Noves edicions de llibres mallorquins segrestats per la dictadura franquista: La guerra just acaba de començar (Premi Ciutat de Manacor 1973) (I)\nPer Miquel López Crespí, escriptor.\nFa uns mesos, concretament pel març de 2011, em demanaren autorització per a reeditar una de les meves primeres obres de narrativa experimental. Es tracta del llibre de narracions La guerra just acaba de començar, un recull que en el seu temps (1973!) obtingué un dels premis literaris més importants –juntament amb el Premi Ciutat de Palma- de Mallorca: el Ciutat de Manacor de literatura. Record que el jurat que guardonà el meu llibre el formaven els escriptors Blai Bonet, Guillem Díaz-Plaja, Josep Melià, Antoni Serra i Manuel Vázquez Montalbán.\nArnau Carné és el director de una nova editorial del Principat, “Tigre de Paper Edicions”, una empresa que vol començar a publicar abans del començament de l’estiu. M’informen que pensen publicar obres literàries d’avantguarda i també, molt especialment, obres de pensament literari i polític. Tenen en ment el paper essencial que representà en el seu temps l’editorial “Edició de Materials” de Barcelona. No cal dir que, sense pensa-ho gaire, els vaig donar l’autorització per anar començant els preparatius de la nova edició. Sempre és una alegria constatar que hi ha gent jove que pensa en els teus llibres i considera que obres que ja tenies una mica oblidades són necessàries en el moment actual.\nRepassant els meus arxius he trobat diversos articles fent referència a les primeres crítiques que meresqué La guerra just acaba de començar, obra que va ser publicada l’any 1974 per l’Editorial Turmeda que aleshores dirigien l’escriptor Antoni Serra i la seva companya Aina Montaner. Uns records que també parlen dels problemes esdevenguts amb el Tribunal d’Ordre Públic (TOP) franquista i de la solidaritat que vaig rebre per part de tantes amigues i amics d’aquella època remota, quan començàvem a escriure alhora que, des de la clandestinitat, lluitàvem activament contra el feixisme, per la llibertat del nostre poble. Tot un munt d’històries que m’han fet pensar altra volta en aquells d’anys d’intensa activitat literària i política.\nVet aquí uns dels articles que expliquen els problemes que tengué el recull de narracions La guerra just acaba de començar que ara ha reeditat “Tigre de Paper Edicions”.\n'Les diverses formes experimentals, els nombrosos i imaginatius recursos estilístics emprats per Miquel López Crespí -fragments de documents històrics, retalls de diaris, guies turístiques, entrevistes a gent famosa, collages, repeticions en forma d'estrofes...- avancen tumultuosament per les cents pàgines en les quals els protagonistes, els personatges històrics utilitzats per l'autor, són còmplices i en què cada personatge illenc representa el seu paper en aquest tèrbol teatre del món. 'Algú podria criticar un excessiva utilització de la tècnica del collage en La guerra just acaba de començar. Són "critiques" que no importen gaire a López Crespí, obsessionat a descobrir al lector la realitat d'una illa que estima fora mida. És per això que l'autor renuncia a efectes i formes calidoscòpiques i s'estima més mostrar la realitat purament i planerament. Per aconseguir els seus objectius, l'escriptor se serveix d'un estil àgil i directe, d'una psicologia popular capaç de fer entendre els gestos més insignificants, d'una experiència i uns coneixements que fan que res del llibre que ens ocupa sigui inventat. Miquel López Crespí no ha començant cap guerra, simplement descriu la que mai no ha finit. Segurament els tres capítols finals, els titulats "Passa que...", "Matí de feina" i "Fugir" siguin, sens dubte, els més aconseguits i els que més il.lustren el que dèiem. (Santiago Miró. Arte i participación. Diari Última Hora, 29 de març de 1974)". En altres articles ja he parlat de la importància que tenia, per a un militant revolucionari de finals dels anys seixanta i començaments dels setanta, que la Brigada Social (la policia política del règim) et tengués certa "consideració" per allò que publicaves llibres i col.laboraves en els suplements de cultura dels diaris de Ciutat. Aquestes coses, per a un escriptor que no es distingís en la lluita per la llibertat del nostre poble, no significaven res (perquè no es jugava anys de presó, insults, cops a comissaria, tortures); per a nosaltres, en canvi, era bàsic garantir el mínim de bufetades físiques (el feixisme i els seus servils no ens podien colpejar moralment, car nosaltres ens consideràvem a mil quilòmetres de les seves baixeses humanes). Joan Triadú, a començaments dels anys setanta, parlà sovint de nosaltres a les pàgines de la revista montserratina Serra d'Or ("Panorama de narració breu: el conte com a revelació" i, per l'octubre de l'any 1975, "Panorama de narració breu: les veus solitàries d'una forma lliure").\nAmb el recull de narracions La guerra just acaba de començar, guanyava el premi "Ciutat de Manacor 1973" de narrativa, el més prestigiós que es concedia a les Illes, juntament amb el "Ciutat de Palma", de novel.la, poesia i teatre. El cert és què, just acabat d'editar -finançat per l'Ajuntament de Manacor-, el TOP, el Tribunal d'"Ordre" Públic franquista, decretava el seu segrest, per "atentar contra la normal convivencia ciudadana de los españoles(!)". Vist amb perspectiva, ara que han passat prop de vint-i-quatre anys d'aquella persecució [aquest article va ser escrit a mitjans dels anys 90], crec que va ser la mateixa Brigada Social qui degué enviar un "dossier" ben adobat (amb l'historial que devia incloure les meves detencions per les pintades a favor de la llibertat pels presos polítics, la correspondència amb els països de l'Est d'Europa, les reunions amb les Joventuts Comunistes que fundàrem a començaments dels anys seixanta, etc, etc). El cert és que en un determinat moment de la història que estem contant -l'Ajuntament de Manacor acabava de fer-me arribar els mil exemplars de l'edició- tot estava en perill. Els apreciats exemplars, si no hi trobàvem una solució ràpida i urgent, podrien acabar capolats per alguna trituradora de la social o, el més segur, podrits i menjats per les rates en algun tètric soterrani de la social a Madrid. La meva seguretat física -sempre hi cabia la possibilitat d'acabar a la presó si et jutjaven- també perillava. Però en aquell temps -començament de l'any 1974- actuàrem eficaçment. D'una manera semiespontània, tots els amics de Ciutat, pobles, Barcelona – fins i tot de París!- es mobilitzaren per a vendre els mil exemplars de l'edició.\n[...] 'He mostrat un parell de coses a uns companys. Hi ha hagut una incredulitat total respecte a que fos un text publicat legalment. La veritat es que, a pesar de tots els 'peròs' que t'hi posaré, és el document més fort que he llegit mai damunt la influència del feixisme a l'Illa, damunt la nostra gent. Un dels companys és de l'Opus. Vaig xerrar un dia amb ell i és d'una tal manera reaccionari que no m'arrib a creure que xerri seriosament. Segons ell a l'Opus el consideren 'progresista'. Per a nosaltres no hi hauria paraules per a situar-lo. Tot el que els preocupa és una mena de salvació metafísica i estranya per a unes minories selectes econòmicament i socialment. L'hi he fet llegir un parell de retxes [de La guerra just acaba de començar] i no se'n podia avenir.\nLa lluita cultural contra el feixisme en els anys 70 – Nova edició a Catalunya Principat d’un llibre segrestat per la dictadura franquista: La guerra just acaba de començar (Tigre de Paper Edicions) (i II)\nAquests dies, cercant entre la paperassa dels meus arxius, he trobat remotes pàgines d’antiquíssims dietaris. Hi trob els llunyans ecos de lectures de Walter Benjamin, Alfonso Sastre, Albert Camus, Cesare Pavese, Henry James, Melville... I, de sobte, com aquell que descobreix una joia amagada i, amorosit, la treu a la llum del dia, ensopeg amb la memòria dels dies que descobria el surrealisme en aquelles difícils lectures, difícils perquè no sempre podíem trobar els llibres més importants, els bàsics de cada autor estudiat. Parl d’André Breton, Aragon, Eluard, Tristan Tzara, Artaud...


Hem tornat a guanyar! – Montornès en Comú\nMai 27, 2019 Novembre 6, 2019 montornesencomu\nMontornès en Comú ha tornat a guanyar les eleccions municipals per quarta vegada consecutiva, amb 2.762 vots (37.57%), amb un resultat de 8 regidors i regidores que entraran al nou consistori .\nL’any 2007 és produïa la primera victòria de l’espai polític d’ICV-EUiA a Montornès, que no va poder accedir a l’alcaldia pel pacte de PSC+PP+CiU, que va vetar l’alcaldia a José Montero. Al 2011, ICV-EUiA tornava a guanyar i assolia la majoria absoluta desbancant al PSC que havia tingut l’alcaldia durant 12 anys. Al 2015 revalidava la victòria i ampliava amb més de 500 vots la majoria absoluta.\nAra al 2019, l’espai hereu de ICV-EUiA, Montornès en Comú, ha tingut uns resultats similars als de 2011, amb 62 vots més que en aquella ocasió, però ates l’augment de la participació amb més de 5 punts, no ha estat suficient per mantenir la majoria absoluta. Factors com la coincidència amb les eleccions europees han condicionat els resultats, així com l’aparició de més candidatures que han mobilitzat a més població.\nNo obstant això, la formació valora positivament els resultats que revaliden la confiança en el projecte que es va iniciar al 2011 i prendrà la iniciativa de formar govern on aspira a fer-ho obrint el diàleg amb les altres formacions que han obtingut representació i prioritàriament les que comparteixin un projecte de municipi ubicat a l’esquerra.\nMontornès en Comú vol felicitar al conjunt de la població per l’augment tant important de la participació, que ha mostrat la importància de les eleccions municipals, però també agrair el suport rebut, dels 2.762 veïns i veïnes que han dipositat la seva confiança a la proposta de Montornès en Comú.\nEl nostre compromís amb Montornès no es mourà ni un mil·límetre i a partir de demà ja començarem a treballar amb les energies i la confiança renovades. Moltes gràcies!\nPrevious Montornès en Comú tanca la campanya amb 300 assitents al sopar\nNext Incrementem els pressupostos participatius


Estudi a Palmanova, Mallorca\nConfortables i dissenyats tant per compartir amb la teva família com per gaudir en parella, els estudis a Palmanova de l'Alua Palmanova Bay compten amb un saló dormitori que té 2 llits i un sofà llit, a més d'una zona de cuina totalment equipada amb nevera, microones i torradora, així com una balconada i una cambra de bany privat completa amb assecador de cabells i mirall d'augment. Ubicats a primera línia de mar, aquests estudis són espais de descans de disseny modern i funcional. T'ofereixen una gran versatilitat i inclouen serveis molt variats com climatització, TV satèl·lit, telèfon, wifi gratis, caixa forta, servei de te i cafè, bressol per a nadons gratis... I tot el que puguis necessitar per regalar-te uns dies sense preocupacions a la vora del mar Mediterrani. *Les fotos representen la categoria de l'habitació. Les habitacions reals poden variar en la seva distribució.\nGaleria d'imatges Estudi


Un nou fàrmac israelià cura el coronavirus greu en només cinc dies - Diari de Girona\nUn nou fàrmac israelià cura el coronavirus greu en només cinc dies\nEls desenvolupadors de l’anomenat EXO-CD24 presentaran una sol·licitud davant el Comitè de Hèlsinki per continuar els assajos clínics\nEl nou fàrmac israelià té molt bons resultats amb els pacients greus. | DDG\nUn 93% de tots els pacients amb quadres greus de covid-19 que van ser tractats amb EXO-CD24, un nou fàrmac israelià desenvolupat pel Centre Mèdic Sourasky a Tel Aviv, reben l’alta un termini de cinc dies, segons The Jerusalem Post. L’assaig, que es troba en fase II, es va dur a terme a Atenes perquè Israel no tenia suficients pacients rellevants.\nL’hospital de Tel Aviv va emetre un comunicat en el qual va informar que defineix l’«EXO-CD24, com una fórmula innovadora basada en exosomes enriquits amb CD24, administrats per aspiració directa als pulmons per eradicar la tempesta de citoquines produïda com a resultat de la infecció de covid-19». Segons expliquen els experts israelians que estan darrere d’aquests treballs, la infecció per coronavirus té dues etapes, una primera que és semblant a la grip i no necessita tractament i una segona que es presenta en entre el 5% i el 7% dels pacients, generalment amb patologies o de grups de risc, i es caracteritza per una hiperactivitat del sistema immunològic.\nAquesta tempesta de citocines de la qual parlen els experts israelians no ha aconseguit ser superada per cap medicament fins a la data. L’Institut Nacional del Càncer nord-americà defineix la tempesta de citoquines com una reacció immunitària greu per la qual el cos allibera molt ràpid massa citoquines dipositant-les en la sang.\nLa televisió estatal israeliana va informar que es presentarà una sol·licitud davant el Comitè de Hèlsinki per continuar els assajos clínics. Fins al moment s’ha finalitzat la fase 1 en persones.\nPer altra banda, un estudi del consorci CBIG, format per IrsiCaixa, el Barcelona Supercomputing Center i el Centre de Recerca en Sanitat Animal (CReSA) de l’Institut de Recerca i Tecnologia Agroalimentàries (IRTA), ha demostrat que la variant beta de la covid-19 pot infectar també ratolins. En un comunicat, IrsiCaixa va explicar que han demostrat l’«alta capacitat de transmissió» de la variant beta, que permet infectar també ratolins, fet que no passa amb el virus original.\nFins ara els ratolins només es podien infectar si tenien modificacions genètiques, de manera que aquest canvi de paradigma podria permetre simplificar l’estudi de la infecció per SARS-CoV-2 en models animals i utilitzar ratolins de laboratori normals. Els ratolins infectats amb aquesta variant tenen una afectació lleu i no arriben a desenvolupar símptomes severs, ja que el sistema immunitari d’aquests rosegadors la pot resoldre sense complicacions, segons Europa Press.


Un Toc de Rock: Un Toc de Rock 11-08\nAvui a Un Toc de Rock ens centrarem en música de la dècada dels vuitanta i escoltarem a Tullio de Piscopo, A-Ha, Yazoo, Spandau Ballet, Jon and Vangelis, Stevie Wonder i Leo Sayer, tot i que també compartirem cançons de Al Green, The Sugarhill Gang, Elvis Costello, Rascal Flatts i Tanita Tikaram. Tots ells ens acompanyaran en aquest viatge als records, a l'ahir més o menys llunyà, depenent de l'edat de cadascun i que t'arriba dos cops per setmana des de totes les emissores per les que el programa surt a l’aire o via internet, si es que t’el descarregues del blog, el facebook de Montse Aliaga o les webs d’aquelles emissores que ho permeten. Sóc Mario Prades i obriré la barraqueta de nou dient-vos alló de sempre, per variar\nThe Sugarhill Gang – Rapper’s delight 1979\nEl primer tema a ritme de hip hop o rap, digueu com volgueu, que va arribar a Espanya va ser aquesta cançó del tercet nord-americà The Sugarhill Gang amb la qual avui començarem Un Toc de Rock i que es va publicar en versió maxi single a l'any 1979, la veritat és que durava més de catorze minuts, però jo us he seleccionat la versió que es va editar en single, molt més curta com comprovareu. De fet va ser el primer hit de hip hop que es va classificar en les llistes americanes, arribant al lloc 36 en les llistes de pop, venent-se del tema més de set milions de singles en les diferents versions que s'han realitzat. Tot i que moltes fonts el citen com el primer single de hip hop publicat als Estats Units, això no és cert, “King Tim III (Personality Jock)” de Fatback Band s'havia editat uns mesos abans, però no va tenir l'èxit que van aconseguir The Sugarhill Gang i avui dia pocs es recorden d'ell. Per cert, si us sona la tornada és perquè molts anys més tard, al 2002, es va realitzar una versió en castellà a càrrec de Las Ketchup que la van titular “Aserejé”. The Sugarhill Gang eren Wonder Mike, Big Bank Hank i Master Gee, tot i que es tracta de pseudònims i el grup va ser una creació de la productora Sylvia Robinson i el seu marit Joe Robinson. En l'enregistrament de la música de "El goig del rollista" van participar diversos músics d'estudi, entre ells Doug Wimbish que més tard seria baixista de Living Colour, però resulta que les bases musicals estan copiades del "Good Times", una cançó del grup Chic. Això va convertir a “Rapper's Delight” en un disc que destaca per una altra cosa: Va ser la primera cançó de hip hop denunciada per vulnerar els drets d'autor. La veritat és que en el seu moment es va considerar que el hip hop seria una moda passatgera, però ja veieu com està el pati avui dia. Ara us explicaré una curiositat, quan l'any 1980 es va publicar a Veneçuela, la van titular familiarment “La cotorra”. Encara que The Sugarhill Gang segueixen en actiu, mai van tornar a aconseguir un èxit igual i en total només han gravat quatre àlbums d'estudi i 9 singles.\nTullio de Piscopo – Stop Bajon (Primavera) 1983\nEn moltes ocasions us he parlat de que els AR de les discogràfiques fiquen la pota molt més del que ells volguessin i cometen errors garrafals. Tullio de Piscopo és un percussionista italià de jazz i al principi dels anys vuitanta, quan començava el spagueti dance a imposar-se a Europa va realitzar un parell o tres d'enregistraments incursionant en aquest gènere. El tema amb el qual va començar es va titular "Stop Bajon (Primavera)" i des d'Itàlia van enviar el màster a la discogràfica BMG-Ariola per tal que el publiquessin a Espanya. Els AR després d'estudiar la cançó van decidir que no era un tema que pogués funcionar al país i ho van rebutjar, finalment va ser Félix, propietari del petit segell barceloní Blanco y Negro qui se'l va quedar per quatre duros. Va ser el maxi-single més venut durant molts anys pel segell Blanco y Negro "Vaja Lumbreras". Tullio De Piscopo, nascut el 24 de febrer del 1946 a Naples, és un prestigiós bateria i percussionista de jazz que ha tocat en gravacions i gires amb Gerry Mulligan, Chet Baker, Stéphane Grappelli, Massimo Urbani, Gil Evans, Slide Hampton, Don Costa, Tony Scott, Ástor Piazzolla, Aldemaro Romero, Gato Barbieri, Eumir Deodato, Mina, Lucio Dalla, Fabrizio De André, Pino Daniele, Manu Chao i molts altres. De 1974 a 1975, va ser component del grup New Trolls que fins i tot van arribar a interpretar i compondre la banda sonora de la pel·lícula “Nunca en horas de clase”. Malgrat la seva discogràfica "Stop Bajon. (Primavera)" va ser el seu major èxit, publicat l'any 1983 i va aconseguir el lloc 58 en la llista de singles del Regne Unit. Un altre dels seus èxits va ser "Ràdio Àfrica" en el qual va col·laborar el cantant Mory Kanté. Us explicaré una curiositat, a Tullio de Piscopo li van detectar un càncer de pròstata l'any 2012, ell explica que va ser a conseqüència de la seva mala vida i afirma que era un home que blasfemava molt, doncs bé, ara i curat, després de ser operat, és un fervent catòlic i diu que "Demano perdó a Déu i a la Verge pels errors que he comès".\nA-Ha – Take of me 1984\nEl pop amb connotacions disco, al costat dels new romantics i la new wawe, també va funcionar comercialment des dels països escandinaus, i sorgeix A-Ha, calificada com la més important banda noruega de la història. Aquest tema que escoltarem ara i que es va publicar en single l'any 1984, està considerat com la seva millor cançó. De fet d'aquest tema es van realitzar tres versions una mica diferenciades, l'última es va publicar al setembre de 1985 i es va acompanyar d'un vídeo, encara que a nivell vendes la que millor va funcionar va ser la segona, editada l'abril del 85, la tercera es va classificar en el primer lloc en les llistes d'Estats Units, Noruega i dotze països i en el número dos al Regne Unit, Irlanda i Japó. Els orígens d'A-Ha hem de buscar-los l'any 1976, quan Paul Pål Waaktaar-Savoy i Magne Furuholmen, van formar la seva pròpia banda, anomenada Bridges, amb la qual van gravar un LP sense transcendència. Ja en aquella època li van proposar a Morten Harket, cantant del grup Soldier Blue, unir-se a ells, però aquest va rebutjar l'oferta i van continuar ells sols. L'any 1982 contacten de nou amb Morten i aquesta vegada, accepta unir-se a ells, en aquell moment neix el grup A-Ha, era el 14 de setembre de 1982. Com els va passar a The Beatles, A-Ha van ser rebutjats per DECCA i van signar amb Lionheart, encara que per poc temps. A-Ha va realitzar el seu últim concert el 19 de juny de 1994 al White Nights Festival, de Sant Petersburg, a Rússia i després d'especulacions sobre un nou àlbum, cada membre va començar la seva carrera en solitari. A l'estiu de 1998 es reuneixen de nou, després de ser convidats a actuar en el Concert del Premi Nobel de la Pau. El grup llavors s'uneixen de nou i graven al novembre "Summer Moved On". Van seguir treballant i l'any 2010 anuncien la seva definitiva retirada, amb una gira mundial que va començar al març a Buenos Aires. Van publicar per a això un doble disco recopilatori que va incloure el tema "Butterfly, Butterfly (The Last Hurrah)" que era nova i va ser la seva cançó de comiat. Van tancar la gira mundial el 4 de desembre, aquell últim concert d'A-Ha es va celebrar al Oslo Spektrum, a la seva ciutat natal.\nYazoo – Only you 1982\nAquest tema, un dels grans èxits del grup britànic Yazoo, va ser interpretat posteriorment, a acapella, pel grup The Flying Pickets i aquesta gran versió que va aconseguir el primer lloc en les llistes, ja l'hem escoltat a Un Toc de Rock, però avui us porto l'original a càrrec del duet Yazoo i que va ser el seu single de debut, amb "Situation" a la cara B, editat el 15 de març de 1982, tot i que es va reeditar el 7 d'octubre de 1996 en format digital. La cançó es va incloure en el seu primer LP "Upstairs at Eric's", també del 82 que va ser Disc de Platí d'Anglaterra. Yazoo estava integrat per la cantant Alison Moyet i el teclista Vince Clarke que havia format part de Depeche Mode i es diu en algunes fonts que la va escriure perquè fos gravada per ells, com a regal de comiat, però la van rebutjar i llavors va ser quan va decidir gravar-la amb el seu propi grup Yazoo. El single va arribar al segon lloc en les llistes britàniques i va tornar a classificar-se quan es va reeditar l'any 1996 en format digital. De fet ha estat el tema de Yazoo que millor s'ha classificat en llistes. Altres artistes destacables que han versionat també el "Només tu" són Rita Coolidge al 83, Eddy Marnay, Mireille Mathieu, Kylie Minogue, Richard Clayderman, Judy Collins, Enrique Iglesias, Jason Donovan, Raphael que la va gravar en directe a duet amb Greta y Los Garbo i molts altres. Yazoo es van crear a Basildon, al comtat d'Essex, al 1981 i Vince Clark com us deia, venia de Depeche Mode mentre que Alison Moyet havia cantat en diverses bandes de punk i rock, com The Vandals; The Screamin' Ab Dabs; The Vicars i The Little Roosters. Després del seu segon àlbum “You and Me Both", tot i que va aconseguir major èxit que el primer, la parella decideix emprendre camins per separat. Moyet es llança en solitari amb un relatiu èxit, de fet segueix en actiu i Clark grava un single amb el cantant dels Undertones, Feargal Sharkey, dient-se The Assembly. Posteriorment crea el duo Erasure amb el cantant Andy Bell, aconseguint èxits molt notables. Al 2008 Yazoo va tornar a ajuntar-se per realitzar la gira Reconnected Tour, que no van arribar a realitzar després de la publicació del seu segon disc. Van actuar a Europa i els Estats Units i al 2010 van editar un àlbum "Reconnected Live" amb material gravat en viu. Però el 15 de maig de 2011, toquen per última vegada tres temes en el marc del Mute's Short Circuit Festival.\nSeguirem ara a la década dels vuitanta i escoltarem una bona cançó. A mi la veritat es que sempre que penso en el britànic Leo Sayer em ve al cap la seva imatge, més aviat baixet, poca coseta, amb els pèls d'escarola i una mirada de nen trapella, de fet el nom de Leo li va possar el seu manager per els seus pels. Leo Sayer va tindre el seu esplendor musical a finals dels setenta i durant els vuitanta. Aquest single va ser el que va llançar definitivament al britànic al nostre país, tot i que ja havia publicat vuit discos d'estudi i un recopilatori abans. El seu nom complet és Gerard Hugh Sayer i va néixer el 21 de maig de 1948, a Sussex. Va començar l’any 1973 i Leo Sayer segueix en actiu, tot i que des de l’any 2009 Leo Sayer és ciutadà australià. Aquest tema, una versió, es trobava en el seu LP "Living in a Fantasy" editat a l'agost de 1980. La cançó havia estat composada per Sonny Curtis i Jerry Allison que van ser membres de The Crickets, el grup de Buddy Holly i el primer que la va gravar va ser el cantant Bobby Vee l'any 1961, tot i que els Crickets també la van gravar després de la mort de Buddy Holly, però va ser un fracàs comercial. La cançó en la versió de Leo Sayer va arribar al número 1 de Billboard el desembre de 1980 i va aconseguir la segona posició a Anglaterra. Per cert, el grup britànic The Shadows la van gravar l’any 1981, en una bona versió instrumental inclosa en el seu àlbum "Hits Right Up Your Street". La veritat es que tot i la seva qualitat, Leo Sayer està avui prácticamente oblidat al nostre pais.\nSpandau Ballet – True 1983\nA cavall entre el pop, el funky, la new wave i els new romantics, Spandau Ballet va ser un dels grans grups anglesos dels 80 amb tot un seguit de hits que els van elevar al més alt de les llistes, tot i que destaquen dues cançons "Gold" i aquesta que us porto ara a Un Toc de Rock. Spandau Ballet van estar en actiu de 1979 fins que es van separar després del fracàs de l’àlbum "Heart Like a Sky", l'any 1989, encara que el 23 de març del 2009 Spandau Ballet va anunciar la seva tornada realitzant una gira aquell any i editant disc amb noves versions de seus grans èxits sota el títol de "Once more". Eren el guitarra i compositor Gary Kemp, el seu germà Martin Kemp al baix, el bateria John Keeble, el cantant Tony Hadley i Steve Norman que tocava la guitarra i després va passar a tocar el saxo. Inicialment es van fer dir The Makers, adoptant el Spandau Ballet després de visitar Berlín. "True" donava títol a un LP editat l’any 1983 i on també hi havia el tema "Gold", totes dues eren composicions de Gary Kemp i van comptar amb la col·laboració de Jess Bailey als teclats. L'àlbum va ser número 1 en els Estats Units, Anglaterra i mig món. Va ser remasteritzat i reeditat en versió CD l’any 2003. Després de la dissolució de Spandau Ballet, els germans Kemp es van dedicar al cinema i John Keeble va formar part d'una superbanda d'efímera vida que es deia Pacific, on també van tocar, entre altres, Clive Farrington i el guitarra John McGeoch. Tornan a estar en actiu i l’estiu del 2015 Spandau Ballet van fer una gira que els va portar a Catalunya.\nRascal Flatts – What hurts the most 2006\nSaltarem ara cap els Estats Units amb el tercet nord-americà Rascal Flatts que van aconseguir ser nominats als Grammy amb aquest tema “El que més mal fa” que es va publicar dins del seu quart àlbum "Me and My Gang", posat a la venda el 4 d'abril del 2006 i que va ser 5 vegades disc de Platí, mantenint-se 3 setmanes a la primera posició del Billboard. La cançó que us he seleccionat per compartir avui Un Toc de Rock va ser un dels cinc singles que es van extreure d'aquest àlbum i va aconseguir la primera posició tant en les llistes de country com en les de pop. De fet tots els singles van aconseguir posicions molt altes en les llistes americanes. Aquesta cançó és una versió, ja l'havia gravat anteriorment en el disc "And the Crowd Goes Wild", el cantant de country Mark Wills que l'havia publicat el 21 d'octubre del 2003 i va ser escrita per Jeffrey Steele i Steve Robson. En aquest enregistrament a càrrec de Rascal Flatts, intervenen Tim Akers (teclats), Jay DeMarcus (baix), Paul Franklin (guitarra steel), Dann Huff (guitarres), Charlie Judge (teclats), Gary LeVox (cantant), Chris McHugh (bateria), Joe Don Rooney (guitarres) i Jonathan Yudkin (fiddle i banjo). Rascal Flatts es van crear a Columbus, Ohio l'any 1999 i eren Gary LeVox, el seu cosí Jay DeMarcus i Joe Don Rooney que és cunyat del cantant de country James Otto. En total porten publicats fins al moment 9 àlbums d'estudi l’últim piblicat l’any 2014, 2 en directe, 4 recopilatoris de grans èxits i 35 singles dels quals han col·locat 12 a la primera posició de les llistes, a més d'un número molt important de vídeos musicals.\nStevie Wonder – I just called to say I love you 1984\nAra tornarem a escoltar en Un Toc de Rock a Stevie Wonder. Hi ha cançons que passen a la història de la música perquè es van incloure o formaven part de la banda sonora d'una gran pel·lícula, pero en moltes ocasions i hi ha pel·lícules que només es recorden a l’actualitat per les seves cançons. Aquest és el cas de "The Woman in Red", un film del qual avui sols recordem la cançó, aquest gran gran tema del cantant, pianista, harmònica i compositor de color, invident, Stevie Wonder que va començar com a nen prodigi, però va saber mantenir-se en la seva posición al llarg dels anys. Aquesta es la cançó més sentimental en la llarga carrera del cantant, tot i que quan es va publicar i degut al us d’instruments electrónics, va ser molt criticada en aquell moment. Possiblement i parlan de la pel•lícula, els més espavilats recordin a la exultant Kelly LeBrock i potser a Gene Wilde que feia de Gene Wilde i que va morir fa poc, però I l'argument? A part de saber que el film anava d'un tipus que volia beneficiar-se a una noia sensacional. Qui se'n recorda? Dons el director va ser el mateix Gene Wilde que al meu parer, excepte "El jovenet Frankestein" i potser "No hem parles que no et vec", no em vénen ara al cap, cap altre film destacable en la seva trajectòria com a actor. Aquest tema va ser número 1 als Estats Units i a mig mon, però en las terres del Oncle Sam es va mantenir en aquesta posició durant tres setmanes i va rebre un Oscar i un Globus d’Or. Durant molts anys Stevie Wonder va treballar en les tasques de compositor amb Lee Garrett, el qual al·lega haver escrit la cançó abans de 1984 reclamant els drets d'autor, la cosa està en els tribunals. De veritable nom Stevland Hardaway Judkins, Stevie Wonder va néixer a Saginaw, Michigan, el 13 de maig del 1950.\nTanita Tikaram – Only the ones we love 1991\nAquest tema "Només els que estimem", va ser un dels més importats de l'àlbum “Everybody's Angel” que la cantant, guitarra i compositora Tanita Tikaram va publicar el 4 de febrer del 1991 i que va ser el seu tercer disc. En aquesta cançó que es va publicar en single el 21 de gener, arribant al lloc 69 a Anglaterra i al 58 a Alemanya, encara que no es va classificar en els Estats Units, va comptar amb la col·laboració de la cantant Jennifer Warnes que de fet va participar en dues de les cançons del disc. Entre els músics que van intervenir en l'enregistrament de l'àlbum trobàvem a Rod Argent (piano, órgan Hammond i cors), Mark Isham (trompeta i flugelhorn), David Hayes (baix), Richie Buckley (saxos), Mark Creswell (guitarra), Carol Kenyon i Katie Kissoon (cors), a més d'una àmplia secció de cordes on estaven Helen O'Hara, David Emanuel, James Archer, Mark Berrow, Roy Gillard, Paul Kegg, Andrew McGee, Ben Kennard i uns quants músics més. Curiosament la crítica especialitzada va trobar moltes influències de Van Morrison a l'àlbum, encara que totes les cançons havien estat escrites per Tanita Tikaram. La cantant, guitarrista i compositora Tanita Tikaram va nàixer a Münster, Alemanya, el 12 d'agost de 1969, tot i que està establerta a Anglaterra. La seva mare és de Malàisia i el seu pare de Fiji, on treballava de funcionari per a l'exèrcit britànic. La família es trasllada a Gran Bretanya quan Tanita tenia sols 12 anys. En total Tanita Tikaram ha publicat un total de 9 àlbums i 18 singles, però cap va aconseguir les xifres de venda obtingudes amb el primer. De fet els mals resultats obtinguts amb "The Cappuccino Songs" que va editar al 98 van fer que es retirés de la música, encara que va tornar l'any 2005 amb "Sentimental", editat pel segell francès Naïve i que va comptar amb la col·laboració de Nick Lowe.\nJon and Vangelis – Deborah 1983\nFa ja un parell de temporades i escoltan al gran teclista grec Vangelis i el seu tema “Carros de foc”, us vaig parlar del duet que va fer amb Jon Anderson, ara i atenent una imposició de Montse, al Un Toc de Rock d’avui, anem a escoltar-los. Jon and Vangelis es tracta d'un duet integrat pel cantant i compositor angles Jon Anderson (Lancashire, 25 d'octubre de 1944) que va ser el cantant de Yes i el teclista i compositor Vangelis Papathanasiou (Volos, 29 de març de 1943). Junts van gravar quatre àlbums i també han tret diverses recopilatoris, encara que els dos van seguir mantenint les seves carreres paral•leles. Tots dos es van conèixer l'any 1976 i Vangelis va ser proposat com a teclista de Yes quan els va deixar Rick Wakeman, però es diu que el sindicat de músics britànic va vetar el seu ingrés en el grup ja que era grec i no anglès, és clar qie altres fonts asseguren que Vangelis va rebutjar l'oferta ja que després de deixar Aphodite’s Child, on també es trobavan Demis Roussos (cantant i baix) que era el seu cosí i va morir a Atenes el 25 de gener del passat 2015, junt a Lucas Sidera a la bateria, volia treballar en solitari. Tots dos músics van començar a treballar junts l'any 1980 fen-se dir Jon & Vangelis. Aquest tema us l’extrec de l'àlbum "Private Collection", el seu tercer disc, publicat l'any 1983. En aquest treball cal destacar un llarg tema "Horizon", encara que aquesta balada que compartim ara a Un Toc de Rock, és genial i està plena d'harmonies dolces i delicades, la veritat és que val la pena compartirla\nAl Green – How can you mend a broken heart 1972\nEscoltarem ara a Al Green i la que possiblement sigui la seva millor cançó i que va ser recuperada a la banda sonora de "El llibre d'Eli", film protagonitzat per Denzel Washington i Gary Oldman i que es va estrenar l'any 2010. També es va incloure a “Nothing Hill”.Albert Greene va néixer el 13 d'abril de 1946 a Forrest City, Arkansas. Va començar l’any 1964 en el grup Creations que van passar a ser Al Green and the Soul Mates i posant un dels seus temes en el Top-40. L’any 1969 Al Green va iniciar la seva carrera com a solista. Aquest tema que sona ara a Un Toc de Rock "Com pots reparar un cor trencat?", es trobava en el LP "Let's Stay Together" que Al Green va editar l’any 1972 i es tracta d’una composició dels germans Barry i Robin Gibb que també la van gravar i la van incloure a l'àlbum dels The Bee Gees "Trafalgar", de l’any 1971. Tornant a Al Green us explicaré una anècdota completament real i documentada. El 18 d'octubre de 1974, Mary Woodson, dona amb la que Al tenia un ambolic, li va demanar que es casessin i ell va refusar la proposta, de fet ella ja estava casada i ambdós es dedicaven a adornar-li el cap al marit. La dona al sentirse rebutjada, es va acostar al cantant mentre ell es banyava i li va llançar una olla amb sèmola bullin asobre. Al Green va ser hospitalitzat amb cremades de tercer grau en el seu estómac, dors i braços. Ella es va tancar en una habitació a la casa d'Al Green a Memphis, va escriure una nota i es va suïcidar amb un revòlver pertanyent al cantant. Al sempre va creure que allò havia estat un senyal de Déu i es va ordenar com a reverend del Full Gospel Tabernacle, l’any 1976, una de aquestes esglesias que surten als Estats Units com a bulets, encara que va continuar gravant, però veient també com les vendes dels seus discos baixaven, rebent crítiques negatives dels comentaristes musicals. Després, Al Green va comprar-se una església a Memphis, per poder exercir com a pastor a causa de la negativa de diversos membres de l'església protestant a acceptar-lo. Conseqüentment, la religió va passar a ser el més important per Al Green, encara que sense abandonar la música.\nEn moltes ocasions el cinema ha pres cançons clàssiques i les ha recuperat pujant-l’es als llocs més alts de les llistes, temes com aquest que us porto ara per tancar Un Toc de Rock per avui i des de la banda sonora del film "Notting Hill", de la que us he parlat abans, una comèdia romàntica dirigida per Roger Michell l'any 1999 i que van protagonitzar Julia Roberts i Hugh Grant, us porto aquesta bella cançó d'amor on el britànic Elvis Costello, de veritable nom Declan Patrick MacManus (25 d'agost de 1954), radicat als Estats Units i casat des de maig del 2003 amb la cantant de jazz nord-americà Diana Krall, ens parla de tot lo important que és "Ella" per a ell i del que sent en el seu cor per "ella" encara que mai l'hi digui. La veritat és que aquesta cançó he de dedicar-se-la a "Ella", és inevitable per que Montse s’ho mereix tot i una miqueta més, però també va per a totes les nenes que escolteu el programa. Val a dir que fa un parell o tres de temporades vam escoltar aquesta cançó amb la versió que van fer els Presuntos Implicados en castellà. És clar que el tema tinc que reconeixer que no era d’Elvis Costello, és tracta d’una gran adaptació per a la pel·lícula d'una composició de Charles Aznavour i Herbert Kretzmer que el cantant francès d'origen armeni va gravar ja l’any 1974, tot i que en el seu moment no va ser un gran èxit. La veritat és que "Ella" ha estat molt versionada al llarg dels anys i és que el tema, com comprobareu, val la pena.\nLa dita per acabar el programa d’avui es de la Baronesa Carmen Thyssen, coneguda familiarmente com “Tita Cervera” i que va dir amb molt poc encert, foten la pota\n“Ser ric sempre és difícil, però és pitjor ser pobre"\nLa veritat, hauria estat millor calladeta.\nAra acaba Un Toc de Rock per avui, però et deixaré en la companyía de totes les emissores per les que escoltes el programa dues vegades per setmana o internet, si t’el descarregues del blog, el facebook de Montse Aliaga o les webs d’aquelles emissores que ho permeten. Sóc Mario Prades i baixo la barraqueta. Porteu-se bé.\nEtiquetas: A-Ha, Al Green, Elvis Costello, Jon & Vangelis, Leo Sayer, Rascal Flatts, Spandau Ballet, Stevie Wonder, Sugarhill Gang, Tanita Tikaram, Tullio de Piscopo, Yazoo


Nova edició del Tast d'Oficis\nEl Consell Comarcal del Baix Camp està preparant una nova edició del Tast d'Oficis per impulsar l'emprenedoria i el retorn dels joves al medi rural a partir d'un negoci relacionat amb la natura o l'artesania en una zona rural.\nAquesta edició té un enfocament més emprenedor. Els participants han de comptar amb una idea de negoci que es vincularà amb alguna de les especialitats que s'hi treballaran i que s'escollin a partir de les respostes del qüestionari online https://es.surveymonkey.com/s/VM78FTM, que s'ha elaborat per conèixer els interessos dels emprenedors. A partir de les respostes es dissenyarà el nou tast d'oficis. El projecte està adreçat a joves entre 18 i 40 anys.\nAquesta nova edició també s'emmarca dins el projecte Odisseu, impulsat per la Direcció General de Desenvolupament Rural del Departament d'Agricultura, Ramaderia, Pesca, Alimentació i Medi Natural i la Direcció General de Joventut del Departament de Benestar Social i Família, a partir d'una iniciativa conjunta de la Fundació del Món Rural i de l'Associació d'Iniciatives Rurals de Catalunya amb la col·laboració de 13 grups d'Acció Local Leader i la xarxa de professionals de joventut, entre els quals es troba el Consorci Leader Baix Camp – Priorat i el Consell Comarcal del Baix Camp.\nEl projecte està cofinançat pels Fons Europeu Agrícola de Desenvolupament Rural (FEADER) en el marc de l'Eix 4 del Programa de Desenvolupament Rural de Catalunya .\nEl projecte Odisseu pretén incentivar i facilitar el retorn dels joves al medi rural a partir de la creació d'un programa que faciliti la seva inserció laboral i que promogui el compromís social dels i les joves amb el seu territori rural d'origen.


Censen 27 tortugues d’aigua ibèriques (Mauremys leprosa) al Riu Canyoles al seu pas per Xàtiva - Portal de Xàtiva\nInicio Destacado Censen 27 tortugues d’aigua ibèriques (Mauremys leprosa) al Riu Canyoles al seu...\nDel 7 al 26 de juliol, el Projecte Emys d’Acció Ecologista-Agró ha tornat a Xàtiva per a continuar amb el seguiment i cens de la població de tortugues d’aigua ibèriques (Mauremys leprosa) del Riu Canyoles al seu pas per la capital de la comarca de La Costera. Esta temporada han aconseguit censar 27 tortugues d’aigua ibèriques. Concretament, 22 mascles, dues femelles i tres juvenils de Mauremys leprosa encara massa menudes per a ser sexades. A més a més, pel que respecta a tortugues exòtiques i invasores, destacar que han capturat i retirat del medi natural tres Trachemys scripta i una Mauremys reevesii\nL’any 2015 el Projecte Emys d’Acció Ecologista-Agró va viatjar per primera vegada a Xàtiva per a realitzar el seguiment i cens de la població de tortugues d’aigua ibèriques (Mauremys leprosa) del Riu Canyoles al seu pas per la capital de la comarca de La Costera. Abans, en 2012, havíen començat ja a estudiar la població de Mauremys leprosa del Canyoles, però al seu pas per Moixent.\nEn 2015 van aconseguir censar 10 tortugues d’aigua ibèriques en el Canyoles a Xàtiva, confirmant així la presència d’esta espècie autòctona protegida en este tram del riu. Però, des d’aleshores el Projecte Emys no havia tornat a realitzar cap prospecció al Canyoles en la capital de La Costera. El motiu? Doncs, perquè des de 2016 a Xàtiva han treballat al Riu Albaida, del qual el Canyoles és afluent.\nTanmateix, esta temporada el Projecte Emys ha tornat a Xàtiva per a realitzar un nou cens de la població de tortugues d’aigua ibèriques del Canyoles. Concretament, del 7 al 26 de juliol, quan van instal·lar quatre trampes flotants amb esquer entre l’Assut del Palmeral del Carraixet i l’Hospital Lluís Alcanyís, zona on encara no s’havia realitzat cap prospecció de tortugues.\nFruit d’este cens, han aconseguit localitzar 27 noves Mauremys leprosa en este tram del Canyoles al seu pas per Xàtiva, tram on encara es desconeixia si estava present esta espècie. Es tracta de 22 mascles, dues femelles gràvides (amb ous) i tres juvenils encara massa menuts per a ser sexats. Així que ja podem afirmar amb seguretat que existix una població reproductora de tortuga d’aigua ibèrica en este racó del Canyoles.\nMalauradament, durant el cens d’enguany també hem capturat en este tram del Canyoles una femella gràvida i dos juvenils de tortuga de florida (Trachemys scripta), fet que demostra que esta espècie exòtica invasora també està reproduint-se en este racó del riu. A més a més, en un altre tram de Canyoles al seu pas per Xàtiva un voluntari del Projecte Emys va capturar a mà una Mauremys reevesii, espècie exòtica originària d’Àsia que pot hibridar-se amb les nostres Mauremys leprosa.\nDemostració del Projecte Emys a Moixent\nEnguany el Projecte Emys no ha fet seguiment de la població de tortugues d’aigua ibèriques del Riu Canyoles al seu pas per Moixent, ja que és una població que considerem que tenen prou estudiada i que es troba en un correcte estat de conservació. De fet, és una de les poblacions conegudes de Mauremys leprosa amb més exemplars de tot el País Valencià.\nTanmateix, sí que van organitzar una jornada de demostració per a explicar en què consistix el Projecte Emys i quin és el treball que desenvolupen els voluntaris que participen en esta iniciativa de ciència ciutadana. Esta cita, celebrada amb motiu de la campanya “La vida que ens envolta”, iniciativa organitzada per l’Ajuntament de Moixent, va ser el dissabte 8 de maig a l’Assut dels Pouets, on van instal·lar quatres trampes flotants amb esquer.\nEixe dia van censar 43 Mauremys leprosa: 15 femelles, 20 mascles i 8 juvenils massa menuts per a ser sexats. De les 43 tortugues d’aigua ibèriques capturades, nou eren exemplars recapturats d’anys anteriors i les altres 34 van ser censades per primera vegada durant esta jornada de demostració del Projecte Emys a Moixent.\nA més a més de Moixent i Xàtiva, el Projecte Emys d’AE-Agró ha viatjat enguany a la Marjal de Rafalell i Vistabella-Massamagrell, al Riu Magre al seu pas pel Marquesat, la Marjal d’Almenara, el Pont Sec del Barranc del Carraixet, el Tancat de la Pipa (Parc Natural de l’Albufera de València), el Barranc de l’Horteta de Torrent, els Ullals de Senillera d’Albalat de La Ribera i la Llacuna del Samaruc d’Algemesí.\nPròximament esta iniciativa de ciència ciutadana, que compta amb la col·laboració de la Generalitat Valenciana i enguany també amb el suport de Caixa Popular, viatjarà als municipis de Cofrents i Almansa per a estudiar i protegir les seues poblacions de tortugues autòctones.\nSi vols participar en estos censos com a voluntari, envia un correu electrònic a projecteemys@gmail.com. Vine i ajuda’ls a conservar les nostres tortugues autòctones!!!\ntortugues d’aigua ibèriques


1930: �xit internacional i fragmentaci� social\nL’any 1930 l’àrea urbana de Barcelona comptava amb 1.107.000 habitants i desbordava els límits municipals establerts feia tres dècades. Dels 1.005.600 que vivien dins del terme de Barcelona, el 49% havien nascut fora de la província (37% fora de Catalunya). Hi destacaven els ciutadans originaris de l’interior de Catalunya, seguits de valencians, aragonesos i murcians.\nL’electrificació, l’empenta de les indústries metal·lúrgica i química, la Primera Guerra Mundial (amb els proveïments als països enfrontats), la creació del metro i les obres de l’Exposició Internacional, celebrada el 1929, incentivaren un creixement urbà especialment intens en els anys vint, quan arribaren a Barcelona 370.000 immigrants.\n“París del sud” o “Nova York d’Espanya”, com retòricament se l’anomenà, Barcelona era el principal focus d’atracció humana de tot l’Estat.\nL’imant barceloní s’havia fet sentir arreu de Catalunya i fins més enllà de l’antiga Corona d’Aragó, sobretot pel litoral, cap a Múrcia i Almeria, dues províncies molt castigades per la crisi minera i la situació al camp. En contraposició, el desenvolupament tecnològic, els negocis especulatius, i la vida cultural i bohèmia havien fet créixer la colònia estrangera, engrandida també per la guerra europea: el 1930 la formaven 27.000 persones, un 2,7% dels habitants del municipi de Barcelona.\nA les destinacions tradicionals dels nouvinguts al nucli antic i als vells suburbis fabrils del Pla, s’hi sumaren noves barriades perifèriques al nord de Sant Andreu (la Trinitat) i cap a ponent (Collblanc), mentre els barris de barraques proliferaven a la platja, a Montjuïc i a la perifèria de l’Eixample. Més enllà, l’expansió urbana arribava a l’Hospitalet –la Múrcia Xica–, Santa Coloma, Sant Adrià i Badalona.\nLa precarietat en què vivia una gran part de la població, per la duresa de les condicions laborals, la migradesa dels salaris i les deficiències de l’habitatge, fou una causa fonamental de la forta tensió social al llarg de tot aquest període.


Amics de l'Art Romànic - IEC: de febrer 2018\n(2018-02-19) No tan lombarda. Òptiques canviants sobre la catedral de la Seu d'Urgell\nEl passat dilluns dia 19 de febrer de 2018, a la sala Nicolau d’Olwer de l’Institut d’Estudis\nCatalans, tingué lloc l’inici del cicle de conferències (XXXII) que cada curs acadèmic organitza\nAmics de l’Art Romànic. Enguany porta el títol genèric «Les obres Mestres del Romànic Català.\nCommemoració dels 40 anys de la Societat Amics de l’Art Romànic/ IEC» i la primera de les\nxerrades va ser “No tan lombarda. Òptiques canviants sobre la catedral de la Seu d’Urgell” i\nla va impartir el Dr. Gerardo Boto (UdG i projecte TEMPLA).\nEl Dr. Graupera, com a secretari de l’entitat, presenta el cicle. Després d’agrair als assistents la\nseva presència, comentà que se celebra el 40 aniversari de l’entitat, recordà com va ser\nfundada i les seves aspiracions d’ajudar a un major coneixement i difusió de l’art medieval en\ngeneral i del romànic en particular. Seguidament presentà el Dr. Boto, al qual li agraí la seva\nreiterada col·laboració científica amb AAR.\nEs pot dividir la xerrada del Dr. Boto en tres punts. El primer es pot aplicar a tots els edificis\nantics i restaurats i fa referència a la necessitat de distingir quina part del que es veu en\nl’actualitat correspon a l’edifici originari i quina és fruit de la restauració (més o menys\nEn el segon punt, el més extens, el Dr. Boto explicà àmpliament tots els estudis que s’han fet i\nque semblen indicar que el terme “mestres llombards” que s’interpretava com una referència\ngeogràfica, per una transliteració, podria fer referència a “mestre d’obres” que és el que\nsignifica el terme lambard. El nom Raimon Lambard (últim arquitecte conegut de la Seu) seria\nRaimon el mestre d’obres.\nEls mateixos estudis condueixen a considerar la Seu dins d’un conjunt episcopal format per\ndiverses esglésies i edificis, que permetrien rituals litúrgics molt importants.\nL’últim del punt serví per argumentar com alguns dels elements arquitectònics descoberts es\npoden interpretar com a necessaris per a les manifestacions litúrgiques (amb so i llum) que es\ndurien a terme a la catedral.\nPublicat per Amics de l'Art Romànic, filial de l'Institut d'Estudis Catalans a 0:55\nPublicat per Amics de l'Art Romànic, filial de l'Institut d'Estudis Catalans a 3:26\nEl passat dilluns dia 12 de febrer de 2018, a la sala Pere i Joan Coromines de l’Institut d’Estudis\nCatalans, tingué lloc la conferència “Josep Goday i Josep Puig i Cadafalch. Història d’una\ncol·laboració” que anà a càrrec del Dr. Joaquim Graupera i comptà amb la presència dels nets\nd’En Josep Goday.\nEl Dr. Graupera, després d’agrair els assistent la seva presència, comentà que la xerrada era la\nrepetició de la realitzada per ell mateix a Mataró dins dels actes commemoratius de l’Any Puig\ni Cadafalch i que la dividiria en 5 punts.\nEn el primer d’ells, el ponent explicà els antecedents familiars i culturals de Josep Goday, incidint\nque aquest fou, fonamentalment i bàsica, un arquitecte. Aquesta afirmació portà al segon punt\non explicà els seus començaments com a deixeble de Puig i Cadafalch i, més tard, com a\ncol·laborador. El conferenciant comentà alguns dels projectes realitzats i alguns de preparats\nque no es van arribar a dur a terme.\nEl tercer punt feu referència al projecte comú pel que fa a la història de l’art medieval, posant èmfasi en que el deixeble seguí el mateix mètode de treball (inclòs el treball de camp) que el seu mestre.\nEl quart punt es pot considerar una conseqüència del tercer pel que fa a viatges a la recerca d’obres medievals si bé no es coneixen quaderns de Josep Goday que facin referència a aquestes anades.\nFinalment, en l’últim punt, comentà la seva labor com a dissenyador d’espais museístics com, per exemple, pel que fa referència a la museïtzació de les pintures romàniques.\nEtiquetes de comentaris: Activitats - Conferències, Cicle any Puig i Cadafalch 2017\nEl passat dilluns dia 5 de febrer de 2018, a la sala Pere i Joan Coromines de l’Institut d’Estudis\nCatalans, tingué lloc la presentació de les Actes del Simposi Internacional “Les pedreres\nmedievals a la Corona d’Aragó” del qual Amics de l’Art Romànic (AAR) en fou l’entitat\nComençà l’acte el Dr. Joan Valero qui comentà les dues línies d’actuació cabdals d’AAR: la\ninvestigació i la divulgació.\nA continuació, la presidenta de l’entitat, la Dra. Francesca Español, donà la benvinguda als\nassistents i presentà el Dr. Jordi López encarregat de la xerrada.\nEl Dr. López donà les gràcies a AAR per haver-lo convidat, felicità l’entitat per haver posat en\nvalor un tema tan poc conegut i estudiat com són les pedreres i dividí la presentació en dues\nparts. En la primera comentà breument cadascun dels articles que formen les actes tot\nremarcant que el conjunt d’escrits permet una visió de les pedreres des de vessants molt\ndiferents i que es complementen.La segona part serví per presentar diferents pedreres\ntarragonines (el Mèdol és la més coneguda però no l’única existent), des d’on i com s’havien\ntransportat, quina utilitat se’ls havia donat i les diferents reutilitzacions que aquests blocs de\npedra havien tingut al llarg dels segles.\nPublicat per Amics de l'Art Romànic, filial de l'Institut d'Estudis Catalans a 11:17\nEtiquetes de comentaris: Activitats - Conferències, Presentació actes Simposi Internacional\n(2018-01-05) Presentació de les actes del Simposi Internacional\nPublicat per Amics de l'Art Romànic, filial de l'Institut d'Estudis Catalans a 2:19\n(2018-02-19) No tan lombarda. Òptiques canviants s...\nXXXII Cicle de conferències ...\n(2018-02-12) Josep Goday i Josep Puig i Cadafalch....\n(2018-02-05) Les pedreres medievals a la Corona d'...\n(2018-01-05) Presentació de les actes del Simposi ...


La Sindicatura no pot fiscalitzar la reordenació de personal a Justícia - Diari de Girona\nEn el seu informe indica que només Olot i Girona van entregar al Ministeri la relació de llocs de treball quan es va implantar la nova oficina judicial - Detecta també pagaments de complements específics al personal que no s'ajusten a dret\nLa nova oficina judicial va coincidir amb la inauguració del Palau de Justícia agències\nLa nova oficina judicial va coincidir amb la inauguració del Palau de Justícia\nLa implantació de la nova oficina judicial va iniciar-se l'any 2012 a la província de Girona –la primera de Catalunya– i tenia per objectiu optimitzar i reordenar eficientment els recursos humans de l'Adminsitració de Justícia però només els partits judicials d'Olot i Girona van entregar al Ministeri de Justícia la relació de llocs de treball i això ha impedit avaluar l'evolució de la plantilla de personal al servei de l'Administració de Justícia perquè manquen les dades dels altres 47 partis judicials catalans (7 dels quals són gironins).\nLa Sindicatura de Comptes ha emès un informe analitzant el Programa 211 –dedicat a la implantació de la nova oficina judicial i reorganització de personal i dotat amb 502 milions d'euros– en què posa de manifest que la manca d'informació ha impedit «avaluar l'eficiència i l'economia de les actuacions realitzades» i ha detectat el pagament de complements retributius a personal de l'administració de justícia que «considera no ajustats a dret».\nEn el seu treball de fiscalització, que se centra en el 2012, quan es va iniciar la implantació de la nova oficina judicial que el 2020 serà plenament operativa a tot Catalunya, la Sindicatura ha detectat que en aquest període el Departament de Justícia «no va posar en marxa cap actuacio de reducció de despeses» del personal.\nEn matèria retributiva, la Sindicatura analitza diversos conceptes que li grinyolen. En primer lloc, el «complement específic transitori» que cobrava el personal de l'Administració de Justícia. En concret, els metges forenses van rebre un complement mensual de 192,90 euros i 384,44 euros els cossos de gestió processal, tramitació processal i auxili judicial. Un complement retributiu que suma 33,99 milions d'euros i que «no troba cap empara» en la llei i, per tant, «no s'ajusta a dret».\nL'informe de la sindicatura indica que aquest complement dels forenses obeeix a una directriu que el director de l'Institut de Medicina Legal i Forense de Catalunya va instituïr el 2002 amb l'argument que endegar el projecte d'instauració d'un nou organisme comportava una especial dedicació d'actuacó de l'equip directiu, en aspectes com la protocol·lització de les actuacions, la realització d'un pla de coordinació amb els òrgans jurisdiccionals de Catalunya i la potenciació de la normalització lingüística. La normativa vigent obliga a determinar els objectiu concrets de cada exercici per tal que siguin pressupostats i es puguin avaluar amb periodicitat semestral, «tràmits que no es van complir, per la qual cosa el pagament d'aquesta retribució no s'ajusta a la normativa vigent».\nLa sindicatura lamenta que la manca d'informació i d'un sistema de comptabilitat analítica no ha permès avaluar l'eficiència de la reorganització i considera que la Memòria vinculada a l'objectiu estratègic no és més que un tràmit i no pot utilitzar-se com a eina de gestió -com convindria- perquè no hi figura tota la informació necessària.\n'Institut de Medicina Legal i Forense de Catalunya


CaixaBank i Oracle impulsen un Centre d’Excel·lència Big Data a Barcelona - Terrassa Informa!\nInici » Notícies » Política i Economia » Economia » CaixaBank i Oracle impulsen un Centre d’Excel·lència Big Data a Barcelona\n29 Juny 2014 a 15:30\nCaixaBank i Oracle impulsen un Centre d’Excel·lència Big Data a Barcelona\nEls serveis s’oferiran a tota Europa\nCaixaBank i Oracle han impulsat la creació d’un Centre d’Excel·lència Big Data a Barcelona. L’empresa tecnològica oferirà serveis relacionats amb les tecnologies Big Data a clients d’Europa. Les dues empreses van anunciar el desembre del 2013 l’inici d’aquest projecte tecnològic. Actualment, el projecte ha culminat la implementació de la primera fase, amb el desplegament de la infraestructura per a la creació d’un repositori central de dades (Data Pool), des del qual qualsevol sol·licitud d’informació de negoci pugui ser fàcil i ràpidament respostes seleccionant el grup de dades adequat i extraient la informació més rellevant.\nJoan Maria Nin, vicepresident i conseller delegat de Caixa Banc ha exposat que “la infraestructura Big Data que acabem de desplegar està totalment centrada en un major coneixement de les necessitats dels clients i de les possibilitats de millorar el servei. En aquest sentit, la tecnologia s’aplica de forma completament alineada amb la visió del servei financer que té la nostra entitat i el seu compromís amb l’excel·lència”.\nLoïc le Guisquet, vicepresident executiu d’Oracle EMEA, ha afirmat que “l’èxit del desplegament d’aquesta infraestructura a CaixaBank és una mostra de la capacitat d’Oracle per ser un partner de negoci dels nostres clients. L’experiència acumulada servirà perquè el Centre d’Excel·lència que ara anunciem es converteixi en un punt de referència sobre Big Data per a tot Europa”.\nAquest nou centre proposa serveis de formació, on s’instruirà a nous especialistes d’Oracle, així com de CaixaBank i d’altres organitzacions públiques i privades, mitjançant acords amb institucions i empreses, realització de cursos de formació i programes de beques. De gestió del coneixement, en el que es desenvoluparà les millors solucions treballant amb els equips de desenvolupament de producte d’Oracle. Igualment, realitzarà propostes sectorials al voltant de Big Data, començant pel sector financer, i divulgarà les experiències i els coneixements adquirits per al desenvolupament.\nTambé es durà a terme la difusió de pràctiques sobre tecnologies i arquitectures Big Data per a altres països d’Europa. Un altre servei és un catalitzador del desenvolupament de negoci i de nous projectes Big Data. Mitjançant l’activitat del Centre, Oracle cercarà la creació de noves oportunitats de negoci associades a aquestes tecnologies. I ser un motor de l’evolució de les tecnologies Big Data, generant noves solucions i noves tecnologies perquè les organitzacions puguin aprofitar les dades per als seus negocis.\n#Barcelona #Big Data #Caixabank #Centre d’Excel·lència #Europa #Oracle


Elem Klímov - Viquipèdia, l'enciclopèdia lliure\n(S'ha redirigit des de: Elem Klimov)\nElem Guérmanovitx Klímov\nStalingrad (Unió Soviètica)\n26 d'octubre de 2003(2003-10-26) (als 70 anys)\nIdí i smotrí (1985)\nLarissa Xepitko (?-1979)\n1987 - Trajectòria cinematogràfica\nElem Guérmanovitx Klímov (en rus: Элем Германович Климов) (Stalingrad, Unió Soviètica, 9 juliol 1933 − Moscou, 26 octubre 2003) va ser un director de cinema soviètic.\nEl seu nom és format per les primeres lletres dels referents socialistes Engels, Lenin i Marx.\nAmb 9 anys, quan la batalla de Stalingrad, Elem Klimov ha d'abandonar la seva ciutat natal per fugir cap als Urals. Travessa el Volga, enterrat sota els cobrellits i els coixins, protegit per la seva mare que fa pantalla amb el seu cos, perquè els alemanys bombardegen igualment els vaixells. Veurà la ciutat i el riu en flames i el petroli dels dipòsits destruïts vessa cap a l'aigua. Aquesta experiència la portarà més tard a rodar un film de guerra titulat Va i mira (Idi e smotri).\nEstudia a l'escola d'aviació de Moscou, de la qual surt titulat l'any 1957, a continuació treballa com enginyer en una fàbrica de la capital. Prova a continuació En el periodisme en emissions destinades a la joventut a la Ràdio-televisió central i treballa poc després a la Filharmonica de Moscou. Obté l'any 1964 el més elevat diploma de posada en escena lliurat per l'Institut federal d'Estat del cinema (VGIK), l'Institut moscovita d'estudis cinematogràfics. Va tenir de professor Efim Dzigan. Immediatament convidat per la Mosfilm, debuta com a director amb Sigueu benvinguts, una sàtira sulfurosa de l'univers dels camps de vacances d'estiu i dels esdeveniments que poden tenir lloc.L'enfocament satíric segueix amb Les Aventures d'un dentista qui suscita el descontentament dels buròcrates de la jerarquia cinematogràfica. l'any 1970, intenta una experiència amb el seu llargmetratge documental Esport, esport, esport, que integra en la seva estructura seqüències jugades. Aquesta barreja d'imatges documentals i de joc d'actors es troba al seu film Rasputí, l'agonia que evoca el final de la dinastia Romanov. L'obra no surt fins set anys després del final del seu rodatge. Val al seu autor problemes amb la censura per la violència de certes escenes i la duresa de la mirada històrica, inhabituals al cinema soviètic. Klimov esperarà també set anys per tenir l'autorització de rodar Va i mira, obra encara més dura que la precedent. Aquesta evoca, en efecte, a través del recorregut d'un partisà de 15 anys, la política alemanya d'anihilació de les poblacions de diversos centenars de pobles bielorussos en la Segona Guerra mundial. l'any 1974, Klimov és anomenat per Guerman Lavrov i Marlen Khoutsiev per reemplaçar Mikhaïl Romm, mort durant el rodatge de Malgrat tot, crec. L'any 1979, la seva esposa, Larisa Shepitko, que havia debutat amb la realització d'Adéu a Matiora, troba la mort als 40 anys en un accident de trànsit. Agafa el film i el realitza totalment. Larissa, rodat l'any següent, és una biografia d'una vintena de minuts de la seva esposa.\nDe 1985 a 1989, va estar primer secretari de la Unió d'artistes de cinema de la URSS.\nMor l'any 2003 d'un accident vascular cerebral i està enterrat a Moscou al cementiri Troiekourovskoia.\nVa ser membre del jurat al Festival de Canes 1987.\n1964 Dobro pozhalovat, ili postoronnim vkhod vospreshchyon\n1985 Idí i smotrí\nElem Klímov a Internet Movie Database (anglès)\nElem Klímov a TCM Movie Database (anglès)\nElem Klímov a Allmovie (anglès)\nElem Klímov a Yahoo! Movies (anglès)\nElem Klímov a Find A Grave (anglès)\nObituari a The Guardian (anglès)\nObtingut de «https://ca.wikipedia.org/w/index.php?title=Elem_Klímov&oldid=19341992»\nLa pàgina va ser modificada per darrera vegada el 18 des 2017 a les 12:38.


Convocatòria d'eleccions de degà de la Facultat d'Infermeria i Fisioteràpia - FOU - Seu electrònica - Universitat de les Illes Balears\n12377. ACORD EXECUTIU del dia 25 de juliol de 2017 pel qual es convoquen eleccions de degà de la Facultat d'Infermeria i Fisioteràpia.\nD'acord amb el que preveuen els articles 48, 82, 84 i 88 dels Estatuts de la Universitat i l’Acord normatiu 12045/2016, de 7 de novembre (FOU extr. núm. 438, d’11 de novembre), pel qual es reforma la normativa electoral de la Universitat, el Consell de Direcció, a proposta de la Comissió Electoral, reunida el dia d’avui, acorda d'iniciar el procés electoral a degà de la Facultat d’Infermeria i Fisioteràpia.\nAl procés electoral s'hi ha d'aplicar especialment el que disposa l'article 28 de la normativa electoral de la Universitat:\nEls candidats han de presentar la candidatura en un termini de cinc dies hàbils a partir de l’endemà de la publicació al FOU de l’acord de convocatòria d’eleccions. A l’efecte del còmput d’aquest termini, els dies del període del mes d’agost no es consideren hàbils. Per tant, el primer dia per presentar la candidatura és el dia 31 de juliol de 2017 i el darrer, el 6 de setembre de 2017.\nLa Comissió Electoral comunicarà al degà en funcions els candidats acceptats en un termini màxim de cinc dies hàbils.\nEl degà en funcions, en un termini de quaranta dies hàbils a partir de l’endemà de la publicació al FOU de l’acord de convocatòria (sense comptar el mes d’agost), ha de convocar sessió extraordinària de la junta de facultat perquè elegeixi un nou degà, sessió que ha de tenir lloc abans que s’exhaureixin els quaranta dies indicats.\nAixí mateix, el procés electoral a degà s’ha de regir pel que disposa l’article 22 de la normativa electoral de la Universitat:\nFinalment, quant als requisits dels candidats, s’ha d’aplicar el que estableix l’article 48.2 dels Estatuts d’aquesta universitat: «El degà o director l’elegeix la junta de facultat o escola d’entre els professors amb vinculació permanent a la Universitat que imparteixen docència en els estudis adscrits al centre.»\nEl degà de la Facultat d’Infermeria i Fisioteràpia continuarà en funcions fins al nomenament i la presa de possessió del degà electe.\nUn cop hagin tingut lloc les eleccions, s’ha de comunicar immediatament el nom de la persona elegida al Rector i al Secretari General.\nPalma, 25 de juliol de 2017\nSr. degà de la Facultat d’Infermeria i Fisioteràpia.


Consells per sobreviure amb un mòbil de 16 GB | Canal Digital\nRedacció | 24/09/2016 a les 19:08h\nArxivat a: Telefonia mòbil, aplicacions mòbils, consells\nComprar-se un mòbil amb 16 GB de memòria interna tenia molta importància a la seva època. Ara la majoria de persones que fa temps que el tenen, l'emmagatzematge els ha quedat curt, entre aplicacions i altres coses.\nD'aquests 16 GB, uns 3,5 GB els ocupa el sistema operatiu (en el cas d'iOS). En el cas d'Android sol ser superior, ja que Google dóna llibertat als fabricants per personalitzar el seu sistema, amb aplicacions preinstal·lades que ocupen bastant lloc.\nUns consells per poder sobreviure amb un mòbil d'aquestes característiques:\n- Aplicacions. Abans de descarregar una app és important conèixer el seu tamany, sobretot si ja hi ha poc espai al dispositiu. Per comprovar el que pesa cada aplicació pots mirar-ho a través dels ajustaments del telèfon.\nLes apps són el que pesen més, per tant una neteja d'aplicacions buidaran el teu telèfon. Normalment les que pesen més són els jocs.\n- Vídeos, fotos i música. Els arxius audiovisuals també poden pesar molt i ocupar espai en el dispositiu, sobretot aquells que són d'alta resolució. Es pot sacrificar la qualitat de les imatges, guanyant més espai. Pel que fa a la música segueix la mateixa regla i s'ha de tenir en compte aplicacions com Spotify que permeten escollir la qualitat de l'àudio.\n- Targetes de memòria. Si el mòbil té aquesta opció és una bona solució. Són un bon recurs per emmagatzemar fotos, vídeos, música i altres arxius. D'altra banda, les aplicacions normalment no es poden guardar aquestes targetes microSD.\n- El núvol. Una altra opció és emmagatzemar al núvol que està protegit i és igual de segur que una targeta de memòria.\nConsells que tot usuari de Snapchat ha de saber


El fundador de Netflix pronostica un cine més globalitzat i en pantalles més petites | EL CINÈFIL\nEl fundador de Netflix pronostica un cine més globalitzat i en pantalles més petites\nActualitatReportatgeTV 27 de febrer de 2017 JR Armadàs 0\nReed Hastings explica a Barcelona que Netflix vol créixer en coproduccions més enllà dels Estats Units\nUna de les atraccions principals de l’edició 2017 del Mobile World Congress té molt a veure amb el cinema. I potser més concretament amb les sèries. El fundador de la plataforma de vídeo a la carta Netflix, Reed Hastings, ha visitat Barcelona per oferir una conferència a l’auditori de la Fira de Barcelona en la que ha avançat algunes de les tendències de la televisió i el visionat de continguts cinematogràfics del futur. Hastings ha començat, a instàncies de la periodista que l’entrevistava, felicitant-se per tenir una eina present a més de 130 països que s’ha colat a la meitat de les llars dels Estats Units. “És espectacular està disponible a tot arreu tenint en compte la competència ferotge que hi ha i el feedback que rebem cada dia de les xarxes socials”.\nEl fundador de Netflix, però, ha confessat que vol anar més enllà. Més enllà en continguts i tecnologia. “Hem de poder acabar amb el buffering i això vol dir millors connexions a Internet per veure el que sigui on sigui”. Hastings també ha dit que una de les tendències del futur serà deixar de dependre justament d’Internet per poder accedir als continguts de vídeo a la carta per exemple al metro o a l’avió.\nLa fi de la gran pantalla?\nPotser us estareu posant les mans al cap imaginant-vos un futur on veiem cinema al mòbil… Bé, no sou els únics. Quan Hastings va explicar al director de The Crown, Stephen Daldry, que havia vist la sèrie al seu smartphone a aquest no li va fer gaire gràcia. Normal, els cineastes no pensen el cine imaginant-se que el veurem en una pantalla de 5 polsades… Però els agradi o no passa (i segons Hastings) passarà cada cop més. Segons ells “sempre hi haurà nostàlgics però avui en dia les pantalles (d’ús domèstic) són impressionants i l’experiència de visionat és molt satisfactòria”.\nDe fet, en ser preguntat sobre si adaptarien continguts a telèfons mòbils o tauletes, l’empresari ha explicat una de els claus del seu negoci que segurament és la més important. “Ens enfoquem més en les històries que no pas en les pantalles on les mirarà la gent. Volem fer històries que enganxin en qualsevol pantalla”.\nDe continguts i pirateria\n“Tenim molta varietat de continguts i volem tenir els millors tant en sèries, documentals, pel·lícules i fins i tot talk shows”. Aquest és l’objectiu: créixer i no només en la direcció nord-americana sinó també coproduint arreu del món. “Volem fer i compartir històries a tot el món i ja tenim la primera sèrie que farem a Espanya, Cable Girls, en producció. Però no només això, estem fent una història de ciència ficció a Alemanya i hem fet The Crown al Regne Unit amb un enorme èxit. Ens mourem en diferents mercats per tenir productors locals i audiències globals”. Respecte la pirateria ha pronosticat que disminuirà gràcies a la diversitat, facilitat i bon preu de les alternatives legals. “El repte és desincentivar-la i fer que no sigui una temptació”.\nReed Hastings s’anava acomiadat d’una conferència de tan sols 30 minuts posant Narcos com a exemple de producte global total. “És una producció francesa filmada en anglès i espanyol i amb un actor brasiler com a protagonista” Per ell això és la globalització cinèfila en la que vivim. “Internet és global. Ja som així”.\nL’última pregunta ha estat per com veu el futur i la seva resposta ha estat una sèrie anglesa de les que té a Netflix. “El creador de Black Mirror, Charlie Brooker, és la meva resposta. Allà es veu perfectament on podem ser en vint anys. Però a la vegada, el més excitant, és que no podem preveure què passarà en 10 anys. El que hem de fer és adaptar-nos al que vingui. Siguin ulleres, noves pantalles o el que sigui.


Blog de Juan Parralejo: 2007 Any Brull a Ripollet\nEl passat dilluns es va presentar a la Sala de Plens de l'Ajuntament l'agenda d'activitats que el poble de Ripollet dedicarà durant l'any 2007 a l'artista local Josep Maria Brull i Pagès, en el centenari del seu naixement.\nVaig presidir l'acte que va comptar amb la presència de Núria Brull, filla de l'artista, Jordi Roca, director dels serveis territorials de Cultura de la Generalitat de Catalunya, Esteve León, representant de l'àrea de Cultura de la Diputació de Barcelona i Just Margalef, representant de la Caixa de Sabadell. Però sobretot, l'acte va comptar amb nombrosos veïns i veines del poble, que no es van voler perdre l'acte d'inici d'un esdeveniment cultural molt important a la nostra vila.\nJosep M. Brull, va nèixer a Tivissa (Tarragona), però de petit es va traslladar amb la seva família a viure a Ripollet, on va créixer com a persona i com a artista. Va formar part del corrent pedagògic innovador de Vila Arrufat i va ser profesor i mestre a l'escola industrial de Sabadell, ciutat a la que va estar molt lligat, i on va crear escola, sobretot en la vessant artística de l'escultura.\nEm sento orgullós de ser l'alcalde d'un poble que reivindica la figura de persones com Josep M. Brull, amb els valors que representa. Des de l'Ajuntament hem programat una sèrie d'actes i activitats encaminades a donar a conèixer la figura de Josep M. Brull i que els nostres nens i joves estudiants puguin conèixer la nostra història més recent a través de la seva figura.\nPotser, ressaltar la inauguració de "l'espai Brull" al Centre d'Interpretació del Patrimoni que es farà el proper 25 de març i l'exposició de la seva obra que inaugurarem el proper 15 d'abril al Centre Cultural. (mes dades a la web municipal: ripollet.cat)\n(foto: Ripollet Comunicació)\nPublicado por Juan Parralejo a las 21:05


Còrsega La República\nPoble conscient de no ser una regió més de França, la història del Còrsega és plena de reivindicacions per a l’autogovern que, malgrat les freqüents divisions internes, han aconseguit trobar […]\nPoble conscient de no ser una regió més de França, la història del Còrsega és plena de reivindicacions per a l’autogovern que, malgrat les freqüents divisions internes, han aconseguit trobar una escletxa en la dinàmica centrípeta i homogeneïtzadora de l’Estat francès. Actualment, els partits corsos i una activa societat civil malden per la protecció i la promoció del valuós patrimoni cultural, lingüístic i mediambiental de l’illa.\nDurant els últims anys, aquesta illa mediterrània ha avançat força cap a l’autogovern. El 1991 la Regió de Còrsega va convertir-se en la Col·lectivitat Territorial de Còrsega (CTC), amb la qual cosa va adoptar un estatut particular dins de la república francesa. Això li donà certa autonomia política i administrativa, gràcies a la qual té l’organització més descentralitzada de França, amb un sistema únic al país gal i semblant a altres països descentralitzats d’Europa. A les eleccions autonòmiques de l’any següent les forces nacionalistes corses van obtenir més suport que mai, superant el 25% dels vots.\nMés tard, l’any 2001, una modificació de la llei francesa va atorgar encara més competències a la CTC, de manera que actualment gaudeix de poders sobre fiscalitat, energia, medi ambient, educació, llengua corsa, transports, agricultura, cultura i turisme, entre d’altres. Vegeu el lloc de la Col·lectivitat Territorial de Còrsega.\nPel que fa a la representació política, els partits sobiranistes corsos estan vivint una època de canvi i reestructuració de les aliances. Al Parlament nacional, una clivella separa les formacions autonomistes -A Chjama Naziunale i U Partitu di a Nazione Corsa- de les independentistes -Corsica Nazione Indipendente-. A les darreres eleccions, l’any 2004, aquests partits es van presentar units sota la coalició Unione Naziunale, la qual va obtenir vuit escons d’un total de 51, però a principis de 2008 es van separar. Llavors el líder de CNI, Jean-Guy Talamoni, va declarar que “feia mesos que la separació estava feta”.\nEl principal motiu de discòrdia dins del nacionalisme polític cors ha estat sempre la postura en relació amb la lluita armada que mantenen alguns grups independentistes de Còrsega. Talamoni va declarar arran del trencament que entre les diferències que separen els dos grups hi ha “la visió diferent sobre la independència i la lluita armada, de la qual nosaltres som solidaris mentre que ells condemnen sistemàticament”. Vegeu la notícia a Nationalia.\nActualment el Front d’Alliberament Nacional de Còrsega (FLNC) és el principal grup armat independentista actiu a l’illa, si bé al llarg de la història hi ha hagut diverses organitzacions i branques del mateix FLNC. L’any 2003 el FLNC va anunciar una treva, que va trencar l’any 2005. Des de llavors, aquest grup ha protagonitzats alguns episodis de violència, principalment amb atemptats bomba contra edificis institucionals francesos i infraestructura turística.\nMesos després del trencament de la coalició Unione Naziunale, els partits independentistes van anunciar la formació d’un nou partit unitari el proper 2009, Corsica Libera, que comptarà amb el consens de Corsica Nazione Indipendente, Rinnovu Naziunale, Accolta Naziunale Corsa-Partitu Sucialistu per l’Indipendenza i Strada Diritta. Vegeu la notícia a corsematin.com.\nA part de les reivindicacions d’autogovern, el nacionalisme ha estat tradicionalment molt vinculat amb la lluita mediambiental i la defensa del litoral, que avui es materialitza en l’oposició al PADDUC (Pla d’Ordenació i Desenvolupament Durable de Còrsega). En aquest cas, autonomistes i independentistes s’han unit i s’han afegit al Front Uni-Fronte Unitu, format per desenes d’organitzacions, sindicats i organitzacions diverses. Vegeu el manifest d’aquesta nova plataforma.


Racons de Tramuntana: Cresta del Gourgs Blancs\nJust davallar de l'autobus al Plan de la Senarta ja començarem a fer les motxilles per pujar fins el Refugi d'Estós. Per l'activitat de l'endemà si que ja necessitavem més material ja que voliem fer tota la cresta dels Seil derra Baquo - Portillón de Oô. Així que casc, arnés, cordes i material de protecció entraren dins la motxilla.\nLa pujada per la Vall d'Estós preciosa amb la llum de l'horabaixa, però llarga, molt llarga. I més amb el cansament acumulat de la pujada als Russell i el pes extra a la motxilla. A mesura que ens acostavem al refugi pogurem veure el recorregut previst per l'endemà. Jo ja dubtava de si podriem fer-lo amb el cansament del dia anterior al ser un recorregut més tècnic.\nArribarem al refugi d'Estós ja amb el primer torn del sopar. El refugi era ple de gom a gom i ens tocava el segon torn. Esperarem a la terrassa gaudint d'una cervesa i intentant que no ens menjassin els moscards.\nPreparats per pujar cap a Estós.\nPujant a Estós.\nL'endemà començavem també prest, a les 6 del dematí amb les primeres clarors del crepuscle. Es veien totes les estrelles. Es presentava un dia radiant, perfecte pel recorregut que teniem previst.\nBen carregats iniciàrem la pujada cap el Puerto de Oô, don ens separaven més de 1000 metres de desnivell. Poc a poc i a mesura que guayàvem metres els primers rajos de sol començaven a il·luminar els cims més alts.\nAixecant els caps es presentaven imponents els Caps dera Baquo, objectius inicials, pero un poc més amunt també il·luminats pels primers rajos de sol, els cims de la zona del Gourgs Blancs, destacant la piràmide del Jean Arlaud i la seva imponent cara est.\nPrimeres llums del dia sobre la cresta del Bardamina.\nPujant cap el Puerto de Oô.\nLa piràmide del Pico Jean Arlaud.\nJa feia temps que haviem deixat el terreny herbós i ens moviem entre blocs de pedra evitant els nevers. Sortirem així a la cresta que des del Puerto de Oô cap a la dreta ens havia de dur al Pic d'Audoubert. Hora de posar-se el casc i els arnesos. La cresta es mostrava ben esmolada i després d'una primera part cercant la millor opció arribarem a un pas molt exposat on haviem de cavalcar un bloc bastant descompost. I se suposava que això era l tram fàcil. Si haguessim duit els crampons hauriem pogut pujar pel never de la cara nord fins un poc més envant al cim per continuar la cresta però no els duiem.\nPer la cresta cap el Pic d'Audoubert.\nDecidirem doncs retrocedir per la cresta i anar a pujar el Gourgs Blancs. El tram de cresta fins el Puerto de Oô va ser també interessant però sense complicacions, amb algunes desgrimapdes aèries i amb bones vistes cap al nord al Gourdon i Spijoules.\nAra teniem a davant la imponent cara est del Pico Jean Arlaud. Allà ens trobàrem amb dos muntanyecs valenciasns que no sabien molt bé per on tirar. Encara que duien el track no teniem per mi molt clares les dificultats que es trobarien. Ens demanaren tot d'una per on era i quan em veren a mi preparant cordes i material s'asustaren un poc.\nVaig començar la grimpada fins arribar al pas clau, un diedre de III amb molt bona roca. Adalt vaig assegurar als dos valencians i en Ramiro i ja des d'aquí continuarem la grimpada fàcil però aèria fins el cim del Jean Arlaud. Primer tres mil de la jornada.\nAdalt vistes espectaculars amb el dia que feia. Jo menjant-me les ungles en veure que el Corredor Estasen de l'Aneto encara era pràcticable.\nDesgrimpada amb vistes.\nPujant al Jean Arlaud.\nCim del Jean Arlaud.\nDes del Jean Arlaud desgrimparem amb compte al coll que el separa del Gourgs Blancs (se pot rapelar, pero la instalació no era gaire bona i la desgrimpada tampoc la verem molt complicada). Des del coll continuarem caminant fins el cim del Gourgs Blancs en companyia dels valencians. Adalt la placa dedicada a Jean Arlaud ja gairebé no es pot llegir ja que està xapada en uns quants bocins.\nDesgrimpada al coll.\nCim del Gourgs Blancs, ambl els companys de València\nEls niguls començaven a creixer i ara tocava el tram més complicat on haguerem de treure l'instint raconer per cercar els millors llocs per evitar el tram de cresta on va morir Jean Arlaud el 1938. Les fites van indicant però hi ha un poc de desgavell i el terreny és molt abrupte i vertical.\nPer una canal bastant vertical i seguint algunes fites ens enfilarem a la Torre Armengaud, estreta i aèria. Ja teniem el tercer tres milr de la jornada. Ja només ens faltava continuar per la cresta fins a la Punta Lourde-Rocheblave, el quart de la jornada i amb vistes impresionants cap a la cara nord.\nS'havia fet bastant tard sobretot amb el temps perdut a la cresta cap el Seil dera Baquo així que des d'aquí decidirem ja començar la davallada, despedint-nos dels valencians que continuaven cap el Camboué. Ens agraïren l'ajuda per haver-lis fet "de guia" al tram més complicat.\nDes del Puerto de Gías començàrem la llarga i eterna davallada fins Estós, passant primer per l'Ibón de Gias. El dia cada vegada s'estava ennigulant més i no sabiem si ens acabaríem banyant.\nBaixant a l'Ibón de Gías.\nDavallada a Estós.\nDesprés d'una breu aturada a Estós per beure i reposar forces continuarem la suau i llarga davallada fins a Benasque, ja amb el cel ben tapat i amenaçant sobre la zona del Perdiguero. La jornada no acabava aquí sinó que encara haviem d'anar amb cotxe fins a VAlle de Tena.\nDavant la Cabaña de Turmo (si la dels Celtas Cortos ;-) )\nBaixant cap a Benasque.\nPublicado por pmmp en 19:01\nI els genolls que tal? Molt de desnivell.\n20 de agosto de 2014, 23:50:00 GMT+1\nJo mes que es genolls vaig acabar amb es peus baldats a sa baixada\n21 de agosto de 2014, 6:46:00 GMT+1\nNO es mucha cosa si solo se hace la cresta del Gourgs Blancs saliendo y volviendo al refugio de Estos. Nuestro mayor cansancio yo creo que fue por la parte de la cresta que hicimos hacia el Seil dera Baquo y por las dos horas añadidas de Estos a Benasque ...Ademas que las mochilas pesaban bastante con cuerdas y demás\n21 de agosto de 2014, 8:14:00 GMT+1\nDesde luego sera mucho mas duro lo previsto para septiembre ;-)\n21 de agosto de 2014, 10:39:00 GMT+1\n¡Qué preciosas fotos! (si no fuera por los modelos)\n22 de agosto de 2014, 10:07:00 GMT+1\n22 de agosto de 2014, 15:40:00 GMT+1


De cada 100 votants del Poble de Catalunya, 34 van refrendar l'estatut esclau i a més ribotat. Però els restants 66 catalans no ho van fer!\nAl meu entendre, una gran victòria: El "No" , el "Nul", alguns "Blancs" i una bona part de l' "abstenció" -no tota, està clar- han sigut vots de l'Independentisme. Els resultats visibles del "No" semblen tan minsos que ni els espanolistes que van votar en una gran majoria "Sí" no els volen aprofitar. Repeteixo "No" i "Nul" van ser independentistes: No volem estatuts, no volem aquest "Nyap", no volem aquest "Mas-Moncloo" ni tota la purria de partits i polítics que l'han malmés hi destrossat! No volem pactes amb Espanya sempre ofegadors i matadors del nostre Poble!\n22 de juny de 2006, a les 0:34:00 CEST


Montse Castellà, Amics\nVíctor Amela, escriptor i periodista. Autor de 'la contra' de La vanguardia\nÉs artista, poeta, música i musicòloga. Lo seu riu tan proper. Àngel de l'Ebre, ondina de les aigües verdes que recullen totes les sangs d'Ilercavònia. És per mi com una germana de riu\nGenís Sinca, escriptor i periodista\nMontse Castellà significa el paisatge d'una terra que estimo. Admiro el seu treball i el seu talent. Una gran dona\nJOAQUIN CARBONELL, cantautor y periodista\nEn un mundo de globalización, donde todas las canciones son iguales, es importante que haya artistas que canten a sus orígenes y a su tierra. Me emociona escucharla porque canta con raíz y autenticidad\nUn autèntic plaer cantar a duet amb ella el seu gran tema 'Hemisferi nord'. Simplement delicatessen\nPer mi és una de les grans troballes que he fet en els últims temps. Una veu que donarà molt a parlar. Les seues cançons quedaran com a punts de referència de la cançó d'autor d'aquest país\nPERE CAMPS, director del Festival Barnasants. Promotor cultural\nMARINA ROSSELL, cantautora\nNo te la pots perdre! Veu compromesa i talentosa\nbelen fabra, actriu\nGràcies pel disc L'escriptor inexistent. Tens una veu preciosa, la teua música calma l'ànima. Transformes la bellesa del paisatge en melodia, tot un acte d'amor a la nostra terra. Una abraçada molt tortosina!\nAntonio Zabálburu, actor\nPara mí Montse es el mejor imán para las buenas vibraciones que regalan las mejores emociones. Y si encima te lo dice cantando... ufff!\nARTURO GAYA, cantant i periodista (Quico el Célio)\nJa ha esdevingut la veu femenina de l'Ebre. Amiga i admirada. Està on està perquè s'ho ha guanyat a pols, amb bon ofici\nROBERTO OLIVÁN, ballarí i coreògraf\nÉssent tortosí i amic de Montse de fa temps, no em dixa de soprendre la seua obra: profundament essencial. Em falten paraules per expressar el que sento quan escolto les seues composicions. Gràcies per la teua sensibilitat\nANTONIO ROMEO, crític músical de 'El periódico del Alto Aragón'\nLo más impresionante, sin lugar a dudas, es su capacidad vocal en unas frecuencias y unos tonos que estremecen y que no dan ninguna impresión de costarle esfuerzo. Algo genético. Un don para cantar\nGERARD VERGÉS, escriptor. Creu de Sant Jordi\nLa meua admiració per la seua música, el seu talent i la seua veu. Lluitadora infatigable per la justícia\nVicent Pellicer, fotògraf i escriptor\nPoesia és... la fràgil remor dels teus dits, que fan tremolar les cordes de la guitarra, i sacien la nostra set de música: els àlbers i el riu m'ho han confessat! El batec que copeja la sang, el crit del silenci que irromp, amorosidament!, en el teu cor de poetessa, en la teua veu capritxosa: els àlbers i l'Ebre m'ho han confessat!\nMontse Llussà, locutora i guionista a Versió RAC 1\nRecordo un dia a casa meva que, amb la Montse, ens vam posar a mirar i a buscar artistes a l'Spotify, de sobte ens vam trobar davant de l'àlbum del seu grup Isla de Buda, la Montse va embogir, "qui ho ha penjat?? qui ho ha penjat??" deia corrent i saltant per casa......un moment impagable...\nDe moment no hi hem trobat el seu segon disc, "L'escriptor inexistent", en el que em va permetre col·laborar recitant poesia i prosa, cosa que per mi, a banda de gravar un disc, va representar tot un luxe.\nLloll Bertran (actriu) i Celdoni Fonoll (escriptor)\nAmb un cabal d'il·lusions i cançons, una energia inesgotable i una carrera que ja comença a fer pòsit, la Montse és com lo riu i lo riu és vida!\nRegala sonrisas y energía. Está en comunión con la vida. Voz de terciopelo que pone la piel de gallina\nF. JAVIER AGUIRRE, escriptor i periodista\nPep Sala, compositor i cantant\nQuan vaig sentir la seva maqueta vaig tenir clar que treballaríem junts. En escoltar 'Las flores del jarrón', vaig dir-li: aquesta cançó és tan bona que l'hauria d'haver composat jo! hehe. És amiga meva però si li he produït els seus dos discos no és per amistat, sinó perquè hi crec com a artista\nSu obra es un canto al agua y a la justicia\nCANCIONEROS, web especialtizada en cantautors\nLa dona del riu i la revolució. Veu inoblidable, aflautada, àcida. El seu repertori musical va lligat al seu compromís vital. Lluitadora. Alè amable i revitalitzador. Deixeu-vos seduir per la ninfa del riu\nJesús Ávila Granados. Experto en cátaros, templarios y celtas. Promotor cultural del Matarraña\nCantautora, juglar de nuestros tiempos, defensora de los derechos de los desprotegidos, como buena dama templaria. Trovadora de historias y leyendas, transmisora de valores.\nSandra Palomo, actriu\nMontse és perseverància, voluntat, ganes, veu, guitarra, música, carretera, calma, força, ràbia, cor fetge, amor.. i el que està per vindre!\nJosep Sánchez Cervelló, catedràtic d'Història de la URV\nPer la seua dignitat en la defensa de la terra i de la identitat. Gran compositora i lletrista. Generosa i amiga. La seua veu emociona\nENDERROCK, revista musical\nEl seu concert a Luz de gas dins el Festival Barnasants (2013): inoblidable\nandreu rifé, actor i cantant\nReunir un somriure relaxat i bonic, una mirada clara i una bona dosis de tendresa i nostàlgia no és gens fàcil. I si tot això s'amenitza amb una veu brillant encara ho és menys. Doncs bé, la Montse encarna tot això, i encara em deixaria coses!\nAndreu Carranza, escriptor (La clau Gaudí, Imprenta Babel)\nÉs amiga, és músic. És un regal que ella sigue la veu que canta la cançó del meu llibre Imprenta Babel; una veu d'àngel que ha fet gran la història de la novel·la\nXavier Garcia, escriptor i periodista\nArtista de raça. Sempre al capdavant de tantes lluites, sempre al voltant dels que estimem l'aigua, la terra, la gent. La seua veu, única, dolça i reivindicativa a la vegada. La seua lluita per la nova cultura de l'aigua (i la de la Plataforma en Defensa de l'Ebre) ha donat a Catalunya la gran lliçó de la dignitat de la consciència\nJavier Martínez Gil, catedràtic emèrit d'hidrogeologia a la Universitat de Saragossa\nÉs la Maria del Mar Bonet de les Terres de l'Ebre, Maria del riu. És una persona amb una gran món interior, amb una energia especial que et captiva des del primer moment. La seua veu dóna pau.\nSilvia Berbis, periodista. Directora de La veu de l'Ebre\nCompromís, lluita, coherència, talent. Aquestes serien només algunes de les paraules que defineixen la Montse. Els que la rodegem hem vist com, amb bon criteri, ha anat deixant de banda la seua vessant periodística per dedicar-se íntegrament a la seua vessant musical. Los seus èxits, la seua gran veu, l'estima que inspira i l'energia que desprén, li donen la raó en aquesta decisió. I els que ho veiem ens n'alegrem i en disfrutem\nandreu castro, actor\nMontse Castellà a part d'una bona amiga es una exelent cantant, he vist molt poques persones que aconsegueixen crear un món particular cada cop que canta, es molt dificil arribar al públic i tant Montse com la seva música no només arriba sinó que traspassa, va més enllà, camí directe al cor!!\njoan panisello, ceramista i mestre\nMontse Castellà és com un ventall obert.\nÉs la típica persona polifacètica que sap escriure un article i vint i tres si cal, que et pot fer les fotos per acompanyar-lo, que et pot cantar amb gracia i sentiment, que et pot composar bona part de les seues cançons...plenes de vida, de territori, d'amor, de justícia, d'història, d'alegria i de ganes de viure\nÉs una bona atleta teòrica i pràctica. El seu somriure reflexa part del seu interior franc, obert, generós, carregat d'afecte... Viu el dia a dia i li agrada exprèmer la taronja i treure-li fins al suc i les aromes de la pell.\nÉs una il·lustre ebrenca amb present i futur. La seua petjada és de les que deixen bon regust per on passen. Les seues músiques deixen el llistó ebrenc en un lloc important.\nVa ser un honor ser mestre seu, ja es veia que seria una alumna aventatjada.\nazael fabregat, director del campus de la Universitat Rovira i Virgili a les Terres de l'Ebre\nho diu a una de les seues cançons....i és veritat.\nElla és, per a les nostres terres i la seua cultura, com un miracle, allò que apareix quan els deus volen...si volen.\nVicent Sanz, escriptor\nCanta amb gran delicadesa i força interpretativa. El tema 'És com un miracle' ha esdevingut emblemàtic de la seua veu. Una veu del tot harmoniosa que s'acompanya amb la guitarra i el piano, veu polifacètica d’una rara personalitat marcada per l’origen ebrenc, un origen que no s’estalvia de mostrar amb orgull, tal com ha esdevingut una certa manera de ser pública de la gent de l’Ebre i suposa una mirada nova sobre aquest entorn, una mirada que de fet és una reivindicació de la riquesa natural del riu i del delta, molt d’acord amb la consciència nascuda de la defensa antitransvasista.\nJesús M. Tibau, escriptor\nQuan Montse Castellà em va demanar permís per a utilitzar alguna frase dels meus contes, no sabia que em faria un dels millors regals: la seva música. No sé quants cops he escoltat i he vist L'escriptor inexistent. Sempre és com el primer; sempre m'emociono.\n(La tornada de la cançó És com un miracle, és d'un dels seus llibres)


Les funeràries catalanes han reportat vuit noves morts per covid-19, tres menys que en l'últim balanç del Departament de Salut. Això deixa la xifra global de víctimes en 12.514. A banda, s'han detectat 127 nous casos positius testats (10 més) i la xifra total puja a 70.460. D'entre les víctimes, 6.829 persones han mort en hospital o en centre sociosanitari (dos més), 4.091 ho han fet en una residència (les mateixes que dissabte) i 793 al domicili (les mateixes), mentre que les no classificades per falta d'informació són 801 (sis més). Fins ara hi ha hagut 4.126 persones ingressades greus, cap de nova en les últimes 24 hores, i actualment en són 61, una menys que en el balanç de dissabte.\nPel que fa al Camp de Tarragona i al Baix Penedès, es mantenen amb 397 morts, dels quals 253 en hospitals i centres sociosanitaris, 121 en residències, 12 en domicilis i 11 més no classificats, mentre que a Lleida continuen amb 209 morts en total, 131 en hospitals i sociosanitaris, 59 en residències, dotze no classificats i set en domicilis. A l'Alt Pirineu i l'Aran es mantenen amb 30 morts com ja fa dies, tretze en hospitals i sociosanitaris, set en residències, vuit no classificats i dos en domicilis; mentre que a les Terres de l'Ebre continuen amb 45 defuncions, 25 en hospitals i sociosanitaris, vuit en residències, nou en domicilis i tres sense classificar.\nPel que fa a casos positius de coronavirus, a Barcelona ciutat n'hi ha 19.088 de confirmats. A l'àrea metropolitana nord n'hi ha 17.260, i a la metropolitana sud, 13.082. A la Catalunya Central són 6.423 els confirmats. A Girona hi ha 7.045 positius. En el cas del Camp de Tarragona-Baix Penedès, hi ha 2.180 persones amb coronavirus confirmades, mentre que a Lleida n'hi ha 2.983. A l'Alt Pirineu i Aran hi ha 462 casos confirmats, i a les Terres de l'Ebre continuen amb 335.\nD'entre tots aquests, Barcelona ciutat registra 3.695 casos confirmats en residències. A l'àrea metropolitana nord continuen amb 3.615, mentre que a l'àrea metropolitana sud segueixen amb 3.021. A la Catalunya Central registren 1.692 residents confirmats i a Girona continuen amb 1.651. A les residències del Camp de Tarragona i del Baix Penedès continuen amb un total de 498 casos positius confirmats, i a Lleida n'hi ha 585. En el cas de l'Alt Pirineu i Aran, es mantenen amb 85 casos confirmats a les residències, mentre que a les Terres de l'Ebre continuen amb 16.


Identificat l'assassí de Christina Grimmie, la cantant de "The Voice"\nLa policia creu que es tracta d'un fan trastornat que es va desplaçar fins a Orlando per matar Christina i després suïcidar-se\nKevin James Loibl, assassí de la cantant Christina Grimmie\nRedacció 12/06/2016 - 09.25 Actualitzat 12/06/2016 - 15.34\nUn home de 27 anys, Kevin James Loibl, ha estat identificat com l'assassí de Christina Grimmie, una jove cantant nord-americana que havia aconseguit reconeixement a través de YouTube i que s'havia fet popular als Estats Units per la seva participació en el concurs televisiu "The Voice".\nKevin James Loibl va disparar contra la cantant quan ella saludava els fans i firmava autògrafs després del concert. Un germà de Christina, Marcus Grimmie, va intentar protegir-la i va empaitar l'autor dels trets, que finalment es va suïcidar.\nSegons la policia, el jove va obrir foc contra la cantant quan aquesta era al vestíbul de la sala de concerts firmant autògrafs i estava envoltada per un centenar de persones. Consideren que un heroi el germà de Christina Grimmie perquè, en enfrontar-se amb l'agressor, va evitar que disparés contra altres persones, malgrat que no va poder fer res per salvar la vida de la seva germana. La cantant va ser traslladada molt greu a un centre hospitalari, on va morir poc després.\nLa policia sospita que Kevin James Loibl era un fan trastornat que es va desplaçar expressament fins a Orlando per matar Christina Grimmie. Anava armat amb dues pistoles carregades i portava gran quantitat de munició i un ganivet de caça. Ara, la policia busca el seu telèfon i el seu ordinador amb l'esperança de trobar el motiu que el va portar a cometre el crim.\nUna cantant de "The Voice" mor a trets en un concert a Orlando\nL'Estat es compromet a pagar immediatament 200 milions dels 759 previstos a l'Estatut\nCom ha viscut Guardiola el Barça-Manchester City a la grada del Camp Nou\nEl matí de Catalunya Ràdio, de 8 a 9 h - 02/08/2021


Preguntes freqüents sobre la matrícula dels graus - Facultat de Ciències - UAB Barcelona\nA continuació tens un llistat de les preguntes més freqüents sobre la matrícula dels graus.\nQuan m'he de matricular a la UAB?\nQuan sàpigues que t’han assignat plaça a la UAB, pots consultar a www.uab.cat/matricula (dins de cada titulació, a l'apartat "La teva matrícula") el calendari de matrícula i la documentació que has d'aportar.\nCom m'he de matricular a la UAB?\nLa matrícula es fa per internet el dia que t’assigni la teva facultat. Si tens dret a una bonificació o gratuïtat, és important que revisis si has d’enviar prèviament alguna documentació.\nConsulta a la web els materials explicatius sobre la matrícula i si la teva Facultat organitza una sessió de benvinguda per als estudiants de nou accés.\nSi no es fa la matrícula el dia assignat, què pot passar?\nEs perd la plaça. Si et trobes en aquest cas has de contactar urgentment amb la Gestió acadèmica de la facultat assignada.\nQuina documentació haig de portar per matricular-me?\nTens la relació detallada pel teu estudi i situació a l'apartat de "Documentació" de la teva matrícula.\nPuc no matricular-me de tots els crèdits de primer?\nSi decideixes no matricular-te d'un curs sencer pots sol·licitar la matrícula a temps parcial i només et matricularàs de la meitat dels crèdits. L'autorització és automàtica i no cal aportar cap documentació justificativa. Si després que s'hagi iniciat el curs acadèmic vols sol·licitar un canvi de règim de dedicació, has d'adreçar-te a la gestió acadèmica de la teva facultat on t'informaran de les dates per a realitzar aquest tràmit.\nQuan fas la matrícula pots triar els horaris sempre i quan, en el moment que et matriculis, encara quedin horaris per triar. Si no és així, pots sol·licitar triar horari, si acredites documentalment la necessitat d'un o l'altre.\nSí. Encara que et matriculis de la preferència assignada, pots continuar en el procés de reassignació fins al setembre, sempre i quan seleccionis "Continuar en el procés de reassignació de places" a https://accesuniversitat.gencat.cat