Entrevista a Toni Noguera, batlle de Palma\nToni Noguera “Ja m’han caigut nou o deu querelles dels ‘lobbies’ i de les grans empreses; l’última, per limitar el lloguer turístic a Palma”\nAntoni Noguera (Palma, 1979) és l’alcalde de la capital de Mallorca i de les illes Balears. Militant de la sobiranista, progressista i ecologista Més per Mallorca (coalició estable del PSM, IniciativaVerds i independents molt semblant a Compromís), el 2015 va obtenir els millors resultats de la història democràtica de la ciutat per al mallorquinisme d’esquerres: cinc regidors i quasi 24.000 vots; tercera força. El seu referent és Emili Darder, batlle màrtir de Palma assassinat pels feixistes el 1937. Fa poc, la patronal FEVITUR de lloguer turístic va acusar-lo de prevaricació per haver iniciat la històrica i controvertida prohibició dels lloguers plurifamiliars al centre de Palma.\nToni Noguera: “Ja m’han caigut nou o deu querelles dels ‘lobbies’ i de les grans empreses; l’última, per limitar el lloguer turístic a Palma”\nText: Antoni Trobat / Fotos: Isaac Buj\nDe perfil un punt ‘outsider’ i molt social, aquest nadiu del barri de Pere Garau ha estat alcalde els darrers dos anys de legislatura mercès a un acord amb el PSIB-PSOE i Som Palma (marca municipal de Podem).\nEl teu pare és de Porreres, un poble de la Mallorca agrària i catalanoparlant, i la teva mare de Jaén…\nSom fill del ‘boom’ turístic a Mallorca. Mon pare era d’aquí, però ma mare va venir de Jaén amb una germana seva a fer feina en el món del tèxtil. Ells dos es van conèixer en una discoteca. És una escena molt del moment turístic. [Riu.] Jo sempre dic que sóc d’una família de classe mitjana però humil.\nTon pare a què es dedicava?\nEra el cap del magatzem de la cooperativa d’apotecaris. I ma mare feia feina al tèxtil. Després va tancar, va haver-hi una vaga, i recordo que es quedaven a dormir a la fàbrica. Jo devia tenir cinc o sis anys. Va ser una lluita important en clau sindical. Ma mare té un bon record d’aquells moments, tot i que no és una persona polititzada. Manolo Cámara —dirigent històric de CCOO i d’Esquerra Unida de Mallorca— va estar sempre allà fent-los suport.\nAixò era a mitjan anys vuitanta, oi?\nSí. Després d’allà ma mare no va tenir més una feina estable. Es va dedicar a cuidar-nos a la meva germana i a mi. Mon pare sempre treballava. Nosaltres fèiem vida amb ma mare, i això va fer que, durant la infància i l’adolescència, la nostra llengua vehicular fos el castellà. Fins i tot mon pare ens parlava en castellà.\nVa interrompre la transmissió lingüística…\nDeies que a casa no hi havia gaire consciència política.\nMa mare, no. Qui sí que tenia consciència de classe era el seu pare. Era socialista de la vella escola: obrerista i andalusista, estimava molt la seva terra. Ell treballava al camp, a les olives. Els meus ‘tiets’ tenen ramats d’ovelles: un clàssic andalús. Un dels darrers cops que el vaig veure el recordo solidari amb la causa del Sàhara.\nLa part paterna deu ser un altre món…\nEl meu padrí mallorquí era militar, amb arrels eivissenques, i especialment conservador. Molt recte i de costums. Afí al franquisme, encara que després ho anés suavitzant. La meva padrina era una dona intel·ligent. Mon pare té una certa consciència de país, regionalista i moderada.\nEl teu pas cap a la vida associativa, cap a prendre consciència de la importància d’allò comú i del col·lectiu, quan el vares fer?\nCrec que hi ha un punt d’inflexió per a mi amb el moviment escolta.\nL’escoltisme és important a Mallorca. A Catalunya també, però a Mallorca especialment per a unes classes populars i mitjanes.\nSempre dic que vaig connectar amb la llengua a través de l’escola —importantíssima—, amb els dibuixos animats de TV3 i amb l’escoltisme. Mai agrairem prou als pioners de l’escoltisme a Mallorca, activistes mallorquinistes com Aina Moll, Paquita Rigo i Josep Maria Magrinyà, la feina que feren perquè des dels anys cinquanta hi hagi hagut escoltisme a l’illa. Un moviment molt potent d’educació no formal, de trepitjar el territori, d’estimar-se el país d’una manera diferent: el coneixement de la natura, la cultura popular, la gent…\nEl teu barri de Palma, Pere Garau, quin rol té en la teva politització?\nÉs un dels barris que tenen més població de Palma. És un barri que sempre ha estat de classes populars, de gent mallorquina treballadora. Els fluxos migratoris també han fet que ara sigui un dels barris més multiculturals. L’escola era un reflex del barri.\n“L’ecologisme i el moviment per la llengua han estat els dos moviments socials més crucials a Mallorca”\nQuin record tens de la Palma de la segona meitat dels noranta? Com va ser la teva adolescència?\nEra una Palma governada amb comoditat pel PP. L’esquerra hi era minoritària, amb pocs regidors. Sumant Esquerra Unida, el PSM i el PSIB-PSOE, no s’aconseguia tombar l’hegemonia conservadora. Qui plantava cara a la dreta eren els moviments socials. En destacaria dos. Un era el GOB, el Grup d’Ornitologia Balear, que, malgrat el que pugui suggerir el nom, és un moviment unitari de l’ecologisme social i possiblement una de les entitats d’aquests tipus més potents d’Europa; i l’altre era l’Obra Cultural Balear, OCB (i la seva branca juvenil, els Joves per la Llengua), l’homòleg d’Òmnium a les Illes. L’ecologisme i el moviment per la llengua han estat crucials. Per això crec que ens falta memòria històrica quan algunes vegades s’afirma que els moviments socials només fan política quan hi ha l’esquerra al govern. No és cert, i la història recent ens ho demostra. A Mallorca, l’esquerra ha estat els darrers 40 anys estretament vinculada a les lluites socials i, molt especialment, a l’ecologisme. Ara penso en l’illa de sa Dragonera, per exemple, que, gràcies al col·lectiu anarcoecologista Talaiot Corcat —que la va ocupar!— en cooperació amb el GOB i l’esquerra mallorquinista, va poder ser salvada de l’urbanisme desmesurat de les elits locals.\nL’esquerra mallorquina per a ‘dummies’ catalans: claus abans i després del 26-J\nAixò era el 1977. Ha plogut molt. En aquesta legislatura, la cooperació que anomenes s’ha trencat.\nHi ha hagut un trencament. Sens dubte. Ens ha faltat que tots els processos polítics estiguessin realment participats pels moviments socials. No n’hi ha prou, com fan algunes esquerres institucionals, a anar-los a explicar el resultat als moviments. Se’ls ha d’implicar des del primer moment. A escala de ciutat, per exemple, en relació amb la protecció d’espais naturals com ses Fontanelles, Can Tàpera o el Molinar Port Petit, en tot moment hi hem compartit l’estratègia política amb les xarxes, plataformes i entitats. El cas de Can Tàpera em fa sentir especialment orgullós d’aquesta col·laboració perquè hem salvat 48.000 metres quadrats de bosc d’especuladors voraços.\nPalma sembla ser una mica l’excepció de tot això. Ni al Consell de Mallorca (govern de l’illa equivalent a una Diputació a Catalunya) ni al Govern, aquesta fluïdesa en les relacions entre un executiu progressista i moviments socials s’ha donat…\nPotser les relacions han grinyolat més amb el tema del projecte de l’autopista de Campos. Però vull reconèixer la tasca del conseller de Medi Ambient, que ha aconseguit ampliar la protecció al parc de Cabrera, així com l’impuls de la Llei de residus, que arreu del món ha estat referenciada, i de la Llei de canvi climàtic.\n“No hi ha cap partit ecologista a Europa que hagi aconseguit aprovar res de semblant a la Llei de residus o a la del canvi climàtic de les Illes”\nEl GOB, Terra Ferida (un grup d’agitació ecologista amb molta presència a les xarxes) o Ciutat per qui l’Habita (una plataforma contra la turistificació de Palma) fan crítiques dures. Afirmen que estructuralment s’ha transformat ben poc, aquesta legislatura.\nCrec que tenim un problema: no sabem explicar les mesures positives. I allò negatiu i els problemes s’amplifiquen. La Llei de residus o la Llei de canvi climàtic que he esmentat no són mesures menors. No hi ha cap partit ecologista o d’esquerra a Europa que hagi aconseguit que s’aprovi res de semblant. Sortint del tema ambiental, la Llei LGTBI va ser valoradíssima pels moviments en defensa de la diversitat sexual, igual que la Llei de fosses, en el cas de les entitats memorialistes, que la van defensar.\nHi ha un cert relat que plana bastant en el mallorquinisme d’esquerres, que és la imatge d’en Noguera, un batle valent, ‘versus’ altres companys que estan en altres institucions. Tu, per exemple, la polèmica autopista de Campos, que el president del Consell de Mallorca, Miquel Ensenyat, deia aquests dies que “li ha fet perdre la son”, l’hauries impulsat?\nPossiblement aquest projecte no hauria tirat endavant.\n“A diferència d’altres persones del PSM, la sensibilitat d’esquerres m’ha pesat més que la pota sobiranista”\nDe l’escoltisme fas el pas a entrar a un partit polític, el PSM. En uns moments, entrats els 2000, en què la política de partit estava molt desprestigiada.\nPer a mi, incorporar-me als Joves d’Esquerra Nacionalista (JEN-PSM) va ser una mena de pas natural venint de l’escoltisme: drets socials, defensa de la llengua i del territori, autodeterminisme, cultura de pau i internacionalisme. Palma i la seva defensa en clau municipalista esdevingueren prioritat.\nParles de municipalisme. El mallorquinisme ha estat essencialment municipalista. En aquella època tens poca relació amb el món de l’esquerra radical, l’independentisme anticapitalista, el món llibertari…\nNo venc del seu espai. La meva cultura política qualla en l’educació no formal i en altres tipus d’activisme.\nEn l’àmbit laboral, treballes des de ben prest com a educador social, encara que no acabessis els estudis.\nAbans, de monitor de menjadors. Després, de dinamitzador sociocultural en un centre cívic, a Flassaders, i com a educador als barris de la Soledad i del Nou Llevant\nCom va ser l’experiència en aquests barris amb una forta i evident desigualtat social?\nEls primers dies et costa una mica agafar el son. Te n’adones que en una Palma econòmicament emergent hi ha barris molt castigats. Amb pobresa i problemes estructurals greus. A diferència d’altres persones al meu partit, el PSM, la sensibilitat d’esquerres m’ha pesat més que la pota sobiranista.\nParlem del PSM (Partit Socialista de Mallorca). Una formació força desconeguda a Catalunya. En un reportatge que vaig signar a CRÍTIC el definia així: “Més roig que ERC, més nacionalista que ICV, més institucionalista que l’Esquerra Independentista, i, sobretot, menys ‘interessant’, per al catalanista mitjà, per al progre mitjà, que el valencianisme polític, tot i ser més rellevant al seu territori, ubicar-se a la seva esquerra i defensar els Països Catalans més acèrrimament que els seus germans del país del taronger”. El perfil de la militància són classes mitjanes i populars, il·lustrades, amb formació universitària, especialment preocupades pel medi ambient i per la cultura, en un moment, abans de la crisi del 2008, en què sembla que la part social no és urgent. Un partit bàsicament nacionalista i moderadament d’esquerres.\nL’origen del PSM, uns joves universitaris que tornen de Barcelona i decideixen que muntaran un partit d’esquerres i autocentrat, va ser una xamba i una sort. La Mallorca que sortia de la nit franquista estava feta pols. Molts d’aquells al·lots venien de militàncies en grups de l’esquerra radical (l’exsenador i exvicepresident de la CAIB Pere Sampol, per exemple, famós pel seu “És es ‘colmo’” popularitzat per ‘APM?’, era del PSAN). El PSM rebutja la Constitució espanyola el 1978 i té posicionaments rupturistes. Després, però, es va adaptant a la realitat sociològica del país i esdevé progressivament un partit nacionalista, ecologista —verd quan no hi havia partits verds a l’Estat!— i d’una esquerra tradicional tendent a la socialdemocràcia. Ha de fer molts dels papers de l’auca. I no és fàcil. Jo això ho admiro i ho poso en valor. Hi ha qui deia que el PSM era un partit de “mestres d’escola, pagesos i capellans”. Això ja fa una idea de quina era la seva composició, no?\nSegurament una persona de Cardona, de Reus o de Badalona ho poden entendre, sí.\nDe tota manera, per a mi allò més destacable del PSM és que sempre ha estat un espai polític que ha prioritzat el país. Si vas a un poble qualsevol, la gent del PSM està multiassociada i és al centre del teixit cívic del seu entorn. Renunciant a fer proselitisme. En la cosa electoral, passa igual. Durant aquest darrer cicle llarg, en què jo hi he militat, sempre ha prioritzat cercar què l’unia a altres actors per construir eines més potents. D’aquí vénen les coalicions i els pactes amb Esquerra Unida, Els Verds i ERC que a la llarga han donat lloc al que avui és Més per Mallorca.\n“A mi només em queden quatre anys més a l’Ajuntament de Palma. No ho allargaré”.\nQuants anys fa que estàs dedicat a la política?\nQuatre d’oposició, tres de govern municipal i dos o tres anys amb el senador Sampol. Gairebé deu anys.\nUna dècada és molt per a una persona nascuda el 79. Però en política als 40 anys s’és quasi un ‘teenager’. Hi ha una part dels nous projectes de les esquerres i els moviments socials que han reivindicat la idea de no viure de la política. Què en penses?\nAquests debats s’han de tenir pausadament. A l’Ajuntament, per exemple, crec que hi has de ser temps. Si passes quatre anys a l’oposició i quatre més en el govern, és poc per crear i consolidar.\nA Catalunya, la CUP marca el topall en quatre anys.\nHo respecto. Però molta gent hauria volgut que en David Fernàndez hagués continuat en política. Crec que el David va canviar el llenguatge de la política, va donar prestigi a la CUP i ens va ensenyar una cosa molt important: com compaginar la vida política amb la vida de carrer. I això no és fàcil. En tot cas, a MÉS tenim un codi ètic signat i a mi només em queden quatre anys més a l’Ajuntament de Palma. No ho allargaré.\n“Hem de ser valents per tirar endavant. Els ‘lobbies’ tenen els millors advocats, i nosaltres tenim la gent”\nEls límits institucionals són un altre dels debats de l’esquerra. Quin potencial tenen les institucions per transformar la realitat?\nSincerament, crec que tenen un poder molt real de transformació. Ser a l’oposició i governar és molt diferent. Nosaltres hem tingut alguns problemes en la gestió del consistori per culpa d’un cas de corrupció de l’etapa del PP i, sobretot, el que ha afectat la nostra gestió ha estat la ‘llei Montoro’. Estem limitats econòmicament. Els ajuntaments han pagat l’estafa de la crisi. Però, tot i això, hem pensat la ciutat per tal que, en vuit anys, hi hagi canvis profunds. Només en aquesta legislatura, per totes les decisions preses, ja m’han caigut nou o deu querelles. De grans empreses o de grans ‘lobbies’. Per prendre decisions. La darrera ha estat per la decisió de limitar el lloguer turístic. Em van posar una querella criminal per una decisió que es va aprovar en el plenari. Ho va presentar el moviment veïnal, que a Palma sempre ha estat ben viu, i nosaltres la vam vehicular.\nSe sol dir, des de fa dues dècades, des de l’eclosió de la globalització neoliberal, que el poder econòmic està per sobre del polític. Amb l’experiència que tens ara, i després de la demanda que la patronal FEVITUR ha interposat contra tu, quina impressió tens dels ‘lobbies’ econòmics a les Balears?\nElls han patit un canvi amb nosaltres. Abans governaven partits amb qui estaven connectats per interessos polítics i econòmics. I ara ha entrat un partit que ha fet canvis de veritat, sense tenir-los en compte. Ells sempre practiquen la mateixa ‘praxi’: et volen fer por a través de declaracions de premsa molt agressives. I després ja interposen la querella. Te’n puc dir quatre qüestions on han fet aquesta pràctica: amb les Fontanelles, on van demanar de reprovar-me; amb el Port Petit, que vam rebre una amenaçada de querella; amb el tema del lloguer turístic, en què s’ha materialitzat, i amb les llicències de segons quins locals. Hem de ser valents per tirar endavant. Els ‘lobbies’ tenen els millors advocats, i nosaltres tenim la gent.\nFoto: ISAAC BUJI\n“Hi ha una part de l’esquerra descontenta, però és més pel funcionament burocràtic que no per falta de valentia”\nUn govern popular, progressista, transformador, que vulgui governar per les classes populars, pot fer res?\nJo crec que sí. Nosaltres hem pres decisions molt importants. Hem prohibit els plurilloguers del negoci més rendible del món: el lloguer turístic. Hem restringit l’aparició de nous hotels. Són només dues coses, però crec que són rellevants. El problema que hem tingut de descontentament d’una part de l’esquerra ha estat pel funcionament burocràtic de l’Ajuntament més que no pas per falta de valentia.\nL’Administració pública i la burocràcia. Com funciona? Calen canvis? Quin és el rol del funcionariat?\nJo crec que el repte més important en aquest sentit és modernitzar l’Administració. No pot ser que les llicències d’obres encara s’entreguin en carpetes enormes amb un llaç de tela vermella. No pot ser que tot no estigui informatitzat, que no hi pugui haver seguiment i que tot sigui, sovint, un caos. El funcionariat és el millor que té l’Ajuntament perquè no hi ha cap partit polític que pugui portar un govern municipal ell sol, els necessita i fan bé la seva feina. Però hem de fer una reflexió compartida. Els processos han de ser continus, hi ha coses que els polítics no poden gestionar perquè van i vénen i és feina dels funcionaris continuar la roda, que sovint no funciona bé. Ells són una part important de les millores dels processos de l’Ajuntament.\n“A Catalunya tinc relació amb gent d’ERC, d’ICV, del món convergent i de la CUP”\nLa teva relació amb Catalunya, la personal i la política, quina ha estat? Ha canviat al llarg dels anys? Quina relació tenies amb les diferents tradicions catalanistes?\nPer la composició del PSM que abans comentàvem, ens hem relacionat, des del punt de vista humà i polític, amb quatre famílies polítiques: ERC, ICV, el món convergent i, amb menys intensitat, amb algunes persones de la CUP. Generacionalment puc dir-te noms com Janet Sanz, David Cid i Ernest Urtasun, d’ICV; Pere Aragonès, d’ERC; Gerard Figueras, Laura Costa o Jordi Cuminal, del sobiranisme liberal, i Eulàlia Reguant, Roger Bujons o Marc Faustino, de l’esquerra independentista. Hi he fet molta vida, a Barcelona. És una ciutat que estimo. Durant una etapa, quan vaig estar vinculat al Consell de Joventut de les Illes Balears (CJIB), clausurat, per cert, pel PP en l’etapa de Bauzá, hi anava sovint i vaig poder aprendre del seu ric teixit juvenil.\nI amb la resta de l’Estat?\nSobretot amb valencians, per vincles evidents, i amb gallecs. Del valencianisme progressista, de l’univers del Bloc i de Compromís, m’agradaria destacar un gran tipus com en Pere Fuset, actual regidor de Festes i Falles de la ciutat de València. Un personatge bastant semblant a mi pels orígens, per la manera de fer i per no venir de l’ortodòxia i el dogmatisme. És un tipus que admiro, que en un context molt complicat ha fet front a l’extrema dreta. Els gallecs del BNG i de Galiza Nova, la seva organització juvenil, ens varen donar lliçons de lluita feminista molt abans de l’onada actual. No ho oblidaré mai.\n“Tinc dos referents en les ciutats del canvi, en Joan Ribó, de València, i n’Ada Colau, a Barcelona”\nTreus València a la conversa. Venim del ‘boom’ de les batlies del canvi. Quina perspectiva en tens? Sovint als mapes “estatals” dels ajuntaments del canvi Palma no hi surt. Potser perquè governau amb el PSOE.\nPodria ser. Si tenc dos referents en aquest sentit, són, sobretot, en Joan Ribó, de Compromís, batlle de València, i, òbviament n’Ada Colau. Amb en Joan hi ha una gran complicitat que s’ha afermat. És sagaç i un home savi. N’Ada Colau és un ‘tsunami’ polític, amb una gran xarxa internacional. Governar un monstre com l’urbs de Barcelona i transformar-la amb només 11 regidors de 39 s’ensenyarà a les facultats. Com si jo fos batlle de Palma amb 5 de 29!\nNo hi ha hagut interès per part d’ells. En canvi, hem tingut relació amb Santiago de Compostel·la, amb Saragossa i amb Badalona.\nLa turistificació i els seus efectes sobre la vida nadiua/autòctona i les seves economies és el gran problema de moltes de les ciutats de les quals parlem. Un cavall de batalla clau. I el blanc de les crítiques que se us fan als equips de govern del canvi des de l’esquerra (la CUP, en el cas de Barcelona; la candidatura Crida per Palma, en el cas de la capital mallorquina…).\nPalma comparteix amb Barcelona, València, Madrid, París, Venècia o Amsterdam els mateixos problemes. És un drama global que necessitaria més cooperació. Hem mirat, des del municipalisme, d’oferir solucions. Som la primera ciutat al món que prohibeix el lloguer turístic a plurifamiliars. Cap ciutat de l’Estat o d’Europa no ho ha fet. En el tema de la presència dels creuers, molt contestada, nosaltres malauradament no hi tenim competències. Però amb molta pressió creiem que podrem limitar-ho a tres creuers diaris i 10.000 passatgers.\nCiutat per qui l’Habita i Terra Ferida afirmen que la taxa turística, emulant la vella ecotaxa del Govern de 1999-2003, el primer Pacte de Progrés, és insuficient. El GOB, també.\nObjectivament, és un gran avenç. La limitació dels preus dels lloguers al centre, també. Als barris on l’especulació està disparada hem de poder fer feina. Cal aturar la sagnia de gent que s’ha sentit expulsada i ajudar que els palmesans i les palmesanes puguin repoblar la ciutat.\nLa gentrificació és un fet. L’antropòleg Marc Morell l’ha estudiada, a Palma, amb deteniment. La nostra generació podrà viure al centre de la ciutat?\nCal aclarir conceptes. De gentrificació, n’hi ha fa una quinzena d’anys. Un cop dit això, cal reconèixer que tenim un problema greu, que és la substitució del resident pel turista.\nAquest espai on realitzam l’entrevista era Llibres Mallorca, la llibreria històrica propietat de l’Editorial Moll… Ara és una botiga de vins… Un aparador ‘hipster’ per a turistes… A mi, això m’entristeix.\nQue hi hagi aquesta tenda no és una mala notícia per a la ciutat. Tenen molta oferta en producte ecològic, de quilòmetre zero i vins de la terra. Promouen un model de comerç que redunda en aquest país. A veure, entrar dins la qüestió privada és complicat, però la gentrificació és un procés emmarcat en un sistema, el capitalisme neoliberal, que transcendeix moltes coses. Podem ajudar, sí. Nosaltres facilitam la defensa del comerç emblemàtic. Però cal reforçar els relleus generacionals. Ho vull aprofitar per recordar que un antic batlle conservador de Palma especulava i pressionava un comerç cabdal sentimentalment per als palmesans fins que va tancar. Combatre la bombolla del capitalisme és difícil.\nL’accés a l’habitatge esdevé una bogeria.\nSi tinguéssim un Estat a favor, et diria que de l’habitatge se n’ha de fer una “qüestió d’Estat”. La Llei d’arrendaments urbans és estatal i la d’habitatge és autonòmica. Sense competències, com a Ajuntament, miram de fer front al problema de l’habitatge. No hi ha pitjor cosa per a un batlle que el fet que un veïnat no pugui seguir vivint a la ciutat. Tenim dos reptes, ara mateix: l’habitatge i la mobilitat sostenible. Com a persona que va col·laborar amb la PAH als seus inicis a la ciutat, per a mi una de les mesures que més orgull em fan és haver posat en marxa l’Oficina Antidesnonaments, que ha aturat 1.000 desnonaments!\n“A Catalunya votaria que sí en un referèndum… però la proposta de la DUI no em va agradar”\nCom a batlle de Palma, com veus el futur de Catalunya i d’Espanya els propers anys?\nJo ara, a Catalunya, votaria sí. Ara bé, si hi hagués una oferta sincera federalista, podríem entre tots repensar-ho. La proposta de la DUI no em va agradar. Però d’entrada et dic, ho he dit sempre, que votaria que sí. Sóc sobiranista. La Transició va ser una oportunitat perduda. S’hauria pogut anar cap a un Estat plurinacional i plurilingüístic, i s’ha anat cap a una recentralització. Cada cop hi ha més odi a la diversitat i més confrontació.\nJo sóc republicà.\nDes que sou batlle sempre heu rebut el Borbó, cada estiu…\nJo sóc l’alcalde de tots els ciutadans. A l’audiència hi vaig, però no al convit que es fa posteriorment. Especialment el segon any, pel que havia passat a Catalunya. La monarquia és corresponsable del que està passant. Després de l’1-O, el paper de Felip VI va ser paupèrrim.\n“Ara mateix, si fos català, votaria per Oriol Junqueras”\nAcabam amb Catalunya, què hi votaríeu?\nAra mateix, si hagués de votar allà, ho faria per una candidatura que encapçalés Oriol Junqueras. Per a mi, és un referent. Tristament, l’Estat Espanyol el manté empresonat. És un home de pau, un conciliador. Dipositaria les meves esperances en ell.\nA Palma hi ha racisme?\nA Palma hem tingut la sort que no hi ha hagut la ultradreta que hi ha a València. Però apareixen, com en tantes bandes d’Espanya i de Catalunya, idees perilloses. Amb un missatge preocupant que va contra la democràcia, els migrants, la diversitat o la llengua catalana. Hem d’apel·lar a fronts comuns. Els hereus del franquisme van contra els drets civils bàsics del nou palmesà que acaba d’arribar del Senegal i contra la llengua catalana, que va arribar aquí fa 700 anys. Som un país, Mallorca i les Balears, de migrants. Independentment d’on hagi nascut tot aquell que viu a Palma és palmesà. Hem d’apoderar la nova ciutadania i millorar el vincle. Volem que Palma sigui una ciutat d’acollida. Volem acollir. I l’Estat en això, com en tantes altres temàtiques, no hi està col·laborant.


Els xefs amb estrella Michelin denuncien que l'administració els aboca «a la misèria» | NacióDigital\nper NacióDigital, 7 de desembre de 2020 a les 09:14 |\nXefs amb estrella Michelin critiquen que les administracions els han donat l'esquena després de lloar-los durant anys com a "ambaixadors" culturals. Després d'un primer confinament "comprensible", els restaurants gastronòmics han viscut amb "indignació i sorpresa" el segon tancament aquesta tardor, ja que ha abocat els seus negocis i proveïdors, "a la misèria", segons han lamentat en declaracions a l'ACN xefs com Martín Berasategui (Lasarte i Oria) Albert Raurich (Dos Palillos), Carme Ruscalleda i Raül Balam (Moments) i Fran López (Villa Retiro i Xerta). Els cuiners creuen que la propera gala virtual de les estrelles Michelin del pròxim 14 de desembre serà un bon moment per a defensar la professió.\nEl segon tancament va agafar el xef Martín Berasategui -amb tres estrelles a Lasarte i una a Oria, tots dos al Monument Hotel, entre altres reconeixements Michelin- treballant a ple rendiment. Va decidir obrir els restaurants al setembre davant la perspectiva d'un estiu amb "escàs turisme". "Va ser un cop a l'ànim de tothom", ha dit sobre el tancament del passat octubre. Sense voler entrar en "política", el xef ha lamentat que hi hagi gent que "no els vol, no els respecta i els tracta malament". Berasategui creu que han estat reivindicats com a “ambaixadors de moles coses” i no es mereixen això “per res del món”.\nLa cuinera Carme Ruscalleda i el seu fill, el cuiner Raül Balam, expliquen que al primer confinament a mitjans de març, l'Hotel Mandarin Oriental (on hi tenen l'estrellat Moments) va tancar i aleshores hi havia "moltes ganes i reunions", però només s'ha obert el terrat uns mesos d'estiu. "Estem molt animats per tornar en vistes a Nadal, però encara no hem obert", reconeix Balam. Tanmateix, de les reobertures després de tant de temps sense activitat, Ruscalleda ha defensat "que ningú es pensi que són negoci", perquè aquests espais tenen l'objectiu de fer el 100% de la seva capacitat i, si bé el 30% és "res", "menys és zero".\nRuscalleda parla de la "sorpresa i indignació" que ha impregnat el sector en el segon tancament, mentre que Balam lamenta que sembla una mica "aleatori" com s'ha decidit, ja que ha recordat que l'hostaleria es pren la temperatura als comensals, el servei va tapat amb mascaretes i se serveixen els coberts desfinectats, "amb un protocol absurd, però necessari". "Ens hem trobat amb les ales tallades quan veus que tothom continua igual, però nosaltres no podem", ha dit, i considera que el toc de queda fixat a dos quarts de deu és l'hora a la qual la gent comença a anar a sopar. "El xip no canviarà d'avui per demà", assegura el xef, que critica que s’hagi hagut de pagar l’IVA i els autònoms.\nEl xef Fran López, amb una estrella a Villa Retiro a Xerta, recorda que els van tancar al mes de març, quan acabaven de començar la campanya de casaments. El tancament va ser de tres mesos i després per a la reobertura a l'estiu esperaven "la catàstrofe" perquè la meitat dels seus clients són estrangers (el restaurant es troba dins de l'hotel homònim, situat a Xerta), però "sorprenentment" va aparèixer molta clientela catalana i espanyola, el que els va permetre fer una “bona campanya" d'estiu, malgrat que "no va compensar" els mesos que van estar tancats.\n"Aquest segon tancament per nosaltres és terrible i també que hi hagi un confinament perimetral", ha dit, ja que la població local "no hi va" i això "no permet abastir un restaurant" gastronòmic". Lamenta que ningú s'ha posat a la posició dels restaurants que són de fora de les ciutats, i que si per a un bar és bo poder obrir el 30% la terrassa, "per als restaurants és absurd poder obrir sense mobilitat". Així, considera que fins que la mobilitat del cap de setmana no s'ampliï "no té sentit" obrir només per la gent de Xerta, i sosté: "No obrirem fins que no hi hagi una mobilitat clara per Catalunya".\nEl cuiner del Dos Palillos, amb una estrella Michelin, Albert Raurich, lamenta que el seu establiment insígnia fa nou mesos que està tancat i que les noves restriccions són "inviables", tant en el terreny de l'aforament com en el del toc de queda, que obliga els comensals a començar a les set i marxar a les nou: "Estem en una situació molt dramàtica", ha dit, sense entendre la "poca visió" dels governants. Afirma que el seu projecte "penja d'un fil" malgrat que ha reduït al màxim les despeses fixes per a poder sobreviure.\nRaurich ha reivindicat el valor del Dos Palillos per als proveïdors i el personal i s'ha preguntat si l'Estat els "deixarà caure" malgrat la "riquesa laboral, econòmica i de contingut cultural" que genera. El xef critica que els polítics s'hagin "omplert la boca" de gastronomia catalana i espanyola i ara no proposin mesures específiques per a restaurants "amb tanta inversió". Per a l'empresari, els establiments no han tingut bona informació per part del Govern, i això els ha "anat matant", com el fet d'obligar-los a mantenir tot el personal sense poder obrir, el que els "aboca a la misèria". A més, ha dit que no s'entén que a Madrid, que els restaurants estiguin oberts i tenen un toc de queda fins a mitjanit també estan doblegant la corba.\nSocietat, Raül Balam, Albert Raurich, Fran López, Carme Ruscalleda, estrella Michelin, xefs, restaurants, Covid, pandèmia, coronavirus, salut, Covid-19, virus, Martín Berasategui


Mequinensa acollirà la XI Trobada de voluntariat lingüístic universitari - Xarxa Vives d'Universitats\nCastelló de la Plana, Barcelona, Palma.- 18/10/2011.- La Xarxa Vives d’Universitats i el Servei de Política Lingüística de la Universitat de València organitzen en el marc del Fòrum Vives, la XI Trobada de voluntariat lingüístic universitari, que tindrà lloc de l’11 al 13 de novembre a l’alberg Camí de Sirga (Mequinensa). Enguany, la trobada pren com a títol «L’Aragó que parla la nostra llengua» (vegeu programa i procediment d’inscripció) .\nEn aquesta edició, la trobada té com objectius dinamitzar els contactes entre el voluntariat lingüístic de totes les universitats de la Xarxa Vives, conèixer una de les comarques de l’Aragó on es parla la nostra llengua i debatre sobre la construcció de l’espai comunicatiu en català. Per assolir aquests objectius, la trobada compta amb les ponències «El català a l’Aragó: història, situació social i legal, perspectives» a càrrec de Ramon Sistac, de la Universitat de Lleida i membre de l’Institut d’Estudis Catalans, i «L’espai comunicatiu en llengua catalana» a càrrec de Josep Gifreu, de la Universitat Pompeu Fabra i Rafael Xambó, de la Universitat de València. A més de les ponències es realitzaran els tallers: «Sociologia de la llengua a la Franja» a càrrec de Natxo Sorolla, sociòleg; «La producció cultural a la Franja» a càrrec de Màrio Sasot, músic i escriptor; «L’espai lingüístic personal» a càrrec de Quim Gibert, psicòleg, i «La literatura en català a l’Aragó: Jesús Moncada» a càrrec d’Hèctor Moret, escriptor. A fi de promoure la llengua des d’un vessant lúdic, s’han previst altres activitats com ara «Presentacions amb la llengua» a càrrec de Forquilla Teatre, excursions, música i balls tradicionals amb el grup Rascanya i visita als museus de la Mina, d’Història, de Prehistòria i al Parc de la Memòria Jesús Moncada.\nDes de la posada en marxa del programa de Voluntariat Lingüístic de la Universitat de València (UV), el curs 1996-1997, s’han organitzat deu trobades de voluntaris. Les set primeres van ser exclusives de la UV, les dues següents es van obrir als voluntariats de la Xarxa Vives i la darrera la va organitzar a la Universitat de les Illes Balears. Aquestes trobades han recorregut bona part dels territoris de llengua catalana, de l’Alguer a Morella, de Poblet a Banyeres de Mariola, d’Ador a Cabrera de Mar, d’Alcúdia a Vilafranca. Enguany visitem l’Aragó que parla la nostra llengua.


Esquerra: “Vam sortir del Govern quan tocava”\n13 maig 2021 10:58\nDonen el sus a la campanya, centrada a recordar la seva coherència per haver deixat “les cadires i els càrrecs”\nEsquerra Republicana donà a conèixer ahir els seus candidats a les eleccions del 22-M. Són 21 llistes municipals les que presenten enguany, una xifra que comparada amb les úniques dues que presentaren el 2003 els fa sentir-se "raonablement optimistes".\nJoan Lladó, president d'Esquerra, aconseguí engrescar el centenar llarg de candidats i simpatitzants que es reuniren a l'Auditòrium de Palma. El manacorí féu referències al batle Garanya, com a reivindicació del republicanisme; però també als orígens diversos dels candidats. "A Esquerra hi ha gent de Manacor, de Badajoz i de Derry", exclamà Lladó, per llançar immediatament: "A Esquerra no miram tant d'on venim, sinó on anam".\nProva de la diversitat d'Esquerra és la seva candidata al Consell de Mallorca, Cathy Sweeney, qui recordà la seva Irlanda natal. "Els joves milicians duien ordi a les butxaques, ja que era l'únic que podien menjar quan anaven a la muntanya". Acte seguit tragué de la seva butxaca unes fulles d'ordi.\nÉs aquest simbolisme el que volen utilitzar els candidats d'Esquerra, però no per caminar per muntayes, sinó per convèncer els seus veïns que els votin. "Segur que obtenim un bon resultat, perquè hem estat els únics que, per coherència, partírem del Govern quan s'hi incomplí el codi ètic", digué ahir Lladó. Antoni Nicolau, cantant d'Ocults, posà la música en un acte al qual acudiren, entre d'altres, el professor de la UIB Joan Mir, Jaume Sastre, la soprano Fanny Marí i l'actriu Aina Cortès.\n"Acte seguit tragué de la seva butxaca unes fulles d'ordi."\nSegur que els representants d'ERC tragueren de les seves butxaques, immediatament després, un bon feix de bitllets per correspondre al gest.\n"Joan Lladó, president d'Esquerra, aconseguí engrescar el centenar llarg de candidats i simpatitzants que es reuniren a l'Auditòrium de Palma."\nUn centenar llarg? Degueren haver d'instal·lar seients addicionals per a aquella gernació.\n"A Esquerra no miram tant d'on venim, sinó on anam".\nAnau cap al ridícul electoral més espantós.\nPer Fanny MarÃ, fa mes de 10 anys\n... Hola, soc la soprano Fanny Marí, candidata a la batlia de Palma per Esquerra Republicana. Només vull aclarir que vaig acudir a l'acte, però per presentar la meva candidatura! Ho dic perquè permi no queda massa clar a la notícia...\nOleguer, es deixàren els càrrecs executius i sous que foren fruit del pacte de juliol de 2007 i que s'ha incomplit. No es deixàren els escons assolits a les eleccions de maig de 2007 perquè no hem enganat al nostre electorat.\nEsperant que explicau la veritat del tren de la vergonya, el tren de llevant.\nERC tiene menos votos que ASI, ciudadanos en blanco, o el partido de los cazadores. Si dejamos de lado a los frikies pancatalanistas, este partido no interesa absolutamente a nadie.\nSolo una ley electoral injusta y la traición del PSIB a su electorado han permitido a estos fachas catalanistas gobernar en nuestras islas.\nAfortunadamente, en breve solo serán un mal recuerdo.\nPer oleguer, fa mes de 10 anys\nEm podeu explicar per què si sou tan coherents , no heu deixat l'escó al Consell? N0 ho entenc\nAvui surt una enquesta de DM que palesa clarament que ,si el PP assoleix la majoria absoluta a Mallorca i,de retruc,a les Illes serà per la no reedició del BLOC.Això ho reconeixen la gran majoria d'analsites polítics de qualsevol tendència.Quin sentit té,doncs,votar el partit-el PSM que ha regalat amb la seva negativa a refer el BLOC la majoria absoluta al PP? Aquest és un comportament equiparable als dels votants del PP,que voten el seu partit faci el que faci i reflecteix una alarmant manca de la més mínima cultura democràtica.Jo vaig votar BLOC a les darreres elccions autonòmiques i municipals i PSM a les altres concocatòries .Mai més no ho tornaré a fer,han perdut el meu vot -i el de la meva família-per sempre\nQualque personatge ja ha pagat la seva hipoteca amb 2 anys al goven.\nEs critica el que mereix ser criticat. Esquerra no va trair els electors quan no es va complir el programa electoral i Esquerra no va governar amb corruptes. Podeu posar tants de negatius com volgueu però això no ho podreu negar. I si vos cou tant, és precisament per això.\nno és vera!\nTocava deixaa el govern quan n'Anich va decidir continuar l'hospital de Son Espases, i no el deixàreu!!


Galeteta – Científics Malvats\nPublicat el 8 febrer, 2016 8 febrer, 2016 per Cristina\nEn aquesta casa hem criticat durament TV3 en vàries ocasions per la veu que, massa vegades, dona a les diferents magufades i teories conspiranòiques que tant mal fan a la ciència. ho seguirem fent, sabem que ens queda un llarg camí. El nostre arxienemic Jaume Barberà seguirà en nòmina de tots nosaltres entrevistant al menjaflors de torn que afirma curar el càncer a base de sucs de fruita. En Josep Pàmies seguirà negant l’existència de la SIDA per la televisió pública i la monja de torn dirà que les vacunes maten.\nAra bé, quan TV3 fa les coses bé cal remarcar-ho, ni que sigui per veure si així aprenen, mitjançant l’aplicació dels estudis resposta-estímul de Pavlov. Molt bé TV3, galeteta.\nTv3 va emetre ahir un documental sobre la vacunació: “I tu, vacunes?”, que podeu recuperar aquí. En l’esmenat documental podem escoltar opinions d’experts sobre si cal vacunar als fills (SPOILER: tots opinen que sí) i gent diversa que opina el contrari, amb poc o nul coneixement científic i molta imaginació.\nBé, podem fer un repàs als anti vacunes que apareixen:\nPrimer tenim unes famílies del barri de la Floresta de Sant Cugat del Vallès. Una dona afirma que la primera cosa que la va fer decidir no vacunar al seu fill va el tamany de l’agulla. Una agulla, sí. Li estalvio una punxada al meu nen a canvi de la possibilitat de passar una malaltia terrible, que el farà patir molt més o inclús morir. BRAVO. No volia introduïr res de fora en aquest cos tan pur que el “foragités” (m’encanta aquesta paraula). Veurà’s tu com el foragiti un patògen com la diftèria.\nAra la segona mare diu que ella ho va fer per que no li va donar la gana. Doncs molt bé senyora. A mi no em dona la gana que el meu fill comparteixi escola amb el seu, com ho fem? També afirma que es vol empoderar de la seva salut, ho respecto, retirem-li la protecció de la sanitat pública i que s’apanyi ella soleta.\nUnes altres dos mares afirmen que el metge no els hi va donar suficient informació (Tradueixo: no va dir el que volien sentir) i llavors van buscar informació soletes i com que els hi va semblar contradictòria van decidir que l’opinió del metge no tenia validesa. EN FIN.\nEls següents antivacunes són uns integristes religiosos d’Holanda, no cal que opini d’això, oi? Ho dic per què potser em tanquen a la presó per enaltiment del terrorisme, ara que està de moda.\nSeguim amb la Monique, Holandesa mare de tres fills que afirma que mentre els seus fills estiguin ben alimentats no els passarà res i que la possibilitat d’agafar aquestes malalties és molt petita. Veurà, senyora, aquesta possibilitat és tan petita precisament perquè tothom està vacunat, és el que s’anomena inmunitat de grup. Aprofitar que tothom fa bé les coses per a fer tu el que et surt dels pebrots amb impunitat està lletjot, eh? “Mejor que pasen la enfermedad de niños y así ya estan vacunados de por vida, aunque lo pasen un poco mal tampoco pasa nada” Un poco mal vol dir que pot quedar invàlid o morir-se.\nEspera, que ara tenim una fisioterapeuta (?) que es creu metge i químic, tot de cop i que diu que si busques a Google veuràs que el que porten les vacunes és verí. Allò de les quantitats ja tal. Incís: L’altre dia vaig buscar a google “mal de cap” i em va sortir que tinc càncer i m’estic morint. Tenim un post sobre els adjuvants a les vacunes, no cal que afegeixi res més.\nSi fins i tot surt un homeòpata recomanat les vacunes! Un homeòpata! Le damos un aplauso y le dejamos que se vaya?\nAi, ara el boig de torn, que només li falta aparéixer amb un barret de paper d’alumini al cap, cridant-nos feixistes a tots. Meravellós, jo em poso dreta i aplaudeixo davant d’un testimoni de tant valor.\nCom veieu, no hi ha cap testimoni de cap anti vacunes que tingui pes. Cap demostració científica, només opinions de gent desinformada o mal informada, als que recomanaria fer un repàs als diferents posts que hem dedicat al moviment anti vacunes:\nCapítol 1: D’on surt aquesta gent i per què?\nCapítol 2: Si tant segur n’estàs de que això funciona…\nCapítol 3 : “Breu reflexió sobre el veritable cost de tot plegat”\nCapítol 4: “Adjuvants? Això deu ser tòxic!”\nCapítol 5: “Arguments sense ètica ni dignitat”\nCapítol 6: “El que ens estem perdent gràcies a les vacunes”\nCapítol 7: “No són masses vacunes, per a un nen ?”\nDesprés de tota aquesta maldat científica jo m’he quedat tan a gust que em fumaria una cigarreta, i això que mai he sigut fumadora.\nUna altra vegada, gràcies TV3 per aquest documental, n’esperem molt més així. Galeteta.


Creen protocols per comportar-se de manera “socialment adequada” en els entorns virtuals - Notícies - ComCiència - URV\nCreen protocols per comportar-se de manera “socialment adequada” en e...\nEl grup de recerca CRISES i la Càtedra UNESCO de privadesa i seguretat de dades de la URV desenvoluparan durant tres anys un projecte anomenat "CO-UTILITY" que té per objectiu redissenyar les regles que regulen les transaccions de tota mena que es fan a la societat de la informació, per tal d'assegurar que, aquestes regles, es compleixin tot i no haver-hi un marc legal comú a tot el món. En concret, es pretén garantir la seguretat, la privadesa i la funcionalitat de les transaccions. Es tracta d'un projecte de recerca finançat amb 640.000 euros per la Templeton World Charity Foundation.\nActuar per obtenir guanys individuals, assegurant un benefici comú en les transaccions de la societat de la informació és possible. El projecte de recerca "CO-UTILITY", liderat pel catedràtic Josep Domingo-Ferrer, desenvoluparà protocols -anomenats coútils- de manera que, seguir-los fidelment, serà la millor opció per a qualsevol individu. A més, quan un usuari executi correctament la transacció, beneficiarà algú altre i es beneficiarà ell mateix. En concret, es busca una major seguretat, privadesa i funcionalitat de les transaccions a Internet. És a dir, com explotar l'egoisme de l'individu per induir-lo a afavorir algú altre (win-win).\nI tot això com es du a terme, a la pràctica? L'ordinador (o el telèfon mòbil) que representa cada individu en una transacció per Internet, sempre es comporta racionalment, és a dir, en cas de tenir diverses opcions, tria la que surt més a compte a l'individu. A partir d'aquí, el que cal són protocols que fixin les accions a dur a terme, de manera que el que surti més a compte no sigui allò que només li va bé a un mateix, sinó allò que va bé a un mateix i a algú més. Els resultats del projecte s'aplicaran en casos com els següents:\nCerca per paraula clau en l'anonimat. Si un usuari vol fer una consulta -per exemple a través de Google- i vol mantenir privat el seu perfil d'interessos, pot demanar a un altre usuari que faci la consulta en nom seu. Així, l'usuari que fa la consulta "despista" el buscador sobre els seus interessos reals. Al mateix temps, l'usuari que l'ajuda també despista el buscador, ja que envia una consulta que no correspon als seus interessos reals. Aquest és un exemple de transacció coútil, en la qual ajudar és bo per a un i per a l'altre. Per fer realitat aquest mecanisme, s'han de posar en marxa protocols P2P, que permeten l'intercanvi d'informació per la xarxa sense que calgui un servidor central que redistribueixi les dades.\nOblit digital. Una manera d'aconseguir que un contingut (fotos, etc.) a la xarxa sigui oblidat és marcar-lo amb una data de caducitat, més enllà de la qual el contingut no pot ser exhibit enlloc. Per assegurar que la data de caducitat serà respectada, convé que, quan un individu rep una còpia del contingut, aquesta còpia també quedi marcada amb la identitat del receptor. En aquest cas, quan una persona passa una còpia del contingut a un altre individu, tots dos tenen interès que el contingut quedi marcat amb la identitat del segon, perquè, si no ho fan així, un i altre podrien ser acusats de l'exhibició del contingut que un dels dos faci més enllà de la data de caducitat. En aquest cas hi ha coutilitat (interès comú) en què cada còpia del contingut sigui única, cosa que afavoreix la traçabilitat necessària per garantir que es respectarà l'oblit digital.\nXarxes vehiculars. S'espera que la comunicació vehicle-a-vehicle estigui disponible en els automòbils fabricats en un futur pròxim per proporcionar informació, a temps real, de les condicions de la carretera. D'una banda, hi ha un requisit de privadesa: un vehicle hauria de poder emetre informació sense perdre l'anonimat (per evitar que se sàpiga la situació del conductor). Al mateix temps, hi ha un requisit de seguretat: caldria evitar que els vehicles abusin de l'anonimat per emetre missatges falsos sobre les condicions del trànsit. Es tracta de ser socialment responsable contribuint amb informació sobre l'estat del trànsit, sense renunciar a la llibertat de circular anònimament. La millor opció és ajudar els altres cotxes a mantenir l'anonimat ja que, si no és així, els vehicles no tindran interès a oferir informació sobre el trànsit. Els investigadors dissenyaran protocols coútils de comunicació vehicular.\nEl projecte pretén que els resultats obtinguts en entorns informàtics es traslladin al món no virtual. Per això, s'organitzarà un congrés multidisciplinari per explorar les aplicacions de la coutilitat en economia, medi ambient, sector sanitari i relacions socials. "Es pretén que, a la llarga, més gent es dediqui a la coutilitat i que una virtut induïda amb protocols coútils esdevingui virtut genuïna", explica Josep Domingo-Ferrer, investigador principal del projecte.\nLa recerca està finançada en 640.000 euros i tindrà una durada de tres anys a partir d'aquest setembre. L'equip contractarà nous investigadors per dur a terme el seu pla de treball.\nUna fundació que finança la investigació "oberta i lliure de perjudicis"\nL'inversor i filantrop Sir John Templeton (1912-2008) va crear diverses fundacions, entre les quals la John Templeton Foundation i la Templeton World Charity Foundation, la segona de les quals finança el projecte "CO-UTILITY". L'objectiu de les fundacions és impulsar recerca relacionada amb les "grans qüestions de la vida", que inclouen les lleis de la natura i de l'univers, la preservació de la llibertat individual i d'empresa, i el funcionament harmònic de la societat. Les fundacions Templeton financen projectes d'investigació d'alt nivell científic a través de concursos internacionals en els quals prenen part equips d'investigació de les principals universitats del món. La intenció és donar suport a una investigació "oberta i lliure de perjudicis" per contribuir al progrés de la humanitat a través de descobriments rellevants.\nEtiquetes: CO-UTILITY, CRISES, internet, Josep Domingo-Ferrer, privadesa, recerca, seguretat, Templeton, xarxa


resentem al nostre columnista en temes d’aviació, Lluís Corominas, historiador aeronàutic que ens oferirà una sèrie d’articles dedicats als inicis de l’aviació comercial a Espanya i concretament a Catalunya, amb motiu del seu centenari.\nL’afició de Lluís Corominas per l’aeronàutica comença amb la lectura del llibre “Tuck, l’immortal pilot de la RAF”, regal de reis del seu pare quant tenia 18 anys.\nAquest descobriment li va provocar convertir-se en pilot l’any 1975, a l’Aeròdrom de Sabadell.\nLa història de la “Línia francesa fins a Sud-Amèrica” el va captivar, llegint tot el que li queia a les mans en referència a aquesta aerolínia.\nA 28 anys comença a fer periodisme pensant a viure del periodisme aeronàutic. Publicar el seu primer article al diari El Correo Catalán, continuant amb publicacions en diversos medis i revistes del sector aeronàutic (Flaps, Avión, Aeroplano, diaris de Barcelona, revistes del Brasil, d’Argentina i també a “Le fanatique de l’aviation”), en els vessants de la història de l’aviació i Aeronàutica esportiva, centrant-se principalment en articles referents a l’aviació a Catalunya.\nHa publicat tres llibres: “Mujeres en la historia de la aviación”, “Inicis del vol amb ultralleuger a Catalunya” i “Història dels 25 anys de l’AeriClub Palau-Moia”. Ha col·laborat en els llibres “Los deportes aéreos” (al capítol de Ultralleugers), “Figuras de la aeronàutica espanyola” (al capítol sobre Mari Pepa Colomer).\nA banda d’escriure els llibres esmentats, ha donat conferències sobre diferents temes, com ara “Cent anys d’aviadores a casa” i de la seva tesi ”Història dels aeroports de Barcelona i de les línies aèries que hi operaren de 1931 a 1936”.\nCent anys d’aviació comercial a Catalunya i Espanya.(1)\n25 desembre de 1918 a Barcelona. Latécoère al volant del Cadillac, davant el Salmson 2 (Fotografia arxiu Latécoère, Suïssa)\negons podem llegir a les pàgines dels llibres d’història contemporània, el vol amb motor va començar amb els germans Wright el 17 de desembre de 1903 a una platja, situada a quatre milles de la població de Kitty Hawk, Carolina del Nord. A Europa, el primer vol es va realitzar el 13 de setembre de 1906.\nAquestes dues dades són el tret de sortida de l’aviació, en un període en què els vols eren bàsicament per mostrar-se en festivals i en la competició per anar més ràpid, més alt, més lluny i amb més velocitat. Vols que esdevingueren el “modus vivendi” dels aviadors. En aquest període, de 1903 fins al 1914, es construïren en tot el món 9.834 avions.\nLa Primera Guerra Mundial porta a un gran desenvolupament d’aparells i motors en una evolució constant que porta aconseguir unes característiques que va permetre emprar l’aviació comercialment. Perquè es produí el pas de l’aviació militar a la comercial? Vegem uns números que ens explicaran el fet.\nEn començar el conflicte, entre tots els participants tenien 600 avions. Durant el conflicte, entre ambdós costats, es produïren 177.000 aparells, en números rodons. A França, en concret, foren 51.040 aparells amb una indústria que tenia 186.000 operaris i es formaren 16.824 pilots.\nL’any 1918 a Espanya hi havia 116 pilots militars i 35 de civils, dels quals la meitat dels militars només tenien el títol després de l’examen, de la resta, els preparats per a pilotar avions moderns només una trentena. Hem de tenir present que fins al 1918 a Espanya volaven avions com els d’abans del conflicte. Dels pilots civils només 4 o 5 volaven assíduament.\nLatécoère, pioner de l’indústria aeronàutica a França\nDurant el conflicte, l’industrial francès Perre Georges Latécoère, l’amo dels tallers que tenia a Pont des Demoisselles, als afores de Tolosa, va participar en la indústria de guerra fabricant cuines, la carcassa d’obusos d’artilleria i altres elements, el maig de 1917 es va presentar a un concurs per a produir avions Salmson 2A2, biplà de reconeixement i bombardeig, obtenint un contracte per a produir 1.000 unitats, amb el compromís d’efectuar la primera entrega el 15 de maig de 1918.\nSense perdre temps, Latécoère aixecà a Montaudran, població tocant a Tolosa, les naus per a produir els aparells, dotant-les de la maquinària necessària, contractar els treballadors i crear l’equip tècnic, entre els quals es trobava Emile Dewoitine. Posà un gran ritme de treball als operaris, treballant 24 hores al dia, arribant a un ritme de producció de tres aparells al dia, lliurant la primera unitat el 3 de maig de 1918. Als aparells un cop acabats, abans de lliurar-los a l’exèrcit francès, els hi feien un vol de prova.\nAl mes de maig de 1918, en un d’aquests vols Pierre George i participà en la cabina posterior. Durant el vol va pensar que l’aviació, passat el conflicte podria ser una eina útil per a la societat. Aquesta idea va anar evolucionant i pensa a considerar una ruta coberta per avions de Tolosa a Marroc, després fins a Dakar, saltar a Sud-amèrica i arribar fins a Argentina.\nL’11 de novembre de 1918, data de l’alto el foc, ja havia lliurat 600 avions a un ritme de sis aparells al dia. Quan ja va tenir clar la idea de línia aèria va cridar al seu amic d’infància Beppo de Massimi a qui explicà la seva idea de línia aèria. Aquest amic, nat a Itàlia i pilot militar en l’aviació francesa durant el conflicte, aportava els seus formidables dots diplomàtics i d’encant personal, que es complementaven amb la sagacitat i visió de Latécoère.\nEl final de la Guerra va portar a parar la producció de les fàbriques en sec quan ja ben greixades anaven a tot ritme, en una producció en sèrie. Aquest fet va deixar als aliats amb uns excedents immensos d’aparells i una indústria que necessitava trobar nous mercats on el militar tenia un estoc immens. Recordem que l’any 1919 venen a Espanya a oferir avions excedents de la guerra francesos, italians i anglesos al mateix moment que es portava a terme un concurs per a seleccionar avions espanyols d’indústria pròpia. Resultat, es compraren avions dels oferts a millor preu que els proposats per l’indústria espanyola.\nEl 7 de novembre de 1918, Latécoère presentà a París el seu projecte al sotssecretari d’Estat de l’Aeronàutica, Sr. Jacques-Louis Dumesnil, i li demanà el seu suport polític i econòmic. El dossier que li va lliurar reflectia amb tot detall el projecte, en el qual s’especificava que la ruta, sortint de Tolosa, seguia per la costa mediterrània espanyola fins a la zona francesa del Marroc, i després per la costa atlàntica d’Àfrica fins a Dakar; en total, uns 4.640 quilòmetres. La ruta es feia en dos dies i mig. Dakar seria el punt d’envol dels avions que connectarien amb les rutes de Sud-amèrica. Així, una carta d’un comerciant de vi de Bordeus o un importador de Marsella arribaria a Rio de Janeiro en una setmana i a Buenos Aires, un dia després. En vaixell i amb els mitjans tradicionals de correu, una carta tardava més de tres setmanes.\nEra una idea tan forassenyada que ningú, el 1918, creia possible cobrir 1.850 quilòmetres entre Tolosa i Casablanca en 13 hores de vol i amb avions Salmson 2, que tenien una autonomia de 500 quilòmetres i anaven una velocitat de 140 km/h.\nEn tornar de París, Latécoère digué al seu amic Beppo de Massimi a Tolosa: «J’ai refait touts mes calculs. Ils confirment l’opinion des espécialistes. Notre idée est irrealisable. Il ne nous reste qu’une chose a faire: la realiser!».\nLatécoère es posà a treballar per poder realitzar la seva idea i, com que no estava disposat a esperar la decisió del ministeri, seguí endavant. Així, l’11 de novembre de 1918 lliurà a les oficines de comerç de Tolosa els Estatuts de l’empresa C.E.M.A. (Compagnie Espagne, Maroc, Algérie), que va donar pas a la Société de Lignes Aériennes G. Latécoère, també coneguda com a LAL.\nPocs dies després de signar l’armistici, Clemenceau (alt funcionari del Servei Francès de Navegació Aèria) es decantà pel desenvolupament de l’aeronàutica civil. Aquest era el senyal que esperava Latécoère. Massimi va fer cridar el periodista Georges Prade (amic personal de l’ambaixador d’Espanya a París) per activar el canal diplomàtic. A la vegada, posà en funcionament la relació privilegiada que tenia amb el seu antic cap d’esquadrilla, el comandant Watteau, que, per sort, tenia un càrrec en les més altes instàncies del transport aeri. Així va ser com va examinar amb benevolència la sol·licitud per a la concessió de línies aèries de Latécoère a les autoritats.\nBibliografia consultada:  Stadium 14/07/1917  Angelucci, Enzo; Matricardi, Enzo, Aviones de todo el mundo, Espasa-Calpe S.A., Madrid 1977, vol. 1, p. 128-129;\nDiari Sant Quirze Lluís Corominas News SQ\t2018-12-14


Hajstorp Slusscafé & Vandrarhem Töreboda Suècia - Ofertes d'hotels amb els MILLORS DESCOMPTES EN LÍNIA Fer un comentari al lloc web\nHajstorp Slusscafé & VandrarhemBrovaktarstugan ovre Hajstorp, Toreboda, Töreboda, Suècia, 54590 - Veure al mapaExcel·lent8,6Basada en101comentarisHajstorp Slusscafé & VandrarhemVeure més fotosVeure més fotosVeure totes les 24 fotosExcel·lent ubicació 9,3Veure al mapa9,3Ubicació\nSobre l'allotjamentDescripcióIdeal tant per a la diversió com per al relax, Hajstorp Slusscafé & Vandrarhem es troba a la zona de Toreboda de la ciutat de Töreboda. Des d'aquí, els viatgers poden gaudir d'un fàcil accés a tot el que aquesta viva ciutat ofereix. Amb la seva bona localització, l'hotel ofereix fàcil accès a les destinacions obligades de la ciutat. Aprofiti's de la riquesa de serveis i avantatges d'aquest hotel de Töreboda. Per a la comoditat i comfort dels seus clients, l'hotel ofereix instal.lacions de barbacoa, botigues a l'hotel, lloguer de bicicletes. L'ambient de Hajstorp Slusscafé & Vandrarhem es reflexa en cada habitació. calefacció, nevera, sala d'estar, cafetera/tetera, estris de cuina són només algunes de les comoditats a la vostra disposició. Les instal.lacions d'oci de l'hotel, que inclouen sauna, camp de golf (a 3 km), pesca, esports d'aigua (no motoritzats) estan dissenyades per escapar i relaxar-se. Sigui quin sigui el motiu del seu viatge, Hajstorp Slusscafé & Vandrarhem és una selecció idònia per a la vostra estada a Töreboda.Mostrar mésCaracterístiquesAccés a InternetWi-Fi gratuït en totes les habitacions Serveis i comoditatszona de fumadors Accéss'admeten animals de companyia Disponible a totes les habitacionsempolles d'aigua de cortesia Idiomes ParlatsAnglèsItalià CroatRus Mostra MenysPolítiquesEls llits supletoris depenen de l'habitació escollida. Consulti la capacitat de l'habitació individual per obtenir-ne més informació.Al reservar més de 5 habitacions, poden aplicar-se diferents condicions i suplements addicionals.Mostrar mésAvís importantBed linen and towels are not included. You can rent them at Hajstorp Slusscafé & Vandrarhem or bring your own. Comentaris recents de clients\nAllotjaments a Töreboda


Super 8 Hotel - Dongguan Humen Branch Dongguan Xina - Ofertes d'hotels amb els MILLORS DESCOMPTES EN LÍNIA Fer un comentari al lloc web\nSuper 8 Hotel - Dongguan Humen BranchNo.50,Humen Dadao,Humen,Dongguan City, Ciutat de Dong Guan, Dongguan, Xina - Veure al mapaSuper 8 Hotel - Dongguan Humen BranchVeure més fotosVista interiorVeure més fotosVeure totes les 20 fotosVeure al mapaParticularitats que li encantaranWi-Fi gratuït en totes les habitacionsaire condicionatcortines opaquesServei d'habitacions 24 hores\nApartament 1 habitació llit tipus king (1 King Bed Standard Room)\nSuper 8 Hotel - Dongguan Humen Branch\nSobre l'allotjamentDescripcióTant si es tracta d'un viatge de plaer com si és de negocis, Super 8 Hotel - Dongguan Humen Branch és una elecció d'allotjament magnífica quan visiten Dongguan. Des d'aquí, els viatgers poden gaudir d'un fàcil accés a tot el que aquesta viva ciutat ofereix. Per aquells de vosaltres que vulguin aventurar-se Qifeng Park, Ka wing Shopping Plaza (Dongtai), GuanXiang MingPai ShangYe JieQu són només algunes de les atraccions disponibles per als visitants. El Super 8 Hotel - Dongguan Humen Branch, s'esforça al màxim per tal que els seus hostes es tribin còmodes. Per tal d'assolir això, l'hotel compta amb els millors serveis i instal.lacions. Els clients de l'hotel poden gaudir de servei d'habitacions 24 hores, Wi-Fi gratuït en totes les habitacions, instal.lacions per a minusvàl.lids, express check-in/check-out, magatzem d'equipatge. L'hotel compta amb 50 precioses habitacions, i totes inclouen televisió de pantalla plana, accés a internet (sense fils), connexió sense fils a internet (cortesia), habitacions per a no fumadors, aire condicionat. A més, l'oci que l'hotel ofereix assegurarà que tengui molt a fer durant el dia. Gaudeixi d'incomparable serveis i d'una localització de prestigi a Super 8 Hotel - Dongguan Humen Branch.Mostrar mésCaracterístiquesAccés a InternetWi-Fi gratuït en totes les habitacionsZones públiques amb Wi-Fi Desplaçamentaparcament de cotxes (al lloc, gratuït) Àpats, begudes i refrigeriRestaurantsservei d'habitacionsServei d'habitacions 24 horesServeis i comoditatsmagatzem d'equipatgezona de fumadors Accésascensorinstal.lacions per a minusvàl.lids entrada/sortida [exprés]s'admeten animals de companyia Disponible a totes les habitacionsaccés a internetconnexió a internet (cortesia)penjador de robaaccés a internet (sense fils)connexió sense fils a internet (cortesia)plat de dutxaaire condicionatcortines opaquessabatillesaparell de televisióempolles d'aigua de cortesiaservei de despertadorarmariescriptoritelèfonarticles de tocadorhabitacions per a no fumadorstelevisió de pantalla planaassecador de cabellllençolstovallolescafetera/teteramirallTV satèl•lit/cableIdiomes ParlatsXinès (Cantonès)Xinès (Mandarí) Mostra MenysPolítiquesNens i llits supletorisNens de 0 a 1 any(s) [inclosos]Gratuït si s'usen els llits existents. Nota, si necessiteu un bressol hi pot haver càrregs extra.Nens de 2 a 3 any [inclosos]Ha d'usar un llit extraEls hostes de 4 anys i més es consideraran adults.Els llits supletoris depenen de l'habitació escollida. Consulti la capacitat de l'habitació individual per obtenir-ne més informació.Al reservar més de 5 habitacions, poden aplicar-se diferents condicions i suplements addicionals.Mostrar mésInformació útilL'allotjamentNombre d'habitacions: 50


Per què oblidem els llibres que llegim | Cultura | EL PAÍS Catalunya\nRecordem on vam llegir aquella obra o com era la portada, però ens és més difícil evocar-ne l'argument\nÉs força habitual recordar els llocs on hem llegit: sobre la tovallola a la platja i prop d'uns pins; en unes graderies en un parc d'atraccions; en un apartament minúscul des d'on se sentia passar el tren; a la taula de la cuina de la casa familiar. Però costa una mica més recordar quin llibre vam llegir en aquell lloc, qui n'era l'autor o com era l'argument, tot i que de vegades ens ve al cap que tenia la portada vermella o que era una edició de butxaca.\nÉs a dir, conservem records de la sensació física de llegir, però menys del que hem llegit. “Gairebé sempre recordo on era i recordo quin era el llibre. Tinc en ment l'objecte físic”, explicava Pamela Paul, editora de The New York Times Book Review, a Julie Beck en un reportatge a The Atlantic. I afegia: “Recordo l'edició, recordo la portada, normalment recordo on me'l vaig comprar o qui me'l va regalar. El que no recordo —i és terrible— és tota la resta”. “El que tinc més present de la col·lecció de contes de Malamud El barril mágico és la càlida llum del sol que entrava a la cafeteria on me'l llegia els divendres, abans d'entrar a l'institut. Li falten els punts més importants, però ja és alguna cosa. La lectura té moltes facetes, una pot ser la barreja indescriptible, i naturalment fugaç, de pensament i emoció, i les manipulacions sensorials que es produeixen en el moment de llegir i que després s'esvaeixen. Fins a quin punt la lectura és llavors una mena de narcisisme, un marcador de qui eres i de què estaves pensant quan et vas trobar amb un text?”, escriu Ian Crouch a The New Yorker sobre el fet de llegir i oblidar el que s'ha llegit.\nHi ha afortunats que són capaços de recordar les trames de les pel·lícules, les sèries i els llibres, però per a la majoria, com escriu Beck, és “com omplir una banyera, submergir-s'hi i després veure com l'aigua se'n va pel desguàs: pot deixar una fina pel·lícula a la banyera, però la resta ja no hi és”. Hi ha algunes raons científiques que ho expliquen, i tenen a veure amb el que s'anomena “corba de l'oblit”, que és la velocitat amb la qual oblidem una cosa, i que és més intensa durant les primeres 24 hores després d'haver après alguna cosa, tret que es repassi. Això explicaria que els llibres que es llegeixen d'una tirada, o les sèries que es devoren en una sessió, s'oblidin més fàcilment: no s'ha fet treballar la memòria de recuperació.\nEls llibres i sèries que es devoren d’una tirada s’obliden més fàcilment: no es fa treballar la memòria de recuperació\nDe fet, se sap que els qui consumeixen una sèrie veient un capítol a la setmana o al dia la recorden millor que els qui la veuen tota sencera en un dia. Llegir un llibre d'una tirada de vegades suposa oblidar-lo abans perquè només està funcionant la memòria de treball, no hi ha repàs. En part sempre ha estat així, però segons Jared Horvath, investigador de la Universitat de Melbourne, que cita Beck, “la manera en què ara es consumeixen la informació i l'entreteniment ha canviat el tipus de memòria que valorem”. Ara la memòria de recuperació és menys necessària, en part gràcies a internet i, en canvi, per Horvath, la memòria de reconeixement és més important. La possibilitat de tenir accés a la informació fa que no calgui memoritzar-la. Això ho dona internet, la gran biblioteca global, però també alguns dels seus antecessors, com els llibres, els cassets o els VHS. De fet, Sòcrates ja es va mostrar en contra de “l'ús de les lletres”, com una mena de memòria externa que faria que no es memoritzés res. Avui coneixem aquesta reticència del filòsof davant de la lletra escrita, i de tot el seu pensament, gràcies als diàlegs de Plató, que van quedar recollits per escrit.\nLa “corba de l’oblit” és la velocitat a la qual oblidem. És més intensa en les primeres 24 hores si no es fa un repàs\nA Contra la lectura, la professora i assagista Mikita Brottman recupera aquest fragment d'A la recerca del temps perdut, de Proust, un gran explorador de la confluència entre lectura i memòria: “Un llibre que vam llegir no roman unit per sempre només al que hi havia al voltant nostre; també segueix unit fidelment al que nosaltres érem llavors, i ja només el pot tornar a sentir, concebre, mitjançant la sensibilitat, mitjançant el pensament, la persona que érem llavors”. Brottman també cita les memòries d'Azar Nafisi, Leer Lolita en Teherán, on escriu: “Si un so es pogués guardar entre les pàgines de la mateixa manera que s'hi guarda una fulla o una papallona, diria que entre les del meu Orgull i prejudici, la novel·la més polifònica de totes…, hi ha amagat, com una fulla de tardor, el so d'aquella sirena [antiaèria]”. Aquesta relació amb els llibres llegits i de vegades oblidats explica l'existència de les memòries bibliòfiles. El llibre de Brottman pertany en part a aquest gènere, Llegir Lolita a Teheran, completament. És un gènere que té el seu propi acrònim: Bob (book of books).\nPamela Paul va començar el seu als 17 anys. Sobre aquest diari de lectures ha escrit My life with Bob: Flawed heroine keeps book of books, plot ensues [La meva vida amb Bob: l'heroïna defectuosa porta un llibre dels llibres, segueix la trama]. Segons recollia un article a The Financial Times, estem en un bon moment per a les bibliomemòries. Lucy Scholes ha escrit sobre el gènere: “Una bibliomemòria és una invitació oberta a buscar als prestatges de la biblioteca d'una altra persona; una oferta que jo, i clarament també molts d'altres, trobo difícil de rebutjar”. El capítol de l'expurgació de la biblioteca del Quixot sempre s'ha llegit com una crítica literària més o menys camuflada, també com una declaració de les fonts del Quixot, però és també una llista de llibres llegits, és a dir, una bibliomemòria. I la voluntat de recollir la seva biblioteca essencial va ser el primer impuls que va portar Ismael Grasa a escriure La hazaña secreta, un llibre que, entre moltes altres coses, és un diari de lectures. Alberto Manguel ha conreat el gènere amb uns resultats brillants. A Packin my library escriu que escriptors i lectors sempre s'han preguntat si la literatura té un paper en la formació d'un ciutadà. Lucy Scholes respon que “en la seva exploració de la relació simbiòtica entre la vida i la literatura, la bibliomemòria sembla ser un crit de guerra afirmatiu”.\nAloma Rodríguez és escriptora i membre de la redacció de Letras Libres.


Hillary Clinton: "Vull ser la defensora dels americans" - Regió7 :: El Diari de la Catalunya Central\nHillary Clinton: "Vull ser la defensora dels americans"\nL'exprimera dama fa oficial la seva candidatura a la presidència dels Estats Units per a les eleccions de 2016\nraquel godos / efe / washington 13.04.2015 | 13:47\nHillary Clinton: "Vull ser la defensora dels americans" EFE\nL'exsecretària d'Estat nord-americana Hillary Clinton ha fet aquest diumenge oficial la seva candidatura pel Partit Demòcrata per competir en les eleccions de 2016, un secret a veus però tremendament esperat que li podria portar a convertir-se en la primera dona a aconseguir la presidència dels Estats Units.\n"M'estic preparant per fer alguna cosa també. Em presento a la presidència. Els nord-americans han superat temps econòmicament durs, però encara el sistema segueix afavorint a aquells que estan en el més alt. Cada dia els nord-americans necessiten un lluitador, i vull ser aquesta lluitadora ", va assegurar Clinton en un vídeo divulgat a la seva pàgina web oficial.\n"Em llanço a fer campanya per aconseguir el teu vot", afegeix l'exsecretària d'Estat.\nUn comunicat enviat pel seu cap de campanya a donants i seguidors informar també de la decisió de Clinton de provar de nou arribar a la Casa Blanca després de la derrota a les primàries demòcrates de 2008, que va guanyar l'actual mandatari, Barack Obama.\n"Ja és oficial: Hillary és candidata a la Presidència", diu la nota, que afegeix que hi haurà un gran esdeveniment de llançament "formal" de la campanya el mes que ve.\nClinton no s'enfrontarà a grans rivals en les primàries del seu partit, en marcat contrast amb les primàries del 2008, quan partia de favorita però va acabar perdent un llarga i espinosa batalla guanyada finalment per Barack Obama.\nNo obstant això, coneixedor que avui faria pública la seva candidatura, el mandatari la va qualificar aquest dissabte com "la seva amiga", i ha dit estar convençut que Clinton "seria una gran presidenta" dels Estats Units. La força amb què irromp l'exsecretària d'Estat entre els seus acòlits és tal cap analista veu factible que algú del seu partit pugui prendre-li estar a les paperetes pel Partit Demòcrata al novembre de 2016; mentre que en el Partit Republicà gairebé una vintena de rostres han manifestat el seu interès per presentar-se a les primàries.\nTant és així, que únicament l'exgovernador de Maryland Martin O'Malley sembla atrevir-se a fer el pas per plantar-li cara tot i que encara no ha assegurat que hagi de ser així, mentre que la senadora per Massachusetts Elizabeth Warren ha reiterat en nombroses ocasions que no presentarà malgrat ser aclamada per l'ala més progressista del partit.\nSabent de la seva gairebé imparable candidatura, els republicans no van trigar avui a treure la seva artilleria contra la demòcrata, acusant-la de deixar darrere de si "un rastre de secrets, escàndols i polítiques fracassades" durant la seva etapa a l'Administració Obama.\n"Els nord-americans necessiten un president en què puguin confiar, i els votants no confien en Hillary Clinton", ha afirmat en un comunicat el president del Comitè Nacional Republicà (RNC, en anglès), Reince Priebus.\nPriebus recordar que l'anunci de Hillary Clinton es produeix enmig de les investigacions en curs sobre els seus correus electrònics quan era cap de la diplomàcia dels Estats Units i sobre "les donacions estrangeres sospitoses" a favor de la fundació que comparteix amb el seu marit, el expresident Bill Clinton.\n"Com una coneixedora de Washington, (Hillary) Clinton ha deixat un rastre de secrets, escàndols i polítiques fracassades que no poden ser esborrades de les ments dels votants", ha sostingut el dirigent republicà.\nAls seus 67 anys, la ja precandidata presidencial ha començat la seva segona marxa cap a la Casa Blanca, que arrencarà amb un discurs a la nit des Des Moines, Iowa, seguit d'una visita en els pròxims dies a Nou Hampshire, estats històricament claus per a tota campanya presidencial que es preï als Estats Units.


El planter del Barça, el millor segons el comitè tècnic de Futbol Draft\nEl proper maig aquest comitè tècnic escollirà els millors jugadors joves de l'Estat\nFins a un total de 22 jugadors blaugrana de 16 a 20 anys han estat seleccionats entre els 132 millors joves futbolistes del panorama estatal pel comitè tècnic del Futbol Draft\nREDACCIÓ Barcelona 01/02/2011 14:25\n260x366 Bojan no ha pogut celebrar cap gol. / David Ramos Bojan no ha pogut celebrar cap gol. / David Ramos\nEl Reial Madrid, amb 17 nominats, segueix l’estela del Barça com a club amb més representants. El comitè tècnic del Futbol Draft, integrat per membres de la Federació Espanyola de Futbol (RFEF), la Lliga de Futbol Professional (LFP), l’Associació de Futbolistes Espanyols (AFE) i el Consell d'Esports (CSD), han donat a conèixer la llista dels millors 132 joves futbolistes (16-20 anys) de l’Estat espanyol. I el Barça, amb 22 jugadors, és el club més representat.\nEls joves blaugrana seleccionats en la present edició, la del 2011, del Futbol Draft són els següents: el porter Pol Ballesté (Juvenil B-Cadet A); els laterals drets Martín Montoya (Barça B), Albert Dalmau i Edu Campabadal (Juvenil A); els laterals esquerres Carles Planas (Barça B), Brian Oliván (Juvenil B) i Alejandro Grimaldo (Cadet A); els centrals drets del Barça B Marc Bartra i Sergi Gómez; els centrals esquerres Marc Muniesa (Barça B), Roger Riera i Pol Garcia (Cadet A); els migcampistes drets del filial blaugrana Oriol Romeu i Sergi Roberto, i el jugador del Juvenil B Nando Quesada; els migcampistes esquerres Rafa Alcántara (Barça B-Juvenil A) i Pol Calvet (Juvenil A-Juvenil B); l’extrem dret del Barça B Cristian Tello, i del Cadet A, Héctor Bellerín; l’extrem esquerre del Juvenil A Gerard Deulofeu; el mitjapunta del Barça B Thiago Alcántara i el davanter del primer equip del Barça Bojan Krkic.\nEls 132 futbolistes nominats als premis Draft pertanyen a 28 clubs diferents. Entre ells destaquen el Reial Madrid, amb 17 futbolistes seleccionats, l’Athletic Club, amb 9, o l’Espanyol, el Sevilla i l’Atlètic de Madrid, amb 8 jugadors. Joves promeses exblaugranes com Rubén Rochina, des d'aquest dilluns jugador del Blackburn Rovers, o Iago Falqué (Vila-real B), Fran Mérida (Atlètic de Madrid), Dani Pacheco (Liverpool) i Ignasi Miquel (Arsenal) també figuren en aquesta relació dels millors 132 futbolistes de l’Estat d’entre 16 i 20 anys.\nL'Espanyol, vuit escollits. I el Girona, un\nL'Espanyol, per la seva part, ha vist escollits vuit jugadors del seu planter. Es tracta del porter Edgar Badia, els laterals Albert Blázquez, Ángel Martínez o Víctor Álvarez, els centrals Oscar Arroyo, Rubén Duarte i Jordi Amat, el jugador de Banda Cristian Tello i el davanter Álvaro Vázquez, a qui acaben de fer fitxa al primer equip. L'altre club català amb un representant és el Girona, amb Keko, un jugador de banda dreta nascut el 1991. Es dóna la curiositat que Cristian Tello està nominat com a jugador de l'Espanyol, tot i que el darrer estiu va canviar de club passant al Barça.\nLa llista de 132 futbolistes donada a conèixer pel comitè tècnic del Futbol Draft és la primera selecció que durà a terme aquest organisme. En els propers quatre mesos s’anunciarà el draft 77, és a dir, els 77 millors joves futbolistes dels 132 inicials, posteriorment el draft 55 i finalment el draft 33, que culminarà al maig amb una gala en què s’atorgaran els premis als millors tres onzes inicials (or, plata i bronze).


Art3-Full informatiu Quincacau – 10 – Febrer – 2016 – Com combatre el ressentiment que provoquen els lideratges tòxics a la UAB – CAU-IAC\nArt3-Full informatiu Quincacau – 10 – Febrer – 2016 – Com combatre el ressentiment que provoquen els lideratges tòxics a la UAB\nCom combatre el ressentiment que provoquen els lideratges tòxics a la UAB\nLa importància de saber actuar davant d’aquest mal, no ha d’eximir a l’equip gerencial de la seva responsabilitat respecte el dany que aquests líders provoquen al PAS. Tot seguit, i amb el seu permís, publiquem aquest text que una persona del PAS, ens ha fet arribar a la secció sindical.\nFa un temps, dins de la oferta formativa que trimestralment ofereix la Unitat de Formació, vaig assistir a un curs que em va impactar positivament. A un contingut interessant se li afegia el fet de que el formador era brillant, tant per la seva experiència en el tema, com per la seva manera d’impartir-lo.\nRecordo que, entre altres temàtiques, el professor va afrontar un dels temes més delicats en la gestió de personal, i és com afronten -com viuen- les persones situacions injustes. Va parlar de la importància d’un lideratge positiu per millorar l’organització, i dels problemes que poden provocar els lideratges tòxics i les seves repercussions sobre la salut de les persones que dirigeixen. Ens va comentar, que les situacions que es viuen a l’Administració Pública, en el que es refereix als alts càrrecs, no es poden extrapolar a l’empresa privada, senzillament perquè aquests directius, fora de la funció pública, no durarien “ni dos dies”. Deia que ningú paga un “sueldazo”, a qui no es capaç d’aportar un valor afegit a la seva empresa, que justifiqui el seu sou. No, no estava descobrint el “món” amb aquest comentari, però és clar… ell no treballa a la UAB.\nQuan va parlar del ressentiment (com a estat d’ànim) que senten els treballadors vers aquests líders tòxics, va deixar clar que si no pots fer res per canviar-ho, has de saber almenys com afrontar-ho perquè t’afecti el menys possible. Ens va donar una sèrie de normes d’actuació, entre elles estava el fet de saber definir els teus objectius tant a la feina com a la teva vida personal. Ens deia, que devíem d’establir les nostres prioritats, per tal de no arrossegar els problemes de la feina a la nostra vida personal.\nRespecte al ressentiment, ens comentava que el pateix més el que ho sent, que la persona que ens ha provocat aquest estat. Deia, que mentre tu et desvetlles per la nit pensant en situacions injustes, o contamines el teu pensament en el teu temps lliure, segurament l’altra persona seguirà amb la seva vida normal. Deia, i té raó, que el ressentiment et convertia en el seu esclau. Per això, parlava de l’acceptació com la fórmula per dirigir la nostra vida laboral (i per descomptat, també la personal). Per aconseguir-ho, ell parlava de prioritzar i definir els teus objectius laborals, i a partir d’aquí, mirar que necessites i quins aspectes professionals hauries de reforçar per aconseguir-ho.\nVal a dir, que jo he posat en pràctica el que vaig aprendre i que m’ha ajudat molt. Personalment, crec que me n’he sortit de la pitjor fase de ressentiment i que cada vegada em sento amb més força, perquè com em va dir el formador: “per tu, que és el més important: tenir raó (amb una persona que no la faràs canviar) o ser feliç”. Evidentment, jo vaig optar per la segona opció i, sense deixar de tenir el mateix nivell de compromís amb el meu servei, aquests “mal anomenats” líders ja no em fam mal, o si més no, ho visc d’una manera diferent.\nJo sé que tots no som iguals i, per això és molt important ajudar a les persones que viuen situacions injustes i d’indefensió. Caldria que donessin un pas al davant i contactessin amb els delegats sindicals i de prevenció perquè els assessorin i ajudin a deixar de patir. No, no potser que un/a inútil, marqui la teva vida laboral i, per extensió, la teva vida personal.\nMentre, això passa a la UAB, el Rector i la Gerència, es dediquen a “reorganitzacions d’estructures” sense partides pressupostàries, per no parlar del tancament de l’escola bressol Gespa… Si us plau actuïn!, el PAS de la UAB es mereix uns directius compromesos amb la qualitat del serveis i amb la salut laboral dels que hi treballem.\nDarrera actualització de dijous, 11 de febrer de 2016 07:37


L’Acadèmia del Cinema Català incorpora sis nous Premis d’Honor | Canal Terrassa\nLa Casa Museu Alegre de Sagrera ha acollit aquest dimecres al migdia l’entrega dels sis nous Premis d’Honor de l’Acadèmia del Cinema Català. Els nous membres de l’Acadèmia són el polifacètic home de teatre Hermann Bonnín, el director, guionista i productor Jordi Cadena, les actrius Carme Elias i Assumpta Serna, la muntadora Elena Jaumandreu i l’empresari i exhibidor cinematogràfic, Pere Sallent.\nA l’acte que per primera vegada es fa fora de Barcelona, i per segon cop en una cerimònia a banda dels premis Gaudí, la Presidenta de l’Acadèmia ha destacat Terrassa com la ciutat de l’Audiovisual. Els guardonats han agraït el gest de l’Acadèmia que ja fa deu anys que entrega aquests reconeixements, alguns de singulars com Jaumandreu que es va convertir en la millor muntadora del món, de la mà d’Orson Welles. Els nous premis d’Honor han estat glosats per coneguts professionals com Sílvia Munt, Joan Lluís Bozzo o Isabel Coixet.\nLa gran Festa d’Estiu del Cinema Català continuarà demà als jardins del Parc Audiovisual de Catalunya on per la catifa vermella desfilaran els actors, els acadèmics més destacats i més de 400 convidats, en un programa especial que aquest dijous retransmetrà la Xarxa i que es podrà veure a partir de les 10 del vespre per Canal Terrassa. La gran cita estiuenca del cinema ha escollit Terrassa amb motiu de la seva incorporació el 2017 a la Xarxa de Ciutats Creatives de la UNESCO en l’apartat del Cinema.\nEtiquetes: acadèmiacinema CatalàFesta d'EstiuPremis d'HonorUNESCO


Ivardia - Projecte\nVam decidir començar el viatge a Turquia amb la intenció d’arribar a Rojava, Síria, on centren la mirada moviments revolucionaris d’arreu del món. La nostra primera parada, encara dins les fronteres de l’Estat turc, va ser a Diyarbakir. El seu nom en kurd és Amed i és la capital del Kurdistan. És allà on es va començar a gestar el documental, ja que vam trobar persones amb ganes d’explicar-nos que a Bakur també estaven vivint un procés revolucionari i que, a més, patien la repressió de l’Estat turc que vigila, castiga, deté i mata per tal d’aturar el moviment kurd. Però de moment, i malgrat les darreres matances, no ho ha aconseguit.\nTítol original El Sol del Nord. Construint l'autonomia a Bakur\nDirecció Paula Rubio Ainsa, Adrià Olivares\nAjudants de direcció Yago Pasinato, Fabio Schneider\nCàmera Adrià Olivares, Sara A. de Ceano-Vivas\nGuió Paula Rubio Ainsa\nProducció IVARDIA Produccions\nIdioma Original Kurmanjí,Turc, Anglès, Català\nAny Octubre/Desembre 2015\nEstrena Novembre/Desembre 2016\nVerkami Tràiler Campanyes de suport


LEONARDO COSTA, MEDALLA DE BRONZE A L’OLIMPIADA INTERNACIONAL ESPANYOLA – Colegio Santa Cruz\nEl nostre alumne de 4t d’ESO, Leonardo Costa Lesage, ha aconseguit una medalla de bronze en la 60 edició de l’Olimpíada Internacional Espanyola, celebrada a Bath (Regne Unit), els dies 16 i 17 de juliol. A més, l’equip espanyol, format per sis alumnes seleccionats de distintes comunitats autònomes, ha aconseguit millorar la posició d’Espanya en la classificació mundial.\nDes del Col·legi Santa Cruz volem transmetre-li la nostra més sincera enhorabona. Ens sentim molt orgullosos de tots els èxits aconseguits. Esperem que els disfrute i l’animem a que seguisca així, perquè tot el que es propose ho va a aconseguir!


GENEALOGIA DE L’ART DE LA CUINA – Centre d'Estudis Gastronòmics Menorca\nPublicat el Agost 28, 2016 per cegmenorca\nArt de la Cuina: títol recurrent a la història de la gastronomia\nAnalitzarem la genealogia del text Art de la Cuina de Francesc Rotger Villalonga des de diferents perspectives que ens permetran comprendre la seva importància, tant en la història de la gastronomia, entesa des d’un punt de vista interdisciplinari, com també de la llengua, especialment culinària. Actualment, el manuscrit es troba a la Biblioteca de Catalunya (m.1781), juntament amb d’altres procedents de Menorca, tot i que es pot consultar a la Biblioteca Pública de Maó en format microfilm gràcies a la tasca efectuada l’any 1986 per la Secció de Llengua i Literatura de l’Institut Menorquí d’Estudis. En aquest format també va precedit, com en el plec original, d’obres teatrals i va seguit de textos històrics, que inclouen dades interessants com el relat dels fets posteriors a la mort del Governador Kane o les cartes dels franciscans menorquins demanant a Roma la seva independència del Bisbat de Mallorca «per la seva llunyania», amb la resolució final d’un curiós cardenal Borgia, que l’acaba autoritzant l’any 1800.\nEl text tingué una primera edició en la Col·lecció Capcer per part de l’IME l’any 1993, amb una reimpressió l’any 2014 i una altra l’any 2015, gràcies a un interès renovat a Menorca per un text sucós en la seva història. Compta amb un dels millors estudis introductoris (a cura d’Andreu Vidal Mascaró) que s’ha fet d’un llibre de cuina antic i pel qual, pensat com a eina de treball, ja tindria prou interès l’edició o la lectura. Tanmateix, el text en si no sols conté una alta dosi de genialitat culinària, sinó que en la seva dissecció apareixen elements històrics, alimentaris i lingüístics d’un gran valor per a qualsevol estudi, no sols de Menorca sinó de tot l’àmbit gastronòmic mediterrani i, per tant, europeu.\nGenealogia de l’autor\nL’autor que A. Vidal identifica com a Francesc Roger en l’edició del llibre fou, segons les dades que li proporciona l’Arxiu Diocesà de Menorca, un frare franciscà del Convent de Ciutadella que havia aconseguit el grau de predicador l’any 1741, que de l’any 1748 a 1752 en fou president i, finalment, pare guardià de 1761 a 1764. Tanmateix, una nova recerca exhaustiva al mateix Arxiu demostra que l’únic bateig que pot encaixar amb el personatge és el del segon fill de Jaume Rotger Capó i Antònia Villalonga Janer, nascut el 30 d’abril de 1709 a Ciutadella, fet que ja suggeria la grafia de diversos productes culinaris del text. La variació del llinatge entre Roger / Rotger és freqüent a l’època a Menorca, com ho és el nom del peix rajada / ratjada, present al llibre. Fins i tot, en la llista d’emigrants menorquins a la Florida de l’any 1768 s’escriuen les dues variants per un mateix individu (Ruger i Rodger), que perviuran en la descendència actual diferenciades segons famílies. El mateix frare sembla que signi com a Roger en un altre document, contradient la seva pròpia acta de bateig.\nEl Xocolati a la celda del Pare Guardià\nPel que fa al Convent de Sant Francesc de Ciutadella, a banda de les dades aportades en el llibre, A. Vidal les amplià en un detallat estudi presentat en les XI Jornades d’Història Local i Patrimoni Cultural d’Alaior. En ambdós textos, queda palesa la importància del recinte, per les seves dimensions i ubicació, molt especialment de l’hort que havia estat antigament de l’almoixerif Abu-Uthman, així com la seva arquitectura pensada per donar un servei al poble. Els dos punts clau d’aquest servei tindran una incidència cabdal en el text: la Cuina i la Farmàcia. La funció dels fogons no era només alimentar la vintena de monjos del Convent, sinó també acomplir la tasca de beneficència pròpia de l’orde donant menjar als pobres, com reflecteixen les Glosses de l’any 1778 de Bep Vivó, un dels anys de la fam: «Pels pobres alimentar/ feien una olla comuna», imatge que es veu clarament a la il·lustració inicial del llibre. Aquesta feina important justifica l’elaboració d’un text o manual per tal de fer-la correctament, destinat a un ús quotidià, i amb un contingut que aprofiti tots els recursos de la terra. Les dimensions de l’hort, el detall dels estris de cuina, el contingut del rebost o l’existència d’una tafona encaixen amb aquesta funció. Altres detalls dels inventaris successius del Convent presents a l’Arxiu Diocesà de Menorca, així com en un complet recull de dades inèdit d’Honorio Mercadal que també ens servirà per analitzar curiositats de les receptes, reafirmen la cuina com a eix central de la vida conventual i no per golafreria. La importància de la Farmàcia recau en el fet que els franciscans en tenien cura pel seu ús públic per un antic encàrrec de la Universitat que ho finançava. Per aquest motiu, l’inventari de la seva biblioteca detalla fins a trenta llibres i manuscrits de medicina, amb una selecció original, amb novetats de l’època basades en la recuperació de textos antics impulsada pel neohipocratisme, que contrasta amb els només sis exemplars de la molt més àmplia biblioteca del Convent dels Socors (i clarament anacrònics). En cas que existís un monjo apotecari, és evident que o bé havia de treballar en estreta relació amb fra Roger tant en la cura de l’hort i les plantes medicinals com en tots els aspectes d’higiene i alimentació, o bé l’autor coneixia els consells mèdics i dietètics, encara ara plenament vigents, ja que aquest saber es reflecteix en el receptari. En tot cas, la genealogia de l’autor i de la seva casa, el Convent, ens orienta cap a una cuina d’arrels menorquines i populars però amb amplis coneixements del que podríem anomenar ciència de l’alimentació de l’època.\nGenealogia de l’obra\nTant el format del llibre de petit manual, clàssic pel que fa als llibres d’aquesta temàtica a Europa fins al segle XVI, com l’elevat nombre de taques indiquen el seu ús quotidià a la cuina. D’alguna manera, tots els textos culinaris contenen idees i a vegades receptes literals dels anteriors. En el cas d’Art de la Cuina, títol compartit per fins a sis llibres clau de la història, els seus ancestres evidents són sorprenents per l’època: hi descobrim, sempre amb una evolució adaptada al medi de Menorca, trets del Llibre del Cochdel Mestre Robert passats pel sedàs de l’Arte de Cocina de Martínez Motiño i evidents influències del bestseller italià De honesta voluptate valetudine de Platina. Tanmateix, no s’hi troben coccions ni influències dels grans receptaris anglesos del segle anterior ni el predomini carnívor i gras de la coetània i triomfadora cuina francesa. En canvi,conté reminiscències que recorden De Re Coquinaria del romà Apici i un elevat nombre de receptes similars als manuscrits àrabs. L’empremta sefardita també és indubtable.Aquesta visió genealògica, ja sigui seguint Foucault o Nietzsche, ens permet valorar en la justa mesura el llibre com a joia bibliogràfica i culinària per a la Mediterrània i per a Europa. Ens quedarà el dubte si la part innovadora i brillant correspon a l’autor, amb la capacitat de síntesi dels genis, o formava part de la cuina popular menorquina i n’era un simple transcriptor: és difícil imaginar un frare donant cuina d’avantguarda als pobres. En tot cas, analitzant cada recepta, desfem el cabdell de la història de Menorca.\nGenealogia de les receptes\nEn el curs d’aquesta anàlisi, que podríem anomenar també etimologia culinària, trobem que cada recepta ens explica una bonica història. Si les ortigues de la mar ens transporten al món grec i a l’illa de Rodes, unes pilotes de peix ens parlen del món dels jueus conversos. La coincidència literal de receptes d’un frare cristià amb les d’un manuscrit àrab antic ens recorda l’important llegat d’aquest poble. I el percentatge significatiu de receptes creades pel refinat imperi bizantí fa pensar que tal vegada fou un període amb empremta important a Menorca, tot i que podien haver arribat a través del món àrab. Hi són presents tots els períodes de dominacions previs al segle XVIII, que han tingut temps de quallar, així com les relacions comercials i d’immigració més importants, amb Sardenya, Provença o Florència. En el percentatge atribuït estrictament a Menorca, tot i que pot remetre a plats més antics, grecs o àrabs, la variació o innovació de fra Roger és prou significativa com per considerar-ho «novetat», entesa com el primer cop que es publica. En alguna recepta, sempre pot aparèixer algun text més antic que ens hagi passat per alt, però de cap manera en la majoria. El resultat final són 53 receptes de les 209 sense cap més referència històrica que fra Roger i Menorca: increïble per a un receptari que no sigui de Ferran Adrià. No afirmarem que a la cuina tot el que no és tradició és plagi, però innovar-hi és extremadament difícil. Per tant, en aquesta arqueologia culinària, ja hi trobem present el que es podria anomenar l’ADN de la cuina menorquina quan, curiosament, es considera que les cuines «regionals» no es diferencien fins al segle XIX, tret d’aspectes globals com el predomini concret d’un tipus de carn o grassa culinària. Tot i això, les vicissituds del manuscrit no li han permès deixar descendència directa en d’altres textos que fins ara s’han publicat. D’aquesta manera s’entén que en els manuscrits del segle XIX o en De Re Cibaria de Ballester hi apareguin receptes idèntiques, possiblement de tradició menorquina oral, però canviades de nom, en virtut de les posteriors influències lingüístiques que experimentà l’illa. Tal és el cas, per exemple, de l’oliaigo, el tià de tords, l’arròs de la terra, la salsa maonesa, les raoles, les formatjades o la caldereta de llagosta, que podreu trobar al llibre en versió de fra Roger si en feu la traducció dels termes gastronòmics al segle XVIII menorquí. A part de les 53 receptes originals, la resta presenten el següent origen: 47 àrabs, 27 Grècia antiga, 21 català medieval, 11 Roma antiga, 9 Imperi Bizantí, 9 Florència, 9 Occitània, 9 sefardites, 3 Taifa Dénia (es podrien afegir al grup àrab), 2 Sardenya, 1 Imperi Otomà, 1 Pèrsia i 1 púnica. El resultat global deixa una tradició, emmarcada en la dieta mediterrània però amb personalitat pròpia, no només basada en el procediment emprat sinó també en l’equilibri entre tot allò que és comestible seguint el calendari natural i les prescripcions eclesiàstiques de forma respectuosa .\nGenealogia de la llengua\nD’una riquesa en lèxic culinari inusual i precisa, el llibre suposa una font molt important per a una anàlisi filològica: no endebades dues receptes formen part del projecte Scriptade dialectologia catalana. També en aquest aspecte l’estudi introductori és de gran utilitat tant pels sons i la morfosintaxi com pel lèxic. Cal tenir en compte, per exemple, que, a diferència del text mallorquí coetani de fra Martí, súbdit espanyol sota el Decret de Nova Planta, fra Roger seria súbdit anglès amb tolerància lingüística. Per tant, el text està lliure dels castellanismes del mallorquí però conté algun anglicisme (púding ho seria pel mot, no per la recepta). Només citarem alguns exemples del lèxic culinari menorquí ja presents al llibre al segle XVIII perquè evoquen alguna curiositat en la història gastronòmica: algunes greixeres de fra Roger s’han convertit en tià per influència de la immigració provençal; les panaderes no duien encara patates, sinó que feien referència a l’estri; els confits eren un tipus de mongeta petita precolombina i en aquella època ja es deia aigo, lleu, ravoles, llevar, cochs, roes i es berenava a una hora molt diferent de la península.\nGenealogia de la dieta\nSi analitzem l’origen de les proporcions dietètiques del receptari, recularem als períodes on els criteris mèdics eren molt presents en l’alimentació, tot seguint Hipòcrates: a part de l’època clàssica, en els règims dietètics tant medievals com bizantins, curiosament molt actuals, que a la resta d’Europa s’havien abandonat aleshores pel fenomen que Jean-Louis Flandrin, referència en la història de la gastronomia, anomena «alliberament de la gola». Aquest autor també calcula el percentatge de diversos productes en els receptaris històrics. Aplicat a les carns d’Art de la cuina ens dóna un 51% de moltó o ovella, 14% d’aviram, 12% de bou, 10% de conill o similars, 7% d’ocells diversos i un 6% de porc. Tanmateix, la metodologia de Flandrin necessita un matís: algunes receptes són ocasionals (la salsa de Nadal es cuina un cop l’any, per exemple) i, per tant, caldria ponderar els percentatges per la freqüència de consum, feina per a la qual ens són d’ajut inestimable els inventaris i el calendari eclesiàstic de dies sense carn de l’època. La conclusió ens dóna una dieta que actualment anomenaríem mediterrània (28% de receptes amb peix i marisc amb gran varietat d’espècies, presència diària de verdures, trilogia blat-vinya-olivera) però amb una particularitat molt marcada en l’ús de les grasses culinàries. Si bé l’oli és la grassa principal, cada plat s’acompanya de la més escaient, fins a un 24% amb mantega i un 32% amb xulla (xuia) o sèu, destinada a plats més aviat festius. La important presència dels ous (12%) és compartida amb la majoria dels receptaris conventuals.\nA manera de conclusió, estem davant d’un gran llibre, no només de cuina, que encara permet molts estudis des de diferents òptiques, tant per la llengua, la història i la cultura com, lògicament, de manera especial per a la història de la gastronomia no tant sols de Menorca, sinó de tot l’àmbit europeu. Sense oblidar que en realitat es tracta d’un receptari i, a efectes pràctics, té plena vigència per a aquest ús si s’interpreta correctament.\nGenealogia de l’Art de la Cuina de Pep Pelfort està subjecta a una llicència de Reconeixement 4.0 Internacional de Creative Commons\nCreat a partir d’una obra disponible a http://www.cegmenorca.org\nGENEALOGIA DE L’ART DE LA CUINA de Francesc Gabriel Rotger Villalonga\nPUBLICAT A Revista de Menorca, Tom 94. Publicació de l’Ateneu Científic, Literari i Artístic de Maó. Rev. de Menorca. Tom 94. 247-254. ISSN: 0211-4550\nEdició i estudi introductori: Andreu Vidal Mascaró\nInstitut Menorquí d’Estudis, 2014 i 2015 (reimpressió)\nCol·lecció: Capcer, 12\nNúm. pàgines: 231\nMides: 14 cm × 21 cm\nAnteriorRECEPTA DE GASTRONOMIA MENORQUINA “VIII Foro Illa del Rei”\nSegüentGENEALOGIA DE LA SALSA MAONESA