pertanyent a la meua generació, que conserve alguna recialla del romanticisme juvenil que inspirà el grup terrorista basc. Jo, que estic en contra de la pena de mort, sóc dels qui van viure el termini fixat per a l’execució de Miguel Ángel Blanco com la vigília que precedia la mort dels condemnats executats amb garrot vil. (Els últims executats amb aquest sistema van ser l'anarquista català Salvador Puig Antich i el delinqüent comú d'origen alemany Heinz Ches, que van ser ajusticiats el 2 de març de 1974.) Fins i tot he arribat a pensar que les morts dels odiosos Carrero Blanco i Melitón Manzanas foren vulgars execucions (i no les accions heroiques que tothom enalteix). Les preguntes del milió són les següents: En quin model polític es volien inspirar, per a construir l’Euskadi independent, els de la caputxa, la pistola i el cotxe bomba? En el model Ceauşescu? Es pot bastir una Euskal Herria lliure, socialista i democràtica sobre l’assassinat, el segrest i l’extorsió? Paga la pena de viure en un país en què no tenen cabuda els discrepants? Amb tots aquests interrogants, el comunicat d’ETA, anunciant el final definitiu de la violència, em va provocar una sensació d’alleujament, però cap evocació romàntica. L’any passat, visitant Cuba, em succeí quelcom semblant: també hi trobí a faltar qualsevol indici de romanticisme; des de llavors, les samarretes, les monedes o els bitllets amb l’efígie del Che Guevara han esdevingut mers records de viatge, mers objectes de col·leccionista.\nPublicat per Ximo a 0:15 2 comentaris\nPublicat per Ximo a 16:31 0 comentaris


Adif posa en marxa els ascensors de l'estació de Figueres, sis mesos després - Diari de Girona\nAdif posa en marxa els ascensors de l'estació de Figueres, sis mesos després\nLa companyia va anunciar ahir que la previsió era activar-los entre el vespre i avui al matí\ngemma tubert figueres 04.01.2017 | 09:34\nL´ascensor de l´estació quan estava precintat.\nL'Administrador d'Infraestructures Ferroviàries (ADIF) va informar ahir que té previst posar en servei els ascensors de l'estació de tren de Figueres en les properes hores. Els aparells estaven instal·lats des del passat mes d'agost però feia sis mesos que s'esperava poder-los tenir operatius.\nFa mig any que s'hi van posar en el marc de les obres de millora de l'estació però un seguit de despropòsits n'han anat endarrerint la posada en servei. Primer va ser el canvi de projecte que, segons Endesa, l'Ajuntament de Figueres els va obligar a fer per tal que hi hagués una línia soterrada.\nDesprés el problema hauria estat que la llicència d'obres, amb el nou projecte, hauria arribat tard i, finalment, l'augment de potència que necessitaven. Endesa, però, va anunciar fa unes setmanes que tots els seus tràmits estaven fets i que a partir d'aleshores la pilota era al teula d'ADIF. Ahir la companyia va assegurar que estaven en disposició de posar-lo en servei entre ahir al vespre i avui al matí. Precisament, ahir a la tarda els operaris estaven fent les darreres proves tot i que la previsió és que al llarg d'aquesta setmana es faci un seguiment de la seva posada en marxa.


Mario Vargas Llosa i Aitana Sánchez Gijón assagen a Ràfol d´Almúnia l´«Odissea» d’Homer – Ràdio Pego\nMario Vargas Llosa i Aitana Sánchez Gijón assagen a Ràfol d´Almúnia l´«Odissea» d’Homer\n1 d'agost de 2006 Sara Garcia 0 Comment\nL´adaptació de Vargar Llosa d´aquesta obra clàssica s’escenificarà a Mèrida durant tres úniques actuacions, a l’agost en el prestigiós Festival de Teatre Clàssic que la ciutat oferta des de fa molts anys. Deu càlides vesprades han estat assajant dos grans autoritats del món de l´art, escriptor un, actriu l´altra. Mario Vargas Llosa i Aitana Sánchez Gijón han triat Ràfol d´Almúnia per realitzar els d’un dels assajos generals de l’Odissea, obra clàssica d’Homer adaptada pel mateix Vargas Llosa. El text ha estat escrit única i exclusivament per a ser representat els pròxims 3, 4, 5 i 6 d’agost en el Festival de Teatre Clàssic de Mèrida.\nEl director de l’obra, el català Joan Ollé, assegut enfront dels actors imagina ja el teatre romà comptant, com una progressió geomètrica invertida, el compte arrere. Està ultimant cada un dels moviments i controlant una a una les paraules que pronuncien els dos intèrprets.\nAitana representa Penélope i a molts altres personatges que al llarg de la narració aconsellen, sedueixen o atabalen a un Odisseu, ansiós de riscos. L’actriu s´ha anat adaptant, a poc a poc, a cada un de les personalitats com si de xicotetes pinzellades es tractara. «És més una qüestió de paraula que d’encarnar físicament a un personatge», matisa.\nOdisseu, no distingeix si les seues aventures són reals o un producte de la seua imaginació. Per això «Mario està més desqueferat millorant xicotets detalls», precisa el director. El mestre de la literatura assegura estar molt acostumat al públic encara que d’una altra forma molt distinta. Esta és la segona vegada que puja a un escenari després de la representació de “La veritat de les mentides”. «Em costa més actuar que escriure. Estic acostumat a estar enfront del públic però mai he sentit la inseguretat ni la sensació de risc que es té interpretant a un personatge que un no és», explica l’autor.\nL’adaptació només serà representada en quatre ocasions al teatre romà de Mèrida. Mario explica que va escriure l’Odissea perquè fóra interpretada en eixe escenari. Els dos protagonistes i el director diuen que en principi no hi ha més actuacions programades pels problemes d’agenda, els tres caminen molt ocupats i és difícil trobar un moment de confluència. No obstant, l’adaptació serà publicada pròximament, incorporant fotos dels assajos, de l’espectacle i s’inclouran a més iconografies de Frederic Amat.\nProposta de ruta ambiental i cultural a peu per la comarca →


El germà de Sofía Cristo vol justícia: “Mataria l’home que va abusar d’ella”\nÁngel Cristo Jr. reacciona a la confessió de la germana, que hauria patit abusos sexuals quan només tenia cinc anys\nSofía Cristo plora en parlar dels abusos sexuals que va patir - Telecinco\nJennifer Navarro 22/09/2021 2:00 pm\nSofía Cristo, coneguda per ser filla d’Ángel Cristo i Bárbara Rey, ha estat notícia aquesta setmana per la confessió colpidora que ha fet a Secret Story. La jove reconeixia per primer cop haver estat víctima d’abusos sexuals quan només tenia cinc anys, el que no havia explicat mai ni tan sols a la seva mare. No va voler revelar la identitat de la persona que li va fer, però ha deixat caure que era una persona “molt propera a la família”. Davant d’aquesta revelació, la mare trencava a plorar en directe i el germà decidia trencar el seu silenci i parlar del tema en una entrevista a Lecturas que avui publiquen en portada.\nEl germà de Sofía Cristo parla de l’abús sexual que va patir quan era petita / Lecturas\nÁngel Cristo Jr. parla per primer cop amb la premsa per defensar la seva germana i enviar un missatge a l’home que va abusar d’ella: “El mataria“. Vol saber qui la va fer patir d’aquesta manera quan era tan petita i demana justícia per a ella: “Vull saber qui va ser i això no quedarà així. Em va fer sentir molta tristesa… Hauria d’haver-la protegit, però no em vaig assabentar de res”, es lamenta. Ell és pare d’una nena de quatre anys, el que fa que l’afecti encara més imaginar-se la germana patint una bestialitat així amb aquesta edat: “Em fa un fàstic! La meva germana l’ha de denunciar“.\nEn una conversa molt sincera, el jove parla de la dura infància que van viure per culpa dels maltractaments del pare cap a la seva mare; uns records dolorosos que l’uneixen encara més a Sofía. Explica que els dos van ser testimoni de baralles horribles entre els seus pares, el que va provocar que sentissin pànic cap al seu pare. A més a més, tampoc no ajudava veure’ls a televisió dedicant-se insults molt greus. Tota aquesta situació va motivar Sofía a sortir de nit des de jove i a tenir amistats perilloses: “He arribat a amenaçar a amics seus perquè no l’incitessin a drogar-se… Sortia amb els pitjors”. Afortunadament, Sofía va poder sortir d’aquell món i ara ajuda altres joves a deixar les drogues.


Política de privacitat | Roselló Mallol\nIdentitat: LEGAL IT GLOBAL 2017, SLP\nDir. Postal: Pg. Joan Carles I, 12, 08320 El Masnou (BCN)\nLa següent Política de privacitat estableix els termes en què tractarem les dades personals l’empresa; això inclou qualsevol dada personal recollida a través de la nostra pàgina web www.rosello-mallol.com, així com qualsevol altra dada que tractem en exercici de les nostres activitats professionals.\nL’empresa recull les següents dades personals amb les finalitats a continuació indicades:\na) Formulari de contacte de la web: les dades personals recollides a través d’aquest formulari seran exclusivament utilitzats per a informar-lo sobre els serveis que ens hagin sol·licitat.\nb) Prestació del servei: en el cas que contractis algun dels nostres serveis, les teves dades personals seran exclusivament utilitzats per a la gestió administrativa relacionada amb el servei contractat. Això implica bàsicament la facturació del servei\nc) Dades de candidats: en el cas que ens facis arribar el teu CV o que realitzis entrevistes de treball en les nostres oficines, les teves dades seran utilitzades per a cobrir possibles vacants laborals en la nostra empresa.\nQuant temps custodiem les teves dades?\nLes dades de possibles clients que no acabin contractant cap servei, seran automàticament eliminats passat un any des del contacte, sempre que el possible client no hagi mostrat més interès en els nostres serveis. En cas de contractar algun servei, les dades seran tractades mentre duri la relació professional i, una vegada conclosa pel temps de necessari per a respondre davant possibles responsabilitats legals especialment totes les relacionades amb les garanties de béns de consum. En relació a les dades laborals aquests seran tractats mentre duri aquesta relació i una vegada conclosa, pel temps necessari per a respondre per possibles incompliments en aquest àmbit. En el supòsit de realitzar alguna entrevista per una vacant laboral, les teves dades personals seran arxivats per un període d’un any, després dels quals, de no haver estat seleccionat, seran esborrats dels nostres sistemes.\nEn el supòsit que ens donis el teu consentiment per a informar-te dels nostres o serveis, mantindrem les teves dades fins que ens manifestis la teva voluntat de no rebre més comunicacions nostres. En el cas que adquireixis algun producte, i d’acord amb la normativa vigent, s’entendrà que ens dónes el teu consentiment per a rebre comunicacions comercials nostres. En qualsevol cas pots exercir el dret d’oposició a través dels canals anunciats en aquesta Política de Privacitat.\nLes dades dels clients seran tractats per l’empresa, així com aquells relacionats amb els treballadors, per al compliment de la relació contractual.\nÚnicament tractarem les teves dades amb finalitats promocionals si ens has donat el teu consentiment específic per a això. Sempre tindràs l’opció de revocar el teu consentiment per al tractament de les teves dades amb aquestes finalitats.\nLes teves dades personals no seran cedits a tercers sense el teu consentiment, tret que mediï una llei que obligui a l’Empresa a tal cessió de dades.


Murray House Harrogate Regne Unit - Ofertes d'hotels amb els MILLORS DESCOMPTES EN LÍNIA\nVeure tots els 112 allotjaments a Harrogate.\n67 Franklin Road, Prop del Centre, Harrogate, Regne Unit - Veure al mapa\n"Nothing to dislike; great location, nice room, very clean th..."\nSi el que està buscant és per un hotel ben situat a Harrogate, no busqui més enllà de Murray House. Des d'aquí, els viatgers poden gaudir d'un fàcil accés a tot el que aquesta viva ciutat ofereix. Un refugi de descans i relax, l'hotel us oferirà una renovació total a només pases de les nombroses atraccions de la ciutat com ara Centre Internacional Harrogate, Teatre Harrogate, Museu Royal Pump Room.\nMurray House també ofereix moltes instal.lacions per enriquir la seva estada a Harrogate. Per a la comoditat i comfort dels seus clients, l'hotel ofereix Wi-Fi gratuït en totes les habitacions.\nA més, totes les habitacions ofereixen una gran varietat de comoditats com ara calefacció, despertador, estació d'Ipod, aparell de televisió LCD/pantalla de plasma, articles de tocador per satisfer els clients més exigents. A més, l'oci que l'hotel ofereix assegurarà que tengui molt a fer durant el dia. Murray House és la vostra destinació si buscau allotjament de qualitat a Harrogate.


A CLINICA DENTAL TRAVESSERA seguim creixent | Clínica dental Travessera\nEn 24 Aug, 2016\nEn CLINICA DENTAL TRAVESSERA seguim creixent per arribar a molts més pacients.\nCal destacar les nostres modernes i innovadores instal•lacions, equipades amb la tecnologia més especialitzada i adaptades a les necessitats de tots els públics. Des del nostre CENTRE DENTAL oferim tots els nostres serveis en odontologia, apostant, com sempre, per la més alta qualitat. Des cirurgies implantològiques, fins higienes o blanquejaments dentals, passant per qualsevol dels serveis amb sedació conscient i tractaments estètics dentals. Tot això, fent servir els MILLORS MATERIALS i apostant per un tracte personalitzat, senyal d’identitat de la nostra CLÍNICA.\nEls nostres professionals s’han format en universitats i segueixen el seu constant formació per poder oferir els serveis més nous i actuals. A Clínica Dental Travessera abastem totes les ESPECIALITATS ODONTOLÒGIQUES. Des de Odontopediatria fins tècniques de sedació per poder tractar a aquells pacients que pateixen odontofobia o por al dentista. Comptem també, amb els tractaments de ORTODÒNCIA ESTÈTICA Invisaling.\nClínica Dental Travessera està situada en un punt neuràlgic del Barri de Gràcia.


Sacrifici - Viquipèdia, l'enciclopèdia lliure\nPer a altres significats, vegeu «sacrifici (escacs)».\nEl sacrifici (del llatí sacrum facere, "fer sagrat") és la mort ritual d'un ésser viu per honorar una divinitat. Per extensió, s'anomena sacrifici una pèrdua voluntària (com al joc dels escacs) per obtenir un benefici posterior. Al cristianisme es considera que Jesús es va sacrificar per rentar els pecats de la humanitat.\n1 Sacrifici animal\n1.1 Religions antigues\n1.2 Al judaisme\n1.3 A l'Islam\n2 Sacrifici humà\n2.1 A les religions antigues\n2.2 Als ritus americans\n2.3 A Àsia\nEl sacrifici animal està documentat des de les primeres civilitzacions i apareix a tots els continents. Consisteix a matar un determinat animal, usualment un mamífer o ocell, recitant pregàries amb gestos rituals per part del sacerdot o equivalent. El sacrifici pot tenir la funció d'agrair a la divinitat un do, de demanar empar o perdó per una ofensa del poble o per fer una petició valuosa (com ara la fertilitat de les collites). El simbolisme del sacrifici rau en el fet de bescanviar vida per vida (la de l'animal per la nova vida de la comunitat amb ajuda divina) a més d'oferir quelcom valuós com a signe d'adoració.\nEls protoindoeuropeus sacrificaven cavalls a les divinitats (com proven els esquelets de cavalls de les tombes de la Cultura dels kurgans) i aquests ritus van passar als pobles descendents, com a la cerimònia Ashvamedha índia, la festa Equus October romana o la Geraldus Cambrensis irlandesa.\nEscena d'un sacrifici\nUn altre animal amb un pes important a les religions antigues era el brau, com a la festa romana del Tauroboli o les lustratio, cerimònies de purificació amb ocasió del naixement (es pensava que el nadó podia venir al món amb mals esperits, en un antecedent del bateig). Els romans oferien altres animals a les divinitats, com proven els recomptes civils: la cabra era per a Júpiter, el porc o el brau per a Mart, etc.\nEls grecs oferien sacrificis a les divinitats de l'inframón cremant els seus cossos en un ritual anomenat holocaust (terme que va passar a designar la Shoah jueva al segle xx). Aquest sacrifici, que es va estendre pels pobles de l'Orient Mitjà, era considerat el més pur, ja que s'oferia totalment l'animal als déus (no es podia aprofitar la carn, com en altres modalitats, per tant els humans no es quedaven res per a ells). Igualment consideraven l'hecatombe (sacrific de 100 caps de bestiar) per conjurar grans perills o els sacrificis massius, on tota la polis contribuïa, en ocasió de grans festes com les Panatenees.\nEls hindús oferien regularment animals a la deessa Kali (cabres i gallines fonamentalment), costum avui dia desaprovat però que perviu a les àrees rurals. Els egipcis també tenien el sacrifici animal entre els seus ritus, tant per l'endevinació com en el culte de déus com Apis. Igualment s'han trobat proves arqueològiques de sacrificis entre els ioruba, en ritus que continuen vius a la santeria.\nEl judaisme contempla el sacrifici com un mitjà de relació amb Déu. Per exemple, el kapparot és un sacrifici d'una gallina abans del Yom Kippur tot i l'oposició de diversos rabins, ja des del temps de Maimònides, que ho consideren un ritual pagà o supersticiós.\nEl sacrifici més comú, però, és l'anomenat qorban, que consistia a oferir a Déu la primera collita i el primer animal nascut a cada família, com a signe d'agraïment. Aquest costum, que ja apareix al Gènesi, sembla d'origen cananeu i es legisla amb detall al Levític. Posteriorment es van oferir sacrificis en cada moment important de la vida, com amb el naixement d'un fill.\nA l'obra Séfer ha-Hinnukh s'afirma que el sacrifici animal ofert en remissió dels pecats és un acte mitjançant el qual el penedit afirma que hauria de ser ell el sacrificat per haver ofès Déu, però que aquest, en la seva misericòrdia, accepta l'animal substitut. Igualment vol dir que en el moment de la falta, la persona es degrada fins a esdevenir una bèstia, per no honorar el do que Déu li ha fet de tenir una ànima.\nLa Festa del xai és una data assenyalada en el calendarí musulmà en què se sacrifiquen xais (les famílies més humils a vegades maten altres animals menors) per recordar Ibrahim i el sacrifici del seu fill (evitat per Déu). El tema, conegut a Occident com el sacrifici d'Isaac, és un dels motius recurrents en pintura.\nEl sacrifici humà està present a diverses religions com a forma suprema de sacrifici (essent la vida més valuosa que es pot oferir als déus). Part dels cultes que impliquen morts rituals són, tanmateix, fruit de llegendes de pobles enemics, per denunciar el salvatgisme dels seus contraris (com els escrits romans sobre sacrificis humans celtes, sense proves arqueològiques, o les acusacions contra els jueus de menjar carn humana durant l'Edat Mitjana). S'ha de distingir d'altres actes que impliquen matar persones, com la pena de mort, el canibalisme o els morts en rituals de guerra.\nA les religions antigues[modifica]\nSembla que el sacrifici humà va néixer a la prehistòria, lligat a la caça.\nTant entre els egipcis com entre els mongols era costum sacrificar part del seguici d'un cap poderós a la seva mort, perquè l'acompanyessin a l'altre món.\nEl déu Moloc, segons la Bíblia i escrits romans, reclamava periòdicament sacrificis d'infants per prevenir catàstrofes. Aquests sacrificis massius continuen essent dubtosos per part dels historiadors moderns però apareixen a nombroses descripcions de l'època (Plutarc, per exemple, detalla que eren consentits pels mateixos nens i les seves famílies).\nA Europa, a les excavacions de Merheleva Ridge s'han trobat restes humanes corresponents a un sacrifici ritual. Aquest hauria passat als primers llatins, costum que va ser abandonat per "bàrbar" (tot i que es van permetre altres formes similars de mort com el combat de gladiadors). El mite de Teseu il·lustra que el sacrifici humà era una pràctica comuna a la civilització minoica i la història d'Ifigènia demostra que va continuar segles després.\nEntre els celtes primitius es van practicar sacrificis humans, costum però exagerat pels enemics romans. Llegendes noruegues expliquen assassinats rituals i enterraments de dones vives per acompanyar els guerrers a l'altre món. Igualment els pobles eslaus oferien els presoners de guerra com a sacrifici als déus que els havien afavorit en combat, costum que va perdurar clandestinament fins al segle ix.\nAls ritus americans[modifica]\nEls pobles centroamericans i sud-americans practicaven sacrificis humans com a part de la seva religió. S'han trobat restes a Teotihuacan i en pobles de la cultura olmeca (en honor de Tezcatlipoca), totonaca i tolteca (com a ofrena al déu Tlàloc). Els maies arrencaven el cor dels presoners de guerra per acontentar la divinitat i pintaven amb la sang del mort les parets del temple. A Mèxic els sacerdots es posaven la pell dels morts com a mantó.\nEls sacrificis al poble asteca són els millor documentats, també perquè eren molt més freqüents que en altres cultures i podien afectar a més individus (diversos milers, fins i tot). De fet el calendari asteca estava marcat per festes en honor de divinitats que incloïen sacrificis humans, considerats un honor per les víctimes, ja que amb la seva sang mantenien en marxa la roda del temps i evitaven així la fi del món.\nCòdex que il·lustra els sacrificis asteques\nEl joc de pilota era una manera d'evitar la guerra entre pobles enfrontats. Els representants de cada comunitat s'enfrontaven i els perdedors eren sacrificats en representació dels seus veïns, estalviant així incursions massives i la destrucció de les ciutats. Els caps dels vençuts s'empalaven envoltant el terreny de joc com a trofeu i es pintava el terra amb la seva sang.\nEntre els inques també es practicava el sacrifici de nens, com denunciaven els missioners cristians. S'escollien els infants més bells per al plaer de la divinitat, s'escanyava la víctima davant del poble i així es demanava la fi de la fam o d'un desastre natural. Pràctiques similars es duien a terme entre els muisques i els moixiques.\nEls indis nord-americans sacrificaven una noia verge cada any (una història freqüent en diverses mitologies, inclosa una derivació a la llegenda de Sant Jordi), per exemple els pawnees i els iroquesos, un ritual que continuava practicant-se fins al segle xix\nA Corea dels segles V o VI dC es va realitzar un sacrifici d'un home per a una dona de la noblesa a Silla.\nA la Xina del neolític hi ha haver sacrificis de dones en massa a Shimao. Els sacerdots sacrificaven persones malaltes als déus dels rius per aconseguir millors collites (i taxes dels camperols, com va denunciar l'heroi Ximen Bao). Això va ser prohibit al segle iv aC per decret imperial. Una llegenda afirma que nombrosos cadàvers es poden trobar encara envoltant la Gran Muralla, com a gest propiciatori (en un ritu similar al Hitobashira japonès, igualment llegendari).\nA l'Índia, hi ha tres tipus de sacrifics humans documentats. El primer forma part del culte de la deessa Kali i de la Shakti i sembla que va durar fins al segle xix (si bé alguns historiadors afirmen que llavors ja era un sacrific simbòlic i no real). El segon és l'anomenat thugee, lligat als robatoris de viatgers i el darrer la immolació de les vídues quan el seu marit moria (l'alternativa podia ser la prostitució o la reclusió en un apartat sense poder treballar per mantenir-se, com apareix a la pel·lícula Aigua de Deepa Mehta), una pràctica anomenada sati que va ser formalment prohibida al segle xx.\n↑ P. Mallory and Douglas Q. Adams (eds.), Encyclopedia of Indo-European Culture, Fitzroy Dearborn (1997).\n↑ Heitland, William Emerton The Roman Republic, 1909\n↑ J. Scheid, Commentarii fratrum Arvalium qui supersunt, Rome, 1998,\n↑ Sugarman, Catriel. "Sheyibaneh Beit Hamikdash: Women in the Azarya?". http://www.ou.org/torah/tt/5764/vayeitzei64/mikdash.htm.\n↑ The Book of Mitzvah Education. Charles Wengrow. Feldheim 1992\n↑ Burkett, Walter, Homo Necans: The Anthropology of Ancient Greek Sacrificial Ritual and Myth\n↑ Abydos - Life and Death at the Dawning of Egyptian Civilization", National Geographic, abril 2005, retrieved 12 maig 2007.\n↑ Fantar, M'Hamed Hassine. Archaeology Odyssey Nov/Dec 2000, pp. 28-31\n↑ Stuart, David (2003). «La ideología del sacrificio entre los mayas». Arqueología mexicana XI, 63: 24-29.\n↑ George Holtker, "Studies in Comparative Religion", The Religions of Mexico and Peru\n↑ Hyung-eun, Kim «Remains in Silla tomb suggest an undying love». Korea JoongAng Daily, 10-04-2015 [Consulta: 14 agost 2015].\n↑ Thomas, Emily «Skulls Unearthed In China Believed To Be Evidence Of Ancient Human Sacrifice». The Huffington Post, 04-12-2013 [Consulta: 14 agost 2015].\n↑ Lipner, Julius (1994). Hindus: their religious beliefs and practices. New York: Routledge. pp. 185, 236\n↑ Kooij, K. R. van; Houben, Jan E. M. (1999). Violence denied: violence, non-violence and the rationalization of violence in South Asian cultural history\n↑ Dash, Mike Thug: the true story of India's murderous cult, 2005\nA Wikimedia Commons hi ha contingut multimèdia relatiu a: Sacrifici\nAshvamedha, sacrifici d'un cavall de l'Índia\nObtingut de «https://ca.wikipedia.org/w/index.php?title=Sacrifici&oldid=29023679»\nAspectes culturals de la mort\nLa pàgina va ser modificada per darrera vegada el 30 des 2021 a les 00:18.


Garantir el dret a un envelliment digne, actiu, autònom i saludable | Barcelona en Comú\nGarantir el dret a un envelliment digne, actiu, autònom i saludable\nBarcelona ha experimentat de manera intensa des de 1980 un procés d’envelliment de la població propi de l’evolució demogràfica de les ciutats europees. L’any 2013 vivien soles a Barcelona 88.018 persones grans, el 25,8% del total de la població de 65 anys i més. Cal esmentar de manera particular el cas de les persones de 75 anys i més que viuen soles, que l’any 2013 representaven el 31,3% de la població total d'aquesta franja d’edat.\nL’índex de solitud (població de 75 anys i més que viu sola per població total de 75 anys i més) és més del doble entre les dones que entre els homes. L’any 2013, gairebé el 40% de les dones de 75 anys i més vivien soles.\nImpulsar actuacions a curt i mitjà termini que prioritzin la prevenció i la promoció de la salut de la gent gran.\nAmpliar el programa Radars a tota la ciutat amb l’objectiu de garantir que les persones convisquin en el seu entorn pròxim, reduint-ne l'aïllament i l’exclusió gràcies a la participació de veïns i veïnes, comerciants, persones voluntàries i professionals de les entitats i dels serveis.\nAmpliar els serveis d’atenció domiciliària, la teleassistència i reforçar els programes de suport comunitari per acompanyar les situacions de solitud.\nElaborar programes que afavoreixin que la gent gran participi com a subjecte actiu en la societat sense patir discriminacions i gaudint d’una qualitat de vida bona i independent.


De fet, la seva utilització en nous edificis és obligatòria solament des de 2006. Anteriorment les instal·lacions eren escasses i les empreses professionals del sector eren pioneres.\nEls tipus d'energia solar més freqüents són la tèrmica, que produïx calor per a l'aigua o la calefacció, i la fotovoltaica, que genera electricitat. Després existeixen altres tipus menys coneguts, com la termoeléctrica, que genera electricitat a partir de la calor, encara que s'utilitza únicament en grans plantes i les instal·lacions comercials existents en el món encara són molt escasses, ja que ha estat molt temps en experiementación.\nExisteixen diferents tipus de col·lectors. Els col·lectors són les plaques solars utilitzades per a generar calor. Les plaques o panells poden ser tant fotovoltaics com tèrmics; no obstant això quan vam parlar d'un mòdul, ens vam referir sempre a una placa fotovoltaica.


Empresaris del Pas reclamen que el túnel sigui gratuït i més atenció per al poble - Altaveu el diari digital d'Andorra\nLa consellera general de Terceravia Carine Montaner es reuneix amb un grup de comerciants, restauradors i hotelers de la localitat encampadana per “recollir els seus neguits”\n05/03/2021 (18:16 CET)\nUna imatge recent del Pas de la Casa.\nEmpresaris del Pas de la Casa reclamen “un gest de Govern per tenir el túnel gratuït” i, en general, que les administracions tinguin una major atenció cap a aquesta localitat, fortament afectada per la restricció de mobilitat per la pandèmia encara que a empentes i rodolons va fent en algunes etapes. Així ho haurien expressat a la consellera general de Terceravia Carine Montaner, aquest dijous, durant una trobada que va reunir comerciants, restauradors i hotelers.\nSegons que ha explicat la parlamentària a través de les xarxes socials, de la trobada mantinguda en farà un recopilatori que es traduirà, dilluns, en tot un seguit de preguntes de control al Govern. Dijous de la setmana que ve hi ha d’haver una sessió parlamentària de qüestions a l’executiu.\nMontaner ha llistat el que a parer seu van ser els neguits més importants que li van traslladar els seus interlocutors. En aquest sentit, demanen “explicacions oficials pel fet que ni tenen un telecadira actiu al Pas. Consideren que hi ha un tracte diferent segons les zones d’Andorra”. També volen un ‘stop lab’ pels turistes al Pas i que es comuniqui als francesos que hi ha la possibilitat de reemborsar el cost de la prova diagnòstica.\nVoldrien que es fes publicitat a fora per tal que els francesos sàpiguen que els turistes poden venir al Pas i a Andorra i que s’elabori un pla de dinamització comercial del Pas de la Casa per a l’estiu. També una millor comunicació del Govern pel que fa les mesures sanitàries als comerciants i que aquelles persones que tenen contacte amb clients i ho vulguin puguin accelerar la seva vacunació. També sol·liciten de l’administració central que es reconsiderin les ajudes davant certes situacions dels empresaris i demanen al comú una revisió del preu de les terrasses i places de pàrquing reservades pels hotels.


L'Estat no autoritza la Generalitat a rescatar la concessió de l'Eix Transversal - Diari de Girona\nLa Generalitat buscava finançar el 530 milions necessaris amb el Fons de Liquiditat Autonòmica però Hisenda no ha contestat\nacn | manresa 19.12.2017 | 18:50\nLa Generalitat de Catalunya no podrà rescatar l'Eix Transversal (C-25), una operació valorada en 530 MEUR, amb finançament del Fons de Liquiditat Autonòmica (FLA). L'executiu català va demanar al Ministeri d'Hisenda el passat mes de juny poder disposar d'aquests diners abans d'acabar el 2017 per fer front a l'operació, però a hores d'ara Hisenda encara no s'ha pronunciat, de manera que la Generalitat ha hagut de descartar l'operació, segons ha avançat el diari 'Expansión' i ha pogut confirmar l'ACN. Es dona la circumstància que la Generalitat va haver de declarar desert el passat mes d'octubre el concurs públic per rescatar l'Eix perquè a la licitació només va presentar-s'hi una empresa que no va aportar tota la informació requerida. Segons fonts de la Generalitat, el rescat de l'Eix suposaria un estalvi d'uns 240 MEUR fins l'any 2020, quan venç la concessió.\nEl Govern de la Generalitat va sol·licitar al Ministeri d'Hisenda el passat mes de juny finançament del fons del FLA per poder rescatar l'Eix Transversal –la carretera que uneix Cervera amb Caldes de Malavella a través de 153 quilòmetres-. L'objectiu de l'executiu català era revertir la concessió abans del 31 de desembre de 2017 i, segons va explicar el Govern en aquell moment, la del FLA era una de les vies que s'estava explorant per fer front a l'operació. Una altra de les vies era el concurs públic que va fer la Generalitat per rescatar l'Eix, que finalment va quedar desert, ja que només va presentar-s'hi una empresa i no va aportar tota la documentació requerida.Tot i que el termini per accedir al FLA expira el 31 de desembre, la Generalitat ja ha descartat que pugui tirar endavant l'operació, tal com ha avançat el diari 'Expansion' i ha pogut confirmar l'ACN de fonts del Departament d'Economia. Segons els càlculs de la Generalitat, aquesta operació hagués suposat un estalvi d'uns 250 milions d'euros fins l'any 2040, quan finalitza la concessió de la carretera. L'any 2016 la concessionària de la C-25 (Cedinsa) va ingressar prop de 57 milions d'euros amb un benefici net de 12,4 milions.


Petites gotes fredes tremolant. Roger Casero Gumbau. Girona: La família de la cara oculta de la lluna\nLa família, a vegades, és com la lluna, que té una cara que sabem que existeix però que no hem vist mai, o en el cas de la família, quasi mai.\nHi pensava ahir, en la cerimònia de comiat d'una meva cosina segona que va morir sobtadament. El seu avi matern i el meu avi patern eren germans però les famílies, pels motius que siguin i que ara tampoc venen al cas, van deixar de fer-se, ja m'enteneu, van deixar de trobar-se i compartir vida, festes i celebracions, si és que algun dia ho havien fet.\nAquesta és una part de la família que sé que existeix però a la que em costa posar-hi cares, i els records pràcticament s'acumulen, només, d'enterrament a enterrament. Som família i, alhora, pràcticament autèntics desconeguts.\nI no és, en aquest cas, una qüestió de distància, ens separen menys de quaranta quilòmetres, però no ens uneixen forts vincles emocionals. Ens mantenim en una respectuosa distància que, en dies com ahir, voldria que pogués ser més curta, tot i que és més una fantasia que una realitat abastable...\nEl parentiu hi fa una part, la resta l'hi hem de posar nosaltres, i a vegades no l'hi posem per mandra, per falta d'interès o perquè, simplement, encara som ostatges de conflictes i disputes familiars d'antuvi no resoltes.\nMantenir cohesionada una família requereix temps i dedicació, temps i dedicació per trobar-nos i fer allò de generar records, i sobretot construir i compartir un relat, i els relats, com els testaments, massa sovint esquerden famílies.\nCom cultura, la religió o la política, la família també es nodreix i es solidifica a través del relat, i quan el relat no és compartit ni consensuat en certa mesura, la família s'escindeix.\nÉs aleshores quan les enviem, o simplement transiten amb indiferència, cap al costat fosc de la lluna...\nPublicat per Roger Casero Gumbau a 17.3.22\nEtiquetes: 2022, família, personal anecdotari, personal família


Sant Petersburg i Petrodvorets | Loop : la volta al món per parts\n← Moscu has the money, Saint Petersburg the intelligence\nUn final de viatge rodó →\nCamí a l’Ermitage vam veure, per fora, ja que estava tancada, l’Església del Salvador sobre la Sangre Derramada (moltes catedrals de per aquí tenen uns noms que fan por) que és una esglesia similar a San Basili de Moscou, amb les cupules de colorins.\nL’endemà van passejar de bon matí pel carrer Nevsky, fent una paradeta a la casa Singer (la de les maquines de cosir) ara reconvertida en llibreria, on vam fer una sopa o una xocolata, depenent dels gustos.\nAbans de pujar les 262 escales de Sant Isaac vam decidir menjar alguna cosa i vam descobrir un restaurant mig amagat amb molt d’encant, el Restaurant Teplo, fantàstic! A la Catedral de Sant Isaac hi ha unes vistes espectaculars de la ciutat.\nDespres vam passejar: Almirantazgo, passant per les columnes rostralest i la fortalesa de Pere i Pau, una caminada de campionat!!\nAvui hem estat tot el matí al Palau Peterhof, al poble de Petrodvoretsm a 30 km de Sant Peterburg, el “Versalles de Rússia”, amb uns jardins espectaculars!! ja vivien bé aquests zars i zarines … l’anada l’hem feta amb vaixell, així hem arribat per la porta gran, com els zars, pero la tornada com el poble, en marshrutky, una espècie de minibus que et deixa a l’entrada del metro, i que és molt més econòmic que el ferry, i ja hem aprofitar per comparar el metro de Sant Peterburg amb el de Moscú, no hi ha color!


Els 10 mètodes efectius per augmentar la teva autoestima en pocs dies\nCanvia la direcció del bucle: una baixa autoestima pot derivar en un patiment estèril que, alhora, dona pas a una cadena de conseqüències psicològiques i físiques\nTotes les persones tenen la necessitat de sentir confiança. // CC0\nLa Vanguardia / Psicologia\nActualitzada el 18-03-2022 18:46\nSegons l’Organització Mundial de la Salut, l’autoestima és un estat complet de benestar que té en compte tant l’aspecte social, com físic i psicològic. En la seva definició, l’OMS va més enllà de l’absència de malalties. En el llibre El poder de la persona, el psicòleg nord-americà Carl Rogers, un dels precursors de la psicologia humanista, va afirmar que l’autoestima és un conjunt canviant de percepcions sobre un mateix, una condició que permet canvis en la personalitat, ja que la persona que s’accepta a si mateixa està oberta a experiències que poden fer créixer la seva acceptació.\nMolt relacionada amb el concepte, l’autoestima és fonamental per caminar amb seguretat i generar sensació de benestar. Contribueix a l’èxit de les accions que emprenem i ens protegeix del possible abús per part d’altres persones. El concepte que cadascú té de si mateix no ha de dependre dels èxits, els fracassos o el que els altres pensin. Una baixa autoestima pot derivar en un patiment estèril que, alhora, dona pas a una cadena de conseqüències psicològiques i físiques.\nUna baixa autoestima pot derivar en un patiment estèril. // CC0\nMÉS INFORMACIÓ - Les 5 actituds molt comunes que t’impedeixen ser feliç\nAutoestima: Quan falla, es pateix més, per això cal treballar per aconseguir-la\nQuan falla l’autoestima, es pateix més, perquè totes les persones tenen la necessitat de sentir confiança quan tracten amb els altres. Hi ha moltes formes de treballar en una millora de l’autoestima, tot i que el primer seria identificar els aspectes que fan que estigui per sota del nivell òptim, per poder fer un enfocament millor i treballar aquests àmbits.\nAquestes són algunes de les tècniques amb les quals es pot treballar, tenint en compte que una autoestima alta no significa tenir orgull i ego en excés, sinó guanyar autoconfiança. I una autoestima baixa, pot arribar a la temuda autocompassió.\nTÈCNIQUES PER ACONSEGUIR APUJAR L’AUTOESTIMA\n1. Identifica els teus punts dèbils. Quan et sorprenguis pensant negativament sobre tu mateix, atura’t i sigues conscient dels pensaments mecànics que et fan entrar en bucle negatiu. Atén les creences que et limiten i mira de desafiar-les.\n2. Recorda els teus valors. Dedica una mica de temps a pensar en els teus valors i pregunta’t si vius alineat amb les teves creences, perquè això et permetrà poder afrontar els canvis necessaris.\n3. Elabora una llista d’èxits: t’ajudarà a reconèixer les teves capacitats. Veuràs que ho fas millor del que creus.\n4. Fes alguna cosa creativa. Les tasques creatives són una bona eina, perquè estimulen el cervell. Fes alguna cosa que sempre hagis volgut fer: pinta, escriu, cus, crea. Obre la ment i deixa que les teves idees flueixin. Dominar noves habilitats farà que augmenti el teu sentit de competència.\n5. Ajuda altres persones. Utilitza el teu talent, les teves capacitat i les teves habilitats per ajudar els altres: t’ajudarà a sentir-te útil. Oferir el teu suport a qui ho necessiti et farà desplaçar aquest enfocament negatiu que projectes sobre tu mateix i t’ajudarà a sentir-te útil i valuós.\n6. No et preocupis pel que pensin els altres. És problema seu i no teu. Allunya’t de les persones tòxiques o negatives que no t’aporten res. No les trobaràs a faltar perquè no et sentiràs jutjat. Pren decisions en funció del que vols, no del que creus que els altres esperen de tu.\n7. Cuida l’aparença. Com millor et vegis, millor et sentiràs. Vesteix-te per a tu. Cuidar el teu aspecte t’ajudarà a millorar l’autoimatge i guanyaràs confiança davant dels altres.\n8. El fracàs és part del creixement. No siguis tan dur amb tu mateix quan alguna cosa no surt com t’esperaves i no et culpis. Aprèn del fracàs i mira’l com una oportunitat per créixer i no cedeixis en l’esforç.\n9. Aprèn sempre. Mira de ser l’etern aprenent, perquè et farà veure que ets en el camí, no en el punt de partida, com tendeixes a creure. La ment del principiant t’aportarà curiositat sana i, encara que a vegades tinguis por, continua endavant de totes maneres.\n10. Actitud positiva. Mantingues una actitud positiva davant els reptes, utilitza totes les eines al teu abast. Defineix bé els teus objectius i persegueix-los. Cada petit èxit t’ajudarà a recuperar la confiança en tu mateix.\nI sobretot, mira de gaudir i divertir-te amb el que fas, perquè és una de les millors maneres de millorar l’autoestima i aconseguir aquell canvi positiu que necessites. Creure en tu mateix t’ajudarà a passar a l’acció i mantenir-te actiu et farà creure cada vegada més en tu mateix. Es tracta de canviar la direcció del bucle. Aquest procés no serà d’un dia per l’altre, però començarà a passar quan ho posis en marxa.\nAquest article ha estat publicat originalment a ‘La Vanguardia’


Nikolas Cruz va matar 14 estudiants i 3 professors al seu institut de Parkland l'any 2018, quan tenia 19 anys\nRedacció 21/10/2021 - 08.12 Actualitzat 21/10/2021 - 18.00\nEra el dia de Sant Valentí del 2018. Nikolas Cruz, de 19 anys, va entrar armat amb un fusell semiautomàtic, acabat de comprar, al seu institut de Parkland, a Florida, d'on l'havien expulsat l'any anterior. Va anar classe per classe matant 14 estudiants i 3 docents i en va ferir 17 més. Va ser la pitjor matança en un centre de batxillerat de la història dels Estats Units.\nAra, al judici, Cruz s'ha declarat culpable de 17 assassinats i 17 intents d'assassinat, en un judici que va començar la setmana passada i va acabar aquest dimecres. També va demanar perdó:\n"Ho sento, ja no puc ni mirar la televisió, i estic fent tot el possible per mantenir la compostura. I només vull que sapigueu que em sap greu i espero que em doneu l'oportunitat d'intentar ajudar els altres."\nAra, un nou jurat haurà de dictaminar si se li aplica la pena de mort o la cadena perpètua, una decisió que es coneixerà al gener. La majoria de pares dels alumnes que va matar a sang freda ho tenen clar, com Gena Hoyer:\n"No es mereix una vida a la presó. La vida a la presó també és viure. No es mereix res més que la pena de mort."\nMobilitzacions pel control d'armes\nEl cas va provocar una mobilització sense precedents a favor de limitar la compra d'armes. Escoles i instituts es van aturar a tot el país un mes després de la massacre de Parkland i hi va haver concentracions davant del Capitoli.\nEl 24 de març del 2018, milers d'estudiants es van manifestar, als Estats Units i també arreu del món, perquè hi hagi més control en la venda d'armes, sota el lema "Marxa per les nostres vides".\nLa van liderar els joves supervivents de la matança, com X. González, llavors anomenada Emma, que va interpel·lar directament el que era president dels Estats Units, Donald Trump:\n"Si el president vol venir i dir-me a la cara que és una tragèdia terrible i que no hauria d'haver passat mai, i continua dient-nos que no farà res perquè no torni a passar, li preguntaré quants diners ha rebut de l'Associació Nacional del Rifle"\nPerò tot plegat, vist en perspectiva, ha servit de poc. Catorze mesos després dels fets de Parkland, la reacció de Trump va ser permetre als mestres anar armats a classe, cosa que els estudiants a favor del control d'armes van rebutjar.\nTres anys després, els republicans han bloquejat totes les propostes de regulació. En l'àmbit jurídic no s'ha fet pràcticament res per evitar que es tornin a repetir tragèdies com aquella. Mentrestant, als Estats Units els tirotejos maten cada any 1.300 menors.


Quins són els principals factors que ha tingut en compte l'algorisme de rànquing d'Amazon?\nSi esteu executant el vostre negoci de comerç electrònic a Amazon, ha d'estar familiaritzat amb el concepte original de Search Engine Optimization (SEO). Sembla que no és cap problema, però tots els principals cercadors (com Google, Yahoo, Bing, etc.) té el seu propi algorisme de rànquing. Tanmateix, massa empresaris en línia que venen allà encara no saben la mateixa existència de l'algorisme de classificació d'Amazon. Per aquest motiu, a continuació, us mostraré els principals factors que està apostant per l'algoritme de rànquing d'Amazon, amb els elements primaris de l'optimització de la fitxa de producte per seccions. D'aquesta manera, comprendràs com crear un contingut de qualitat per a la pàgina del producte. Finalment, per trobar les ofertes de productes a la part superior de la cerca d'Amazon llistada entre els articles més venuts.\nFactors de SEO en la web per a l'algoritme de classificació d'Amazon\nAquests són els factors bàsics que es troben a la pàgina del producte que determinen el rànquing de cerca d'Amazon. Conèixer-los tots us ajudarà a entendre exactament què s'hauria de fer amb l'optimització de la fitxa de producte per obtenir el màxim rendiment de venda i la vostra visibilitat en línia millorada a un títol definitivament nou.\nEl títol del producte és la primera secció de la vostra pàgina de productes d'Amazon que porta la importància preeminent per a SEO allà. Igual que en el cas dels motors de cerca estàndard, l'algorisme de rànquing d'Amazon es veu molt afectat per l'etiqueta del títol principal. D'aquesta manera, teniu a la vostra disposició fins a 500 caràcters per utilitzar les vostres millors paraules clau orientades de manera precisa i les combinacions principals de cerca de cua llarga per a l'exposició màxima a la cerca en línia allà.\nÉs la següent secció de la pàgina del producte que es troba just a sota del títol del producte. Encara que no hi ha proves oficials per provar aquest fet, però els punts de bala poden tenir un gran efecte en el progrés de la conversió. Servint com a resum net i clar del vostre producte, els punts de bala també són un gran lloc per incorporar algunes de les vostres paraules clau principals que posseeixen el vostre producte a la venda dels seus millors costats.\nL'última secció de la pàgina d'Amazones visible per al visitant és la descripció del producte. De fet, és una versió més estesa de la llista de bales. A més, segons l'algorisme de rànquing d'Amazon, aquesta secció és tècnicament innecessària, almenys per a finalitats d'experiència directa de l'usuari. No obstant això, tenir una descripció completa del producte encara és molt important. Per descomptat, si voleu classificar bé a Amazon.\nParaules clau de suport\nAquesta secció de paraules clau i termes de cerca no és visible per als visitants. Però aquesta secció està destinada específicament a portar la resta de paraules clau rellevants, només per a finalitats de classificació. D'aquesta manera, recordeu que les paraules clau de l'amfitrió d'Amazon són el millor lloc per posar totes les vostres paraules clau d'orientació que encara no s'han col·locat al títol del producte o a la descripció del producte. MAybe tindrà una oportunitat raonable de tornar en algun moment i fer una revisió perquè una part de les paraules clau de la part posterior més adequades substitueixin amb èxit a menys resultats en el títol del producte, la descripció o la llista de punts Source .


Desmitificant les virtuts de la copa de vi al dia, en un congrés nacional sobre medicina interna | L'apunt\nDesmitificant les virtuts de la copa de vi al dia, en un congrés nacional sobre medicina interna\nJulio Basulto, dietista i nutricionista i professor de la Facultat de Ciències de la Salut i el Benestar de la Universitat de Vic – Universitat Central de Catalunya, va participar en el 42è Congrés Nacional de la Societat Espanyola de Medicina Interna (SEMI) i el 37è Congrés de la Societat Gallega de Medicina Interna (SOGAMI) celebrats entre el 24 i 26 de novembre al Palau d’Exposicions i Congressos de Galícia, a Santiago de Compostel·la (A Coruña). Basulto va ser un dels participants a la taula rodona “Alcohol i risc cardiovascular”, on els experts que van intervenir-hi van coincidir en el fet que el risc cardiovascular pel consum d’alcohol és molt més gran que el suposat benefici que s’atribueix a les begudes alcohòliques a través de la publicitat.\nEl consum d’alcohol i la publicitat\nUn dels temes als quals Julio Basulto va posar èmfasi va ser en explicar que la premsa publicita molt més els beneficis de l’alcohol vers les conseqüències perjudicials que té. També denuncia la publicitat directa, indirecta i encoberta de l’alcohol i a la qual la població es veu exposada diàriament. Basulto argumentava la necessitat de regular polítiques públiques que protegeixin el públic, ja que el consum d’alcohol pot portar a l’addicció i a contraure malalties agudes i cròniques. També explicava que bona part de la publicitat prové de titulars de la premsa que es basen en estudis que obvien que la correlació no implica causalitat, és a dir, que tots dos fets passin a la vegada no demostra que un causi l’altre. Per tant, Julio Basulto argumenta que el millor missatge que pot rebre la població és que com menys alcohol, millor.\nEls riscs superen els beneficis\nEls professionals de la Medicina Interna van destacar que l’únic consell possible per la població és que s’eviti el consum d’alcohol si no se n’ha consumit mai, beure’n menys si ja s’ha començat, i fins i tot abandonar-ne el consum completament. Queda evidenciat científicament que el consum d’alcohol comporta el risc de patir patologies com la hipertensió o la fibril·lació, mentre que els suposats avantatges no estan demostrades.\nEls membres de la taula també van exposar que els estudis que diuen que l’alcohol té un efecte “protector” cardiovascular tenen limitacions: no eliminen els antics bevedors, o no n’ajusten els resultats. D’altra banda, en els estudis que sí que tenen en compte aquests factors no queda demostrat que el consum d’alcohol disminueixi el risc de morir o el de desenvolupar malalties cardiovasculars.