Museu Parc de la Prehistòria | Arquitectura | Dani Freixes / Varis Arquitectes\nMuseu Parc de la Prehistòria\nPremis FAD: Obra Finalista\nAixecar la terra i descobrir, endinsar-se...\nIntervenir amb criteris de presència en alguns punts, i d'absència en altres. Fer de l'adequació del territori per incorporar el programa, l'element bàsic d'ordenació del projecte.En un paisatge definit per la seva continuïtat, on el construït aixopluga vida quotidiana, sembla indicat, que els edificis del Parque de la Prehistoria, tinguin una arquitectura gens domèstica. Que s'intueixi una vida detinguda en el temps, ensenyant físicament enterrat, un programa enterrat en la història. La presència exterior ha de ser clara,misteriosa, reconeixible i alhora provocadora de curiositat. La presència de l'exterior quan es visita l'interior, ha de ser mínima, els espais interiors són espais escènics on s'exposen i expliquen conceptes.\nEn el terreny, s'han aixecat unes parpelles, fins a col·locar-les horitzontals. A vegades les parpelles contenen terra, i serveixen per organitzar el terreny adaptant la superfície horitzontal com el mirador de l'entrada o l'aparcament. Altres vegades, les parpelles queden buides, deixant uns espais on col·locar el programa, com l'espai de recepció - bar, el museu, o el de la recreació de les coves.\nEls edificis queden integrats en el paisatge, deixant el nivell superior com a mirador. Un mur de cortén fa d'element intermig entre la topografia i la terrassa, abrigant sota terra programes evocadors.\nParque de la Prehistoria S.A.\nSan Salvador de Alesga s/n, Teverga (Astúrias)\n21.000 m2 (Parc) + 3.000 m2 (Museu)\nMacua i Garcia -Ramos, museografia


Els metges de Bolívia amplien 15 dies la seva vaga i anuncien bloquejos de carreteres\nPublicat 02/04/2021 17:54CET\nEl Consell Nacional de Salut (Conasa), organització que agrupa una part dels metges bolivians, ha anunciat una ampliació de 15 dies de la vaga contra la llei d'emergència sanitària del Govern, així com bloquejos a les principals carreteres del país dilluns vinent.\nEl Conasa ha fet una crida a fer manifestacions a primera hora del matí que acabin amb bloquejos de les "avingudes més transitades", les quals no es revelaran per evitar accions preventives de la Policia.\nEl president del Col·legi Mèdic de Santa Creu, Wilfredo Anzoátegui, ha acusat el Govern de "fer-se el sord" i evitar el diàleg, segons recull 'El Deber'.\nLes protestes es perllonguen des de fa mes i mig i les van motivar la falta de consulta del Govern de Luis Arce a l'hora d'elaborar la llei, segons el sector sanitari.\nBolívia va tancar aquest dijous les seves fronteres amb el Brasil en un intent de contenir la propagació de la variant brasilera al país que ha portat al col·lapse el sistema hospitalari del departament fronterer de Beni. En les últimes 24 hores, el país ha registrat 916 contagis de coronavirus i 23 morts.


ERC es bolca en salvar la investidura mentre es prepara per si hi ha eleccions\nBarcelona. Dimarts, 11 de maig de 2021. 18:03\nA quinze dies de la data límit, Pere Aragonès només compta amb 42 vots a favor de la seva investidura -d'ERC i la CUP-, els mateixos que fa dos mesos. Aspira a sumar-ne 8 més, dels comuns, però sap que amb 50 tampoc no en tindrà prou. Perquè surtin els números n'hi calen 4 més i 28 abstencions. I això només serà viable si convenç Junts per Catalunya, dividit i sense res clar, o si algun altre partit ara mateix situat en el 'no' canvia de posició. En aquest punt, totes les mirades es dirigeixen al PSC, ni molt menys disposat a fer "un Valls" -donar suport de franc com va fer l'exprimer ministre francès amb Colau- tenint en compte que Illa va guanyar les eleccions. Vist el panorama, i davant l'amenaça real d'haver de tornar a les urnes, ERC es prepara per activar de manera imminent la seva maquinària electoral, malgrat que Aragonès confia que la situació encara es pugui salvar.\nSegons ha pogut saber ElNacional.cat, en els propers dies, abans del cap de setmana, podria reunir-se ja el comitè de campanya d'Esquerra Republicana, per començar a preparar el terreny en cas que fracassi l'operació per situar Aragonès a la presidència de la Generalitat. Amb totes les funcions.\nReconduir la situació amb Junts\nEn qualsevol cas, la prioritat d'ERC passa per lluitar fins el darrer minut per materialitzar la investidura i evitar uns nous comicis que tots els sondejos interns indiquen que dilapidarien la majoria independentista del 14-F. La demoscòpia apunta, de fet, que els socialistes podrien ser els grans beneficiats d'una nova cita amb les urnes, cosa que també explicaria les seves poques ganes de facilitar la investidura d'Aragonès. Per rematar-ho, Vox també pujaria.\nEls ponts amb Junts encara no han volat del tot pels aires. En les últimes hores, Aragonès i Sànchez han parlat i ERC espera que els equips negociadors es vegin per reconduir la situació. De sortida, la posició dels de Junqueras és que la coalició ja no és possible, sinó que l'única alternativa passa perquè Junts doni suport a un govern en solitari d'ERC i passada la investidura, segueixin negociant per veure si poden entrar a l'executiu més endavant. En paral·lel s'han accelerat les converses amb els comuns, amb una nova reunió aquest mateix dimarts.\nBorràs per Aragonès\nDes d'ERC entenen que el preu pels vots de Junts a la investidura d'Aragonès ja el van pagar per avançat quan van votar a favor de Laura Borràs per presidir el Parlament, el passat 12 de març i s'agafen a un document segons el qual els de Puigdemont van comprometre-s'hi.\nSegons traslladen fonts d'ERC, a l'escrit deia el següent: Tancat l'acord per l'articulació del resultat del passat 14-F i la constitució de la Mesa del Parlament amb majoria independentista, els dos grups parlamentaris ens conjurem a prosseguir els treballs ja iniciats que han de permetre tancar les grans prioritats de la legislatura i l'elaboració del pla de Govern, així com l'estructura del mateix, amb el compromís de portar a terme la investidura de Pere Aragonès, en primera volta, situant el límit el proper 26 de març.\nNova campanya, nou relat?\nCom enfocar la nova campanya, que si s'acaba produint serà només d'una setmana, no serà una feina fàcil, sobretot si s'acaba certificant la ruptura amb Junts. En la cursa pel 14-F la proclama dels republicans era l'aposta per la via àmplia -que apel·lava a una gran coalició de govern amb Junts, els comuns i la CUP-, una aposta que s'haurà demostrat impossible i caducada si hi ha repetició electoral. A partir d'aquí, si es comprova que l'aliança entre independentistes no és possible, la reflexió que hauran de fer-se els estrategues d'ERC és si és viable mantenir el cordó sanitari al PSC, que van veure's forçats a signar el 14-F davant la pressió constant de Junts amb el fantasma del tripartit.\nVal la pena recordar que la repetició de les eleccions espanyoles per la manca d'acord per investir president, va acabar desencallant un pacte que fins llavors havia semblat impossible, entre el PSOE i Podemos. Sánchez havia negat per activa i per passiva la seva disposició a seure Iglesias a la Moncloa. I finalment, un cop passats pel sedàs de les urnes, van acabar pactant.\nA la imatge principal, Aragonès i Vilalta aquest dimarts al Parlament. / M. F.


Afectacions en la mobilitat per la celebració del Mercat del Ram\nDel 6 al 12 d’abril es tallaran els accessos a diversos carrers de la ciutat i el bus urbà canviarà alguna ruta\nA partir d’aquest dimecres 6 d’abril i fins dimarts 12 d’abril la mobilitat es veurà afectada en diversos punts de la ciutat per la celebració del Mercat del Ram.\nDurant aquests dies no es podrà circular pel passeig de la Generalitat, entre la carretera de la Guixa i la rambla de Sant Domènec. Només es permetrà el pas del veïnat d’aquests carrers en el tram comprès entre la carretera de la Guixa i el passeig Pep Ventura. El dissabte 8 d’abril, a més de les restriccions anteriors, tampoc es podrà circular a la rambla del Bisbat.\nA partir del dijous 7 i fins al dilluns 11 d’abril, al migdia, també estaran afectats el carrer de Mossèn Josep Gudiol on s’hi habilitaran carrils per a garantir la circulació en ambdós sentits. Els carrers de Joan de Serrallonga, de l’Historiador Raimon d’Abadal i Vinyals i l’avinguda del Mercat, en el tram al voltant de l’aparcament gratuït del Sucre també quedaran afectats.\nDurant la celebració del Mercat del Ram totes les línies del bus urbà funcionaran amb normalitat a excepció d’aquelles que passin pels carrers on s’hi ha restringit la mobilitat.\nLa parada del bus urbà “Estació de tren” de la L1, L2 i L3 quedarà anul·lada, i la parada de l’Estació d’Autobusos serà la més propera, situada a 3 minuts a peu.\nAfectacions en el bus urbà\nAAfectacions en el transport públic interurbà\nLínies interurbanes: 406-407, 410, 441, 446, 470 (L5), 476, 710\nAtès al tancament del Passeig de la Generalitat, derivat del Mercat del Ram, del 6 al 12 d’abril, les línies interurbanes 406-407, 410, 441, 446, 470 (L5), 476, 710, no faran la parada: Rambla Sant Domènec - Carrer Sant Pere.\nAtès al tancament del Passeig de la Generalitat, i la presència del mercat de marxants del Remei, el diumenge 10 d’abril, la línies interurbanes 407, 441 i 710, faran únicament les sortides i arribades des de l'Estació d'Autobusos.\nLínia exprés: e12 - Vic-Barcelona\nAtès al tancament del Passeig de la Generalitat, derivat del Mercat del Ram i la presència del mercat de marxants del Remei, el diumenge 10 d’abril, la línia exprés e12, no farà la parada Pg. Generalitat-Bisbe Strauch (La Poncella). Les sortides Vic-Barcelona es faran únicament des de l'Estació d'Autobusos.\nVic millora la informació a les parades del bus interurbà\nDes d'aquesta setmana, totes les parades d’autobús interurbà de la ciutat disposen d'un plànol informatiu amb les línies d’autobús interurbà de la comarca.\nLes parades de bus interurbà de Vic ja compten amb un plànol informatiu amb les línies d’autobús interurbà de la comarca d’Osona amb l’objectiu de donar a conèixer totes les línies de bus interurbà que hi ha a disposició de la ciutadania.\nEn els plànols s’hi pot trobar informació de tots els busos que hi ha a l’abast per a moure’s entre els municipis d’Osona i fora d’aquests per continuar afavorint l’ús del transport públic i promoure uns desplaçaments més sostenibles que afavoreixin la qualitat de vida, exposa la regidora de Mobilitat, Fabiana Palmero.\nEls plànols de mobilitat interurbana a Osona es van presentar el passat mes de febrer en un acte públic al Consell Comarcal. El mapa s’ha repartit a tots els municipis d’Osona per a que s’instal·li a totes les parades amb marquesina.\nEl plànol de mobilitat interurbana ha estat elaborat a instància de l’Ajuntament de Vic i de forma conjunta amb el Consell Comarcal d’Osona i la Plataforma pel Transport Públic (PTP).\nNou mapa de línies interurbanes d’Osona en una marquesina de Vic\nAfectacions en la mobilitat a la rambla del Bisbat per les obres de rehabilitació a les Adoberies\nA partir del dilluns 28 de febrer no es podrà circular per la rambla del Bisbat ni passar pel pont romànic mentre durin els treballs de prospecció arqueològica\nEl dilluns 28 de febrer començaran els treballs de prospecció arqueològica previstes en les obres de rehabilitació de les Adoberies i suposaran el tall de trànsit a la rambla del Bisbat, durant uns dos mesos.\nTal com ja s’ha informat al veïnat, a la zona afectada només podran accedir-hi els veïns i veïnes de la plaça de Santa Elisabet. Pel que fa als veïns i veïnes de la rambla dels Montcada podran arribar-hi pel carrer d’en Prat d’en Galliners, el dels Aluders i per la plaça de Santa Teresa.\nMentre durin les afectacions també es tallarà l’accés al pont romànic com a mesura de seguretat, i s’haurà de passar pel pont de la Pista o per la passera de les Adoberies.\nLes obres de rehabilitació de les Adoberies van començar el passat mes de gener i són el primer pas per convertir el barri en un nou pulmó i pol d’atracció al costat del riu.\nPer a qualsevol petició o suggeriment relacionats amb les obres, us podeu adreçar presencialment a l’àrea de Territori ubicada a la Casa Masferrer (plaça de D. Miquel de Clariana, 5), trucar al 93 886 21 00 o escriure a urbanisme@vic.cat.\nMapa amb les afectacions de mobilitat\nDegut al tall de carrer a Rambla del Bisbat, la línia del bus urbà L6 modifica el seu recorregut i la parada L6 - Pg de la Generalitat - c. Andreu Febrer, es desplaça a l'actual parada de la L1 - Martí Genís.


Rambla Music | EMACAT\nRambla Music, presenta a Tarragona un nou concepte d’ensenyament que vol apropar la música a tothom.\nL’equip de Rambla Music proposa un model educatiu innovador, dinàmic i divertit que posa a l’abast de l’alumne tot un món d’experiències a través de la música i dels seus valors, constància, esforç, creativitat, compromís. Gaudir i companyerisme estan presents en el dia a dia a les aules d’aquest espai docent al servei dels amants de la música.\nEns endinsem en el món de la música en un ambient metòdicament ideat per a complementar el creixement personal dels estudiants de qualsevol edat i les seves famílies.\nLa formació musical que ofereix integra totes les competències necessàries per a interpretar música en una formació vocal i/o instrumental. Aquestes formacions són la font principal de motivació per a l’alumnat i permeten dur a terme la funció socialitzadora de l’aprenentatge musical.


ReciClassíCat: MASCIANGELO, Francesco Paolo (1823-1906) - Preludio La Sunamitide & Miserere\nMASCIANGELO, Francesco Paolo (1823-1906) - Preludio La Sunamitide & Miserere\nObra d'Harriet Backer (1845-1932), pintora noruega (1)\n- Recordatori de Francesco Paolo Masciangelo -\nEn el dia de la commemoració del seu 109è aniversari de decés\nHarriet Backer (Holmestrand, 21 de gener de 1845 - Oslo, 25 de març de 1932) va ser una pintora noruega. Als 12 anys es va mudar amb la seva família a Oslo. Allà, va ingressar a l'Escola de Pintura Johan Fredrik Eckersberg, on va estudiar amb Knud Bergslien com a mestre. Va viatjar a Munich on va conèixer el pintor Eilif Peterssen. Va realitzar diversos viatges per Europa en companyia de la seva germana, la pianista Agathe Backer-Grondahl. Va viure a París durant 10 anys amb la pintora Kitty Kielland. A París va rebre la influència de l'impressionisme, si bé la seva obra ha estat catalogada de realista. A més a més, allà va tenir diversos mestres, com Léon Bonnat i Jean-Léon Gérôme. De tornada a Noruega, es va integrar al Cercle de Lysaker, un grup artístic-polític de tall nacionalista que fomentava la cultura tradicional i la independència de Noruega. Va guanyar una medalla de plata a l'Exposició Universal del 1889 i el 1908 va rebre la Medalla al Mèrit del Rei. Va destacar per les seves pintures d'interiors i de paisatges de colors vius i d'animada claredat. Va ser una de les pintores més reconegudes de Noruega. Va morir a Oslo el març de 1932.\nFont: En català: No disponible - En castellano: Harriet Backer (1845-1932) - In english: Harriet Backer (1845-1932) - Altres: Harriet Backer (1845-1932)\nFrancesco Paolo Masciangelo (Lanciano, 3 de gener de 1823 - Lanciano, 25 de març de 1906) va ser un compositor italià. D'origen maltès, el seu pare va ser un violoncel·lista format a Nàpols i bon amic de Mercadante. Es va formar a Lanciano amb C. De Giorgio i Bruschelli abans d'entrar, el 1840, al Conservatorio di S. Pietro a Majella de Nàpols, on Mercadante n'era el director. Allà va rebre classes de G. Parisi, en contrabaix, de F. Ruggi, en contrapunt, i del mateix Mercadante en composició. El 1845 es va graduar en composició i el 1847 va decidir tornar a la seva ciutat natal, on va decidir concorre al càrrec de director de la capella musical de la S. Casa del Ponte. Va accedir-hi acompanyat de Taglioni abans de fer-se'n càrrec, en solitari, a partir del 1850. Va compondre més de 600 obres en tots els gèneres de l'època, especialment música religiosa. Va morir a Lanciano el març de 1906.\nFont: En català: No disponible - En castellano: No disponible - In english: No disponible - Altres: Francesco Paolo Masciangelo (1823-1906)\nPotser Itàlia, sense oblidar Alemanya, és de les poques geografies europees que sistemàticament estant recuperant compositors i músiques de totes les èpoques. Exemples no ens en falten i tot i ser conscients que molt probablement el camí que resta és sinuós i llarg, el cert és que actualment som afortunats per aquest motiu. Des d'Espanya, tot i les iniciatives que els darrers anys estan motivant nous redescobriments, només ens resta mirar-nos-ho amb les dents llargues i certa enveja. Si bé, com el cas d'avui, les edicions no són precisament per llançar coets, si més no per la qualitat d'interpretació, si que ho són en pro del simple plaer de recuperar un nom oblidat de la galàxia musical italiana. Masciangelo, vinculat inesperadament amb el compositor d'ahir, potser fins i tot van coincidir en escena o en el conservatori on ambdós van estudiar, van tenir un altre punt en comú, el d'haver estudiat amb Mercadante. A partir d'aquí les carreres es bifurquen i Masciangelo, a diferència del seu compatriota Buzzolla que va viure la glòria a Alemanya, va romandre molt actiu a la seva ciutat de naixença, construint una constel·lació musical d'àmbit local molt celebrada al seu moment però, restriccions del sedentarisme, ràpidament oblidada anys més tard de la seva mort.\nA Lanciano va treballar en un succedani laboral equivalent a mestre de capella i va crear més de 600 partitures de les quals les més afortunades van ser les òperes, de perfil nacionalista, i la música religiosa, de marcat lirisme. Dos gèneres que avui es donaran la mà musicalment ja que recuperarem el Preludi (Obertura) de la seva òpera La Sunamitide per a introduir l'extens Miserere per a solistes, cor i orquestra escrit, probablement, el 1843 a Nàpols. I remarco la possibilitat ja que Masciangelo va escriure fins a cinc Miserere diferents, per tant, no sabria dir a quin d'ells correspon. Un temps en què el Moviment Cecilià començava a marcar les pautes de la música religiosa europea però que Masciangelo en va prescindir amb indiferència tot construint aquesta obra amb un perfil teatral dramàtic i amb considerable protagonista de l'orquestra. Tot un desafiament a l'església que va tenir una fulminant reacció anys més tard ja que a partir del 1904 es va prohibir la representació de les obres religioses de Masciangelo ja que segons el credo oficial 'eren insensibles i frívoles'. Tot i que la interpretació, com deia, és poc curosa, crec que serà suficient com per situar-lo en context i per celebrar la recuperació d'un nom local de música global!\nINTÈRPRETS: I Solisti Aquilani; Vittorio Antonellini\nINTÈRPRETS: Orchestra Giovanile Abruzzese; Donato Renzetti\nAMAZON: 19th Century Unpublished Sacred Music\nBONGIOVANNI: Masciangelo - La Sunamitide\nSPOTIFY: 19th Century Unpublished Sacred Music\nSPOTIFY: Masciangelo - La Sunamitide\nAnònim 25 de març de 2015 a les 9:45


Triomf contundent del Juvenil A per tancar el 2018. Els blaugranes s’han imposat 5-0 al Nàstic de Tarragona amb els gols d’Àlex, Antonio Jesús i un hat-trick de Nils Mortimer. Els barcelonistes han sabut aprofitar les ocasions de gol per sumar els tres punts davant un rival que no ha deixat de buscar la porteria d’Arnau Tenas. D’aquesta manera, els de Denis Silva tanquen l’any amb 38 punts a la part alta de la classificació.\nEl duel no hauria pogut començar millor per als interessos culers. I és que en un servei de córner el Juvenil A ha marcat l’1-0. Àlex ha avançat els blaugranes en rematar el córner de manera acrobàtica. La insistència blaugrana tindria la seva recompensa just abans del descans: Nils situaria el 2-0.\nSegona meitat amb tres gols\nEl 3-0 arribaria en un xut d’Antonio Jesús que ha rebotat en el porter i el pal i ha acabat entrant al fons de la porteria. Amb aquest gol el Nàstic no ha deixat de buscar la porteria d’Arnau, si bé els blaugranes han estat més efectius de cara a porteria. Nils marcaria el seu segon gol del dia en un xut llunyà ajustat al pal dret de la porteria del porter tarragoní. El mateix culer firmaria el definitiu 5-0 i el seu hat-trick. Ha estat una gran jugada col·lectiva que ha acabat amb la definició de Nils Mortimer dins l’àrea i que arrodonia el gran triomf barcelonista.\nNàstic de Tarragona, 0\nJuvenil A: Arnau Tenas, Àlex, Comas, Ilaix (Serrano, min 71), Jose (Rico, min 79), Álvaro, Nils, Nico (Gerard, min 57), Peque, Antonio i Anssu (Jardí, min 67).\nNàstic de Tarragona: Cheikh, Cubells, Sandoica, Ruiz (Pere, min 77), Alvaro, Barroso (Pere, min 57), Micó (Faysal, min 67), Burgos, Martínez, Alvarez i Ferran (Xime, min 73).\nGols: 1-0, Àlex (min 4); 2-0, Nils (min 42), 3-0, Antonio (min 68); 4-0, Nils (min 70); 5-0, Nils (min 87).\nÀrbitre: Marcos Fernández. Ha amonestat amb targeta groga els blaugranes Comas i Jose i el visitant Martínez.


L'Èpic Casino del Comerç lliura els guardons del seu premi literari\nACTUALITAT | L'ÈPIC CASINO DEL COMERÇ LLIURA ELS GUARDONS DEL SEU PREMI LITERARI TELEVISIÓ EN DIRECTE\nTORNAR\tEstimular l'escriptura28.06.2011\nEs tracta del premi Diada de Sant Jordi. Els guanyadors han estat 'El vaixell', de Valentí Comas; 'El món imaginari de la Joana', de Joana Roger, i 'Què hi faig jo aquí', de Xavier Sarraima. Aquest últim ha ofert una xerrada\nAra fa quatre anys l’Èpic Casino del Comerç iniciava una concurs literari per estimular l’escriptura. Es tracta del premi Diada de Sant Jordi. En la darrera tertúlia amb convidat d’aquest curs s’han entregat els guardons als guanyadors. La Biblioteca Central ha acollit l’acte dirigit pel vocal de cultura de l'entitat, Jordi Garreta: "Presentar-se en aquest premi o veure algun dels seus escrits reconeguts, publicats o citats en alguna publicació. Aquest fet volem que sigui un estímul per endinsar-los en aquest món."Els guanyadors han estat El vaixell, de Valentí Comas, en la categoria de soci; El món imaginari de la Joana, de Joana Roger, en l’apartat infantil, i el darrer ha estat per a Què hi faig jo aquí, de Xavier Sarraima. Aquest últim, qui ha guanyat diversos premis literaris d’arreu del territori català i valencià, ha estat l’encarregat d'impartir la darrera tertúlia d’abans de vacances. El paper de la literatura avui ha estat exposat des d’una besant escriptora i lectora.


Durant 2016, quatre dels programes de Garantia Juvenil desenvolupats des de l’Ajuntament de Sabadell d’acompanyament a joves en el seu procés d’accés al mercat laboral van donar fruit un elevat grau d’inserció. El resultat ha estat que el 67% dels 271 joves participants en aquests quatre programes van acabar treballant en una empresa.\nEls joves continuen sent un dels col·lectius amb més dificultats d’accés al mercat de treball i la seva entrada al món laboral es retarda cada cop més. Segons l’informe de l’Observatori Català de la Joventut referent al 4t trimestre de 2016, la taxa d’activitat juvenil continua baixant malgrat la millora en l’ocupació i se situa al 58,3%.\nA Sabadell, el nombre de joves ocupats ha caigut un 41, 9% entre març de 2008 i gener de 2017 com assenyala l’Observatori de l’Economia Local de Sabadell. Per millorar les expectatives professionals d’aquest col·lectiu, l’Ajuntament de Sabadell disposa d’un pla d’actuació dissenyat específicament per a persones menors de 29 anys.\nPer participar en part dels serveis que es posen a l’abast dels joves, aquests han d’estar inscrits/tes al registre del Sistema Nacional de Garantia Juvenil. Aquesta és una iniciativa de la Unió Europea amb l’objectiu que els joves que han deixat de treballar o formar-se rebin, en un termini de quatre mesos, una oferta de treball, un període de pràctiques, formació en empreses o un curs de formació.\n76 dels 139 joves participants a l’espai de recerca de feina es van inserir al mercat laboral. Amb els programes Fem Ocupació per a Joves i Joves per l’Ocupació, que permet a joves millorar la seva formació i adquirir experiència laboral dins empreses locals, es va aconseguir una inserció de 91 dels 117 participants.\nD’altra banda, el programa per a 15 joves amb un alt nivell formatiu amb necessitat de suport en l’accés al mercat de treball va donar com a resultat la inserció de 14 persones. A més, el programa de Garantia Juvenil va permetre que, a inicis de novembre de 2016, 40 persones més, la majoria amb estudis de grau i universitaris, fossin contractades durant sis mesos per l’administració pública per desenvolupar serveis en benefici del conjunt de la ciutat.\nDurant el 2016 es va fer una tasca d’informació sobre el Programa de Garantia Juvenil assessorant un grup de 452 persones.\nPer participar en aquest projecte el requisit principal era estar inscrit al registre del Sistema Nacional de Garantia Juvenil. Aquesta és una iniciativa de la Unió Europea amb l’objectiu que els joves que han deixat de treballar o formar-se rebin, en un termini de quatre mesos, una oferta de treball, un període de pràctiques, formació en empreses o un curs de formació. Per tant, a més de programes d’ocupació, joves inscrits al Sistema de Garantia Juvenil poden optar a projectes d’acompanyament a la recerca de feina.\nDurant l’any 2016 més de 3.300 persones menors de 29 anys van participar en alguns dels projectes d’aquest pla. Una part d’aquests joves van assistir a accions de llarga durada com, per exemple, cursos i la resta va participar en accions puntuals. Els joves atesos tenen a la seva disposició un ampli ventall de serveis que van des de l’orientació laboral a formació, treball en serveis d’interès pel conjunt de la ciutat o accés a recursos per posar en marxa una empresa.


Diari de Solsona Diari de Solsona: La regidoria d’Acció Social proposa a la gent gran prop d’una trentena d’activitats\nLa regidoria d’Acció Social proposa a la gent gran prop d’una trentena d’activitats\nLa majoria de cursos comencen a l’octubre i les places són limitades\nEl mes vinent comencen la majoria d’activitats que la regidoria d’Acció Social programa per a la gent gran de Solsona per al curs 2010-2011. Enguany es mantenen pràcticament les mateixes propostes que el curs passat. La població a partir de 60 anys que no treballa pot optar a prop d’una trentena d’activitats, entre les quals n’hi ha de físiques i de relaxació, plàstiques, d’informàtica i noves tecnologies, culturals, formatives i tallers.\nAquest mes ja han començat les inscripcions, ja que en la majoria de casos les places són limitades. El grup de caminada, el ioga, la gimnàstica i la informàtica són, per ara, les propostes més reeixides. Alguns dels cursos són gratuïts, com una activitat organitzada per la Residència Pere Màrtir Colomés al seu parc de psicomotricitat o els tallers de cuina per a homes i de bricolatge per a dones, que es faran la pròxima primavera. Les matriculacions es duen a terme als Serveis Socials de l’Ajuntament de dilluns a divendres de 10 a 2.\nLa regidora d’Acció Social, Clara Agut, destaca l’“elevada demanda” que ja s’ha registrat les últimes setmanes. “S’ha apostat pels mateixos cursos de les darreres edicions perquè cada any funcionen i les matriculacions ho corroboren”, argumenta Agut. La regidora posa de relleu el treball dels Serveis Socials i la col•laboració del Consell de la Gent Gran de Solsona en l’organització de tota la programació, que també té el suport de la Secretaria d’Acció Ciutadana de la Generalitat.\nA la primavera es repetirà el taller de bricolatge per a dones\nSolsona, 22 de setembre de 2010\nPublicat per Diari de Solsona a 19:07


El 20 de juliol de 2019 se celebren 50 anys de l’arribada a la Lluna | Participa Méliès\n‘Fantasía’, una obra mestra de l’animació es projecta al CaixaForum Palma\nAgenda i activitatsUnivers Méliès\nEl 20 de juliol de 1969, 500 milions d’espectadors van veure com la missió de l’Apol·lo 11 retransmetia les primeres imatges dels astronautes Armstrong i Aldrin a la Lluna.\nAquest moment, un dels més significatius de la història de la humanitat, ha inspirat moltes pel·lícules, cançons i llibres.\nNo obstant això, la idea de trepitjar la Lluna va inquietar a molts artistes ja des de fa dècades abans: Georges Méliès el 1902 presentava Le Voyage dans la Lune, en la qual narrava com sis valents astronautes viatgen en una càpsula espacial de la Terra a la Lluna. No només va ser visionari al plantejar un viatge a la Lluna, sinó que ens va deixar un dels millors plànols més reconeguts de la història del cine: el coet aterrant a l’ull de la Lluna.\nEl 50 aniversari de l’arribada a la Lluna és un bon moment per recordar la pel·lícula i comprar-la amb les imatges reals dels passos d’Armstrong i Aldrin. Perquè pugueu comparar, us dèiem el vídeo de la pel·lícula i si la voleu veure en color o localitzar-la a Internet, podeu consultar aquests enllaços:\nLe voyage dans la Lune en blanc i negre.\nI aquí trobareu la versió acolorida al YouTube.\nI si voleu veure més obres de Méliès, a Filmin trobareu molts dels seus títols.\nA més a més de comparar amb imatges reals de l’arribada a la Lluna, podeu analitzar els trucatges utilitzats a cada escena. A l’EduCaixa trobareu l’interactiu L’univers de Georges Méliès que us podrà donar pistes sobre els secrets i l’ús dels trucatges.\nLe voyage dans la Lune és una pel·lícula imprescindible, en la qual Méliès s’inspirava en la literatura fantàstica de mitjans del segle XIX, que narrava viatges extraordinaris a llocs exòtics i inexplorats. Alguns exemples de novel·les i còmics que van inspirar a Méliès: Les aventures del baró de Münchhausen de Gottfried August Bürger (1786); De la Terra a la Lluna de Julio Verne (1865); i Els primers homes a la Lluna de H. G. Wells (1901).\nParlant de literatura, vam buscar obres més recents que s’anticiparen a l’arribada de la humanitat a la Lluna i destaquem, per exemple, Objectiu: la Lluna (1953) i Aterratge a la Lluna (1954), el setzè i el dissetè àlbum de Les aventures de Tintín escrites i il·lustrades per Hergé.\nImatge de l’exposició del CaixaForum\nA propòsit de Tintín, us animem a visitar l’exposició ‘Tintín i la Lluna. 50 anys de la primera missió tripulada’ al CaixaForum Sevilla entre l’11 de juliol i el 27 d’octubre. En aquesta exposició veureu com la humanitat ha somiat aconseguir arribar a la superfície de la Lluna des de sempre, en especial des que Galileo l’observava per primera vegada amb un telescopi construït per ell mateix el 1609. L’exposició mostra tot el que coneixem sobre el nostre satèl·lit, i com es prepara un viatge espacial avui, i també mig segle enrere, en aquella missió històrica que va culminar amb l’arribada a la Lluna el 20 de juliol de 1969.\nBastants anys més tard de la pel·lícula de Méliès, Stanley Kubrick el 1968 va rodar la seva travessia espacial: ‘2001: Una odissea a l’espai’, i ho va fer a ritme de vals examinant un estrany monòlit que prova l’existència de vida extraterrestre.\nKubrick apareixerà també en el fals documental Operació Lluna (2002), on s’especulava la possibilitat que les imatges de l’arribada de l’home a la Lluna per part de l’Apol·lo constituïssin un monumental engany encarregat pel llavors president Richard Nixon, suggerint que haurien sigut rodades a un estudi per Stanley Kubrick.\nRevisant la filmografia més recent, tampoc ens podem oblidar d’Apol·lo 13 de Ron Howard (1995), A la lluna de Duncan Jones (2009) i El primer home a la lluna (Damien Chazelle, 2018) amb Ryan Gosling com Armstron narrant la missió de la NASA en primera persona.\nSou una mica llunàtics? Si ho sou, potser haureu llegit aquest post escoltant Space Oddity de fons. Pels que no coneixeu la dada: Bowie amb 22 anys va llençar la cançó l’11 de juliol de 1969, just cinc dies abans de l’enlairament de l’Apol·lo 11. Bowie canta la història de Major Tom, un astronauta fictici que pateix una depressió durant una missió a l’espai. La BBC va utilitzar la cançó en la seva retransmissió en directe de l’allunatge… la resta ja és història.\nAcabem amb una altra recomanació: si una visita a París – la ciutat de Méliès – està en els vostres plans, no podeu perdre-us l’exposició La Lune. Du voyage réel aux voyages imaginaires, en el Grand palais, només fins al 22 de juliol de 2019. El viatge a la Lluna de Méliès és una peça central de la mostra. A més a més, amb el motiu de l’exposició, el museu ha preparat una playlist amb cançons inspirades per la Lluna, endevineu quina cançó arrenca la llista?\nSi esteu plantejant-vos enviar un curt a la pròxima edició de Participa Méliès, penseu en l’arribada a la Lluna, pot ser un tema meravellós pel vostre vídeo!


El zel del Ministerio - La Punteta - Notícies d'Opinió - e-notícies\nLa Punteta · 19 de Maig de 2017. 11:37h.\nEl zel del Ministerio\nLa denúncia del minúscul sindicat AMES (Acció per a la millora de l' ensenyament secundari) sobre “l'adoctrinament ideològic” que es fa als alumnes catalans d'ensenyament secundari ha tingut immediata resposta per part del ministeri d'Educació el qual li ha faltat temps per reclamar un informe detallat sobre els llibres de texts d'història i geografia en les escoles catalanes.\nCal agrair el zel del Ministerio per garantir la qualitat de l'ensenyament així com la preocupació de l'esmentat sindicat per garantir el rigor dels llibres de text (encara que la seva denúncia sembla que està agafada amb un paper de fumar http://www.ames-fps.com/adoctrinamiento_libros_sociales_5y6primaria_cataluna.pdf).\nEl que no m´acaba de quadrar és que aquesta inspecció es limiti als llibres que utilitzen els estudiants catalans i no s'estengui al que diuen els manuals de la resta de l'Estat. Encara que la història és una ciència tan científica com a qualsevol altra la temptació de manipular-la per patrioterisme barat per part d'alguns és molt elevada.\nIngènuament m'agradaria saber què diuen molts dels llibres de text que els escolars estudien en la resta de l'estat espanyol. Com a botó de mostra m'agradaria saber si quan parlen dels Reis Catòlics encara diuen que van unificar Espanya o expliquen que Isabel era reina de Castella i Fernando ho era de la Corona d'Aragó. I posats a satisfer la meva curiositat, no estaria de més veure quina versió donen de Felip V i el seu decret de Nova Planta.\nPaís de murris\nEspanya no vol que Catalunya sigui Catalunya\n#2 Pepetcabrejat, Bcn, 21/05/2017 - 11:29\nUns arguments molt pobres, per variar.\n#1 Juan García, Ciutat de la Justícia, 19/05/2017 - 15:50\nClar exemple de la puerilitat dels indepes: i tú més! Però en aquest cas tira la pedra i amaga la mà sense haver tingut ni tan sols la vergonya d'investigar el que suposadament passa a la resta d'Espanya. Orta: ets un indocumentat, covard i txitxarel·lo.


"Chillida: una finestra oberta a la transcendència"\nJòrdan Faugier - General\n1.- Què és l'art?\nL’art és, entre moltes altres coses, una finestra oberta a la transcendència. Quan ens ajuda a introduir-nos en el misteri de nosaltres mateixos, de Déu i del món, l’art també pot convertir-se en un àmbit mistagògic privilegiat que ens ajudi a nosaltres i a les nostres comunitats a construir horitzons de plenitud.\nEn aquesta tesina ho he intentat mostrar (no demostrar) a partir de la vida i obra d’ Eduardo Chillida. L’experiència estètica posseeix dos trets que convé tenir en compte: d’una banda, eixampla, obrint en nosaltres un espai de gratuïtat i de comunió; i, d’altra banda, transcendeix, és a dir, ens eleva per damunt de nosaltres mateixos obrint-nos vers àmbits nous i desconeguts.\nEl viatge artístic –de la mateixa manera que el viatge espiritual− és un viatge que transita sempre per viaranys nous que no han estat visitats anteriorment; de perplexitat en perplexitat, amb la capacitat de l’infant de meravellar-se a cada instant.\n2.- Quina és la importància del símbol i del simbolisme en l'obra de Chillida?\nDes de la teologia, l’experiència estètica, l’experiència de la pulcritud, ha estat considerada un itinerari escaient per deixar-se trobar per Déu, ja que la veritable experiència estètica suscita la pregunta pel sentit, desvetlla la dimensió espiritual de l’ésser humà, l’admira, el meravella i el posa en un itinerari vers l’Inefable, vers el Misteri.\nPer mitjà de l’art, l’ésser humà troba un camí en l’experiència estètico-religiosa i l’experiència religiosa i espiritual troba una via de manifestació en l’art. I es que tant en l’art com en la religió s’hi fa palès un suplement simbòlic que, ni que sigui d’una manera parcial, ajuda l’ésser humà a transcendir el seu límit, consubstancial a la seva existència, i així poder donar expressió als continguts transcendents, tant pel que fa a si mateix com respecte al món.\nEl símbol fa present l’absent i per això el simbòlic de l’art, remet i al mateix temps amaga. Heus aquí el doble aspecte de l’art de revelar i ocultar, que ens ajuda a entendre un xic millor el perquè l’art també pot ser concebut com una mediació poètico-simbòlica d’apropar-nos al Misteri o, millor encara, per deixar-nos trobar per Ell. Sens dubte, aquest aspecte simbòlic de l’art és ben present en tota l’obra de Chillida.\n3.- Està molt lluny art i religió en Chillida?\nL’obra i la vida d’Eduardo Chillida –considerat el poeta de l’escultura del segle XX− pensem que manifesta d’una manera diàfana aquest vincle estret entre el que és artístic i el que és religiós o espiritual. Una contemplació pausada de l’obra de Chillida, amb una obertura que meni a l’escolta pregona d’allò que l’obra ens vol revelar, desvetlla en nosaltres l’anhel de transcendència subjacent en la profunditat del nostre ésser i ens endinsa en aquesta profunditat del Real.\nPotser és per aquest fet, que el filòsof Eugenio Trías definirà l’escultura de Chillida com a sagrada i reflexiva alhora. Chillida considerava les seves obres quietes, callades i obertes, com interrogants que cerquen obrir els humans vers la transcendència. El nostre artista insistí sovint que, si ell feia la mena d’escultura que feia, era per mirar d’explicar coses que no es podien explicar de cap altra manera. No endebades, sovint cal recórrer a l’art per tal de fer front a aquells llocs que la raó no pot assolir. Per això en l’experiència dels límits últims del llenguatge concorren l’artista i el místic, el silenci i la paraula, el buit i l’espai. Tant les experiències i expressions artístiques com les místiques són experiències que assenyalen vers una unificació de la persona amb ella mateixa, amb els altres i amb el món.\nA més, art i mística comparteixen tres elements cabdals que no poden mancar mai: passió desmesurada (que és entrega), paciència il·limitada (que és ser-hi sempre) i atreviment irreductible (que és risc).\n4.- Els buits de Chillida interpel·len a Déu. Amb això vol dir que el Senyor sempre estarà al nostre costat per omplir-nos els buits vitals?\nEn el llenguatge plàstic de Chillida, emmarcat en una tradició artístico-religiosa que assumeix alhora ressons evidents de l’estètica oriental i la via apofàtica des de l’abstracció, s’hi fa ben palès el llenguatge simbòlic sustentat en el moviment dialèctic de la matèria i el buit.\nPer això, en la tesina hem volgut posar l’accent en aquests tres aspectes fonamentals de l’obra de Chillida: l’estètica apofàtica, l’estètica oriental i la importància de buit. Chillida –que sempre es considerà ell mateix com un ‘aprenent de plenituds’− creia fermament que Déu sempre havia estat present en la seva obra i en la seva vida. A més, reconeixia que la mística havia tingut una influència fonamental en la seva obra, la qual intentava plasmar i transparentar la Incandescència del la Llum del que és Intangible.\nEvidentment, el buit de Chillida també podrà ser interpretat des d’aquesta perspectiva mística com aquest espai, aquest desallotjament de jo per deixar espai a l’Altre (Déu) i als altres. Un buit −que com ja hem comentat− “fa lloc” (Toki-Egin), “dóna espai” al sagrat, prepara l’estada d’una possible epifania.\n5.- Finalment, una pregunta més personal. Per què Chillida? Quins són els principals motius pels quals has triat aquest autor a l'hora d'elaborar la tesina?\nSens dubte, el motiu principal d’aquesta tesina, va ser poder una darrer homenatge al meu difunt pare: artista, pintor, escultor i un gran admirador de l’obra de Chillida. Durant els 3 anys que va durar la recerca de materials de la tesina, el meu pare va ser sempre al meu costat i les seves darreres obres en aquesta terra van ser dedicades a Chillida.


Dijous, 02 Novembre 2017 14:38\nEl passat divendres, dia 27 d'octubre, a les 14:05 vam inaugurar l'In...Out al nostre centre. És una activitat que repetirem el darrer divendres de cada mes i que té com a finalitat fomentar la relació del professorat.\nEs tracta de compartir amb els companys un moment distès, una beguda, una bona conversa (no està permès xerrar de feina)...Sens dubte, una bona iniciativa per donar la benvinguda al cap de setmana!!\nLa foto està feta abans de partir, quan ja havia marxat molta gent...\nDarrera modificació el Dijous, 02 Novembre 2017 14:50\nDijous, 02 Novembre 2017 11:27\nDilluns dia 30 d'octubre va tenir lloc a la Sala Multifuncional des Mercadal l'acte de lliurament dels Premis a l'Esforç Personal i al Rendiment Acadèmic Excel·lent, que atorga el Govern balear als alumnes d'educació primària i secundària que al llarg del curs 2016-2017 s'han distingit en aquestes categories.\nDels 31 premis que es concediren a secundària, 7 corresponen a alumnes del nostre centre: Anna Sintes, Paula Cavaller, Auria Barros, Marta Meler, Coral Bagur, Júlia Bosch i Pere Allès. Des d'aquí els donam l'enhorabona tant a ells com a les seves famílies!\nDarrera modificació el Dijous, 02 Novembre 2017 14:05\nDimarts, 31 Octubre 2017 21:44\nEls dies 20 i 21 d'octubre el nostre centre va participar a la Fira d'Ensenyaments Superiors que va tenir lloc a Ciutadella, amb l'objectiu d'informar dels diferents Cicles Formatius de Grau Superior que s'hi ofereixen: Administració i Finances, Direcció de Cuina i Guia, informació i assistències turístiques.\nDiumenge, 29 Octubre 2017 21:16\nExposició de quadres al restaurant pedagògic\nDurant aquest mes de novembre al menjador del restaurant pedagògic hi haurà una exposició de quadres sota el títol "A través de..." dels alumnes del Taller d'en Jofre.\nDarrera modificació el Dilluns, 30 Octubre 2017 10:06\nPàgina 31 de 56


CUCADELLUM.ORG: 'Bloomberg' parla de les estructures d'estat com el "repte territorial més important" a l'Estat des de la Guerra Civil\n'Bloomberg' parla de les estructures d'estat com el "repte territorial més important" a l'Estat des de la Guerra Civil\nUn article de l'agència econòmica difós també per 'The Washington Post' assegura que els independentistes promouen una "batalla financera per escapar d'Espanya"\nACN Brussel·les | Actualitzada el 27/02/2015\n'Bloomberg' publica aquest divendres un article, que també difon 'The Washington Post', on s'expliquen els plans de la Generalitat per crear estructures d'estat, que són descrites com el "repte territorial més important" a l'Estat espanyol des de la Guerra Civil. La peça assegura que els independentistes promouen una "batalla financera", basada a "encoratjar" els catalans a pagar els seus impostos en un dipòsit controlat per la Generalitat en lloc de pagar-los a l'Estat. L'article es publica l'endemà que el Consell de Garanties dictaminés contra la constitucionalitat de les esmenes sobre estructures d'estat a la llei de mesures fiscals.\nL'article, que assegura que el president espanyol, Mariano Rajoy, "obstrueix les peticions de negociar" amb el president de la Generalitat, recorda que Artur Mas ha convocat eleccions el 27 de setembre i que Catalunya ja "ha començat a configurar les institucions per "fer funcionar el seu propi estat", preparades per posar-se en marxa si guanya "l'ala independentista". "Els plans de Mas per desconnectar Catalunya de l'estat espanyol suposen el repte més important a la integritat territorial de la nació des de la Guerra Civil dels anys 30, amb potencials efectes per als qui tenen el bilió d'euros de deute sobirà" espanyol, diu l'article.\n'Bloomberg' publica que la tècnica proposada pels independentistes "permet que els contribuents compleixin amb les seves obligacions legals amb l'Estat" abans que l'executiu català transfereixi els diners a Madrid. "Si la disputa sobre la sobirania catalana es torna desagradable, la Generalitat pot retenir els impostos sense exposar els ciutadans catalans a represàlies legals o financeres per part de l'estat espanyol", explica 'Bloomberg'.\nSegons aquest mitjà econòmic, la iniciativa de pagar els impostos a la Generalitat faria que l'Estat deixés de rebre de manera directa més de 8.000 milions d'euros. "Estem donant l'oportunitat de canviar dos milions de votants independentistes en dos milions de contribuents", apunta a 'Bloomberg' Daniel Laspra, un dels impulsors de la iniciativa de pagar els impostos directament al govern català.\nA l'article també s'explica que la Generalitat està augmentant la plantilla de l'Agència Tributària Catalana en un 50% i que, enguany, ha afegit 170 treballadors més. També detalla que el pressupost creixerà un 25% i que, a partir de novembre, l'agència posarà en marxa un servei per rebre pagaments dels contribuents catalans des de la seva pàgina web. A més, també apunta que l'executiu català està constituint el seu propi banc, que gestionaria el recompte d'impostos. Segons publica 'Bloomberg', unes 80 ciutats, 1.000 empreses i 2.000 ciutadans catalans ja estan utilitzant aquest sistema de pagament dels impostos. L'article també desvela que l'Associació de Municipis per la Independència (AMI) està preparant una campanya perquè els alcaldes posin en marxa aquest mecanisme de pagament dels impostos a través dels consistoris.


Home \_ Notícies \_ Torna la clàssica regata To Be or Not To Be a Roses\ndimarts, 4 d'octubre de 2016 09:00\nDesprés de la desena edició que es va celebrar l'any 2015 durant el mes de maig, els propers 7, 8 i 9 d'octubre tornen els regatistes de la clase Làser Màster a Roses per disputar la regata To Be or Not To Be Làser Master. Abans d'haver tancat les inscripcions ja hi ha 80 participants registrats entre nacionals i internacionals, 30 a la classe Làser Standard i 50 a la classe Radial.\nEls regatistes a destronar per poder enlairar el "Trofeu To Be" són en Leandro Rosado en Làser Standard, campió l'any 2014 i el 2015, que si el guanya s'emportarà el Trofeu, ja que l'haurà guanyat en tres edicions seguides i la Mònica Azón en Làser Radial, que va ser la campiona de l'any 2015.\nLa previsió meteorològica encara és incerta, però apunta a què la temperatura serà molt bona per dissabte i s'espera que el vent tèrmic de sud de la Badia de Roses pugui ser protagonista en la primera jornada oficial de competició. En canvi, per diumenge s'espera una Tramuntana moderada que la previsió anirà confirmant.\nL'ambient de la classe Làser Màster és molt amigable en general quan estan preparant el material i a la platja, però quan competeixen a l'aigua no estan per gaires bromes! El nivell és molt alt i ho demostra que entre la flota hi ha diversos exregatistes olímpics a més de diversos medallistes, alguns ja habituals a la classe com el Miguel Noguer o el José Luis Doreste i altres "nouvinguts" com el José Maria Van Der ploeg que de ben segur que seran notícia durant la regata!\nMés en aquesta categoria: « "L'Immens", d'Alexandre Laplaza (RCNB) s'adjudica el Gran Premi El Balís\tRegata Tot Mataró »


Inici > Delegacions > Delegacions del Govern > Delegació del Govern a la Comunitat Autònoma de les Illes Balears > Actualitat > Notes de premsa > Notas > 2015 > Septiembre > La Policia Nacional deté a un home per induir a una jove a la prostitució a Palma de Mallorca\nLa Policia Nacional deté a un home per induir a una jove a la prostitució a Palma de Mallorca\nLa jove havia vingut a Mallorca a passar uns dies de vacances\nLa Policia Nacional ha procedit a la detenció d'un ciutadà búlgar acusat de detenció il·legal, lesions i inducció a la prostitució a una jove turista usant violència i intimidació.\nEl 31 d'agost va ser alliberada una dona de 21 anys a la qual es tractava d'obligar a exercir la prostitució, la qual s'havia escapat de la seva captor aquest mateix dia aprofitant un descuit quan era conduïda, previsiblement a un local, refugiant-se en un locutori des d'on va demanar ajuda.\nLa víctima va ser inicialment atesa per la Policia Local que en tenir indicis que aquesta pogués ser víctima de TRACTA D'ÉSSERS HUMANS PER A EXPLOTACIÓ SEXUAL la va posar a la disposició de la Prefectura Superior de Policia on la Policia Nacional es va fer càrrec immediatament de les recerques.\nVisitant a unes amigues\nLa jove víctima havia arribat com a turista a Palma de Mallorca uns dies abans pervisitar a unes amigues que es trobaven aquí, les amigues es van anar però ella va decidir quedar-se uns dies més. Quan estava buscant allotjament un desconegut que escoltava la conversa que mantenia la turista amb les seves amigues li va oferir el seu pis on quedar-se a canvi de 10 euros la nit, acceptant aquesta la proposta.\nEn els primers dies l'home que doblegava l'edat de la jove va començar a insinuar-se sexualment pel que aquesta va decidir anar-se. En comunicar-li-ho aquest la va tirar al sòl, copejant-la, alhora que li deia que a partir d'aquest moment anava a treballar per a ell exercint la prostitució en iots. A partir d'aquest instant va estar a tot moment sotmesa a control, sense poder abandonar el pis en el qual es trobava.\nLa víctima, la qual es trobava en un alt grau d'alteració, va ser traslladada a un centre hospitalari d'urgències on se li van realitzar les corresponents assistències sanitàries. Seguides les recerques, dutes a terme per la Ucrif, la víctima desconeixia l'adreça exacta del lloc on hi havia estat retinguda.\nEl passat 1 de setembre es va procedir a la localització de l'habitatge i a la detenció del presumpte autor dels fets, ciutadà búlgar de gran envergadura i directament relacionat amb el submon de la prostitució, sent acusat de delicte de detenció il·legal, coacció a la prostitució i lesions, sent posteriorment lloc a la disposició del Jutjat de Guàrdia de Palma.


La muntanya catalana: del pairalisme a l’antropocè – La Lectora\n(Conferència llegida a les jornades d’estudi “De què parlem quan parlem de ‘novel·la muntanyenca’?”, organitzades per la Càtedra Víctor Català de la Universitat de Girona i Ajuntament de l’Escala, a L’Escala, el passat 24 de setembre.)\nLa “muntanya catalana” és el terme que engloba les múltiples metonímies espacials que dominen la literatura catalana de finals del segle xix, des de Verdaguer a Guimerà, Vayreda, Català o Casellas. La història segueix un patró romàntic clàssic: amb la industrialització i la migració massiva a la ciutat, la literatura projecta les essències culturals de la nació al món rural que desapareix. Encara que els retrats del món rural varien i combinen des de les escenes pairalistes de locus amoenus fins a la violència més ancestral, la base ideològica de la literatura muntanyenca és presentar un estat natural que legitima un ordre social determinat. La imatge de la muntanya catalana és ideològicament efectiva perquè, tal i com ha observat Margarida Casacuberta, «el respecte a la tradició i a la religió que caracteritzen la cultura muntanyesa són indestriables del respecte a les estructures patriarcals i al paternalisme com a forma de relació social».1 Per dir-ho ras i curt, la funció de la muntanya catalana era domesticar el monstre de la lluita de classes que la ciutat havia engendrat.\nUna altra finalitat ideològica de la muntanya catalana va ser la creació d’un espai nacional diferenciat d’Espanya. En referència a la literatura modernista, però aplicable a moltes obres des de la Renaixença, Josep Miquel Sobrer s’ha referit al «mythicizing of place [that produces a] metonymic imaging [from which] comes an attitude of rejection —Catalonia as not-Spain— which conjures an escape to a lost place».2 Sobrer, doncs, ens mostra la ideologia d’aquesta inversió metonímica: la idea no és representar Catalunya com una entitat plena i separada d’Espanya, sinó representar-la negativament com a no-Espanya, o sigui, com a espai diferenciat que tanmateix no es constitueix com a cos independent.\nEncara que la muntanya catalana va funcionar com a eina constructora de la nació, la seva vertebració a través de narratives locals va produir una pàtria amb uns límits ambigus. Les pàtries locals es podien interpretar com a metonímies de la nació, com a regions espanyoles, com a l’anomenada “patria chica”, com a projecte utòpic, com a paisatge nostàlgic o com el que Ortega y Gasset en va dir “la gran comarca”.3 Els espais locals catalans podien ser al·legories de Catalunya, però també es podien emmotllar a l’estructura orgànica de l’estat. Aquesta estructura, tal com va dir Juan Pablo Fusi de l’Espanya del segle xix, corresponia a «un país de centralismo legal pero de localismo y comarcalismo real».4 Les “patrias chicas”, vinculades al fenomen del caciquisme, van sorgir a tot Espanya i, per tant, l’escriptura de l’espai local a Catalunya intentava construir un espai distint com a no-Espanya i alhora era un signe de pertinència a un estat fet de regionalismes.\nAquesta contradicció també es troba en la pràctica nacionalista que va sorgir a finals del segle xix. La dificultat per reformar l’estat i combatre el seu desinterès a l’hora resoldre els problemes dels catalans va obligar el catalanisme a centrar-se en la transformació interna de Catalunya. Tal com ha observat Jordi Casassas, en aquestes circumstàncies: «El municipi era pràcticament l’única institució que podia oferir una via real d’intervenció a l’intel·lectual català».5 Però la intervenció a nivell municipal també reforçava, altra vegada, la idea d’un estat localista. Per tant, el localisme cultural i polític català no solament és un signe d’unió i de separació amb Espanya, sinó que també és el resultat de l’exclusió dels catalans dels aparats de l’estat. En resum, les pàtries locals són simultàniament un lloc de construcció de la nació, un signe de pertinència a Espanya i un refugi que compensa la manca de poder i influència polítics.\nAl segle xx, la muntanya catalana va desaparèixer de la literatura. El noucentisme i el projecte de la “Catalunya-ciutat” van aconseguir ser hegemònics i van articular una correspondència ideològica diferent: la nació només podia tenir futur si s’imaginava com una nació urbana. Com va expressar amb precisió Guerau de Liost, el noucentisme va ser «un alçament contra el ruralisme a l’ús».6 Per això, fins i tot quan l’acció d’un text del segle xx se situa en un context rural no podem parlar estrictament de literatura muntanyenca. Urbanitat i civilitat van esdevenir els marcs conceptuals i simbòlics que definien una nació que ja s’havia articultat políticament. L’obra de Pla és la culminació màxima d’aquest canvi. Els seus retrats infinits de tots i cadascun dels aspectes del genius loci del país (la gent, el paisatge, el tarannà, l’economia, la vida social, la gastronomia) no volen crear cap mitologització del lloc ni cap idealització religiosa o orgànica. Al contrari: l’esforç de Pla és atacar tot pairalisme i culturalisme i retratar la realitat històrica concreta. Els espais, rurals o urbans, esdevenen el que en podríem anomenar la matèria prima de la nació política.\nAl segle xxi, hi ha hagut un retorn inesperat de la literatura muntanyenca. Aquest retorn, tanmateix, ja no forma part d’una mitologització del lloc del segle xix, ni tampoc vol expressar les condicions materials de la nació en construcció del segle xx. Més aviat, la mobilització literària dels espais locals s’ha d’interpretar en relació a la nova lògica econòmica del capitalisme global i financer, que, tal com ha explicat David Harvey, implica una «active production of places with special qualities» per atraure inversions en forma de turisme, empreses, mercaderies i productes amb valor afegit.7 La producció d’aquestes qualitats es fa a través de processos físics, des de les infrastructures fins als incentius fiscals, i també a través de formes immaterials, com les imatges, les idees, els desitjos i la subjectivitat. Per això la literatura i la cultura en general han esdevingut empreses productives dins d’aquesta lògica territorial i turística. En el nostre àmbit, les rutes literàries i els cànons i simposis geoliteraris (sense anar més lluny, com el que fem nosaltres avui mateix a L’Escala de Víctor Català) s’insereixen dins d’un sistema de valorització capitalista de l’espai local. Una de les conseqüències d’aquesta inserció de la literatura en els cànons geoliteraris és que, si en els cànons nacionals el principal valor era la bellesa estètica i autònoma de les obres, la qual servia d’al·legoria de la “bellesa” i “autonomia” del cos sobirà del poble, en l’actualitat el valor principal és la capacitat que té l’obra per configurar una representació del lloc. La qualitat estètica, en tot cas, ara depèn dels efectes que l’obra pugui generar per fer atractiu i únic un territori o una experiència concrets.\nMaria Puig Parnau, a la seva tesi «Tornar. Els paisatges de la inquietud en la narrativa catalana de principis del segle xxi», descriu els projectes d’una sèrie d’autors que tematitzen explícitament aquesta “tornada” a l’espai rural i que inclou Vicenç Pagès Jordà en relació a l’Alt Empordà, Toni Sala i Adrià Pujol en relació al Baix Empordà, Francesc Serés i la Franja, Marta Rojals i el Baix Ebre, Joan Todó i la Sénia i un servidor i la Garrotxa.8 Aquests autors no inicien una recerca del genius loci, ni tampoc no volen explicar la història esborrada d’un lloc, com trobàvem en Jesús Moncada o Maria Barbal a la segona meitat del segle xx. Més aviat, els seus retrats connecten amb la literatura del segle xix, però no pas en el sentit que mitologitzen el lloc, sinó precisament per mostrar el que Puig Parnau anomena la “desfiguració” (67) dels paisatges a causa de la globalització.9\nDe fet, la mateixa categoria de “paisatge”, amb les seves connotacions d’estabilitat i d’experiència perceptiva, ja no és adequada per descriure els espais desfigurats contemporanis. Puig Parnau inclou una cita de Joan Nogué que diu: «El paisatge és cultura i, precisament per això, és una cosa viva, dinàmica i en contínua transformació, capaç d’integrar i assimilar amb el temps elements que responen a modificacions territorials importants, sempre que no siguin brusques, violentes, massa ràpides ni massa impactants» (57). Però aquestes narratives del segle xxi narren precisament l’experiència dels canvis bruscos, violents, ràpids i impactants, de manera que, tal com diu Puig Parnau, «[s]i el paisatge és el nostre text, ara hi llegim diferent, hi llegim fragmentació, inestabilitat, desvinculació, fractures socials, conflictes ecològics, interessos econòmics i desinterès humà. Aquests és el nostre rostre, ara. Com la foto macabra d’una gueule cassée» (67).\nEfectivament, la integració completa del món rural a la globalització ha fet que la tensió entre allò local i allò global s’hagi manifestat d’una manera més extrema en aquests espais que no en les grans ciutats. El món rural ha estat l’escenari del contrast entre l’imaginari bucòlic i premodern associat amb el camp i l’aparició de la globalització com a acceleració i simultaneïtat. En aquest sentit, la tecnologia, les migracions, la finances o la suburbanització han transformat el món rural d’una manera més visible i radical que els espais que ja s’havien industrialitzat i urbanitzat. L’any passat, Rem Koolhaas va comissariar una l’exposició al Guggenheim de Nova York en què, amb el títol The Countryside, the Future, plantejava la hipòtesi atrevida que era que, si la ciutat va ser representativa de la modernitat, els temps globals es materialitzen amb molta més exactitud en el món no-urbà. Diu Koolhaas: «A world formerly dictated by the seasons and the organisation of agriculture… is now a toxic mix of genetic experiment, science, industrial nostalgia, seasonal immigration, territorial buying sprees, massive subsidies, incidental inhabitation, tax incentives, investment, political turmoil – in other words more volatile than the most accelerated city.»10\nAra bé, en la literatura catalana contemporània ja trobem un pas més en aquest procés de desfiguració del lloc. A la novel·la Canto jo i la muntanya balla, Irene Solà es proposa de narrar el lloc sense ni tan sols la mediació central del subjecte humà.11 Tots els autors que analitza Puig Parnau utilitzen, simptomàticament, un jo narratiu per narrar les transformacions del lloc de les quals són testimonis. Les seves «veus narratives intrahomodiegètiques» (108) serveixen per trobar un punt estable, una consciència subjectiva, que permet narrar i fer sentit de la desestructuració de l’espai que els envolta, cosa que resulta en el que ella anomena «narrativa de l’experiència» (133) i que connecta amb el que Borja Bagunyà ha descrit com a «realisme biograficogeneracional, el costumisme de crisi i l’autoficció» (135).\nSolà, en canvi, comença la seva novel·la dient: «Vam arribar amb les panxes plenes. Doloroses. Els ventres negres, carregats d’aigua fosca i freda i de llamps i de trons» (15). El narrador inicial de la novel·la són, doncs, núvols de tempesta. Aquesta antropomorfització dels núvols forma part d’una proliferació general de narradors que desdiferencia els narradors humans del no-humans. Cadascun dels divuit capítols de la novel·la té una veu narrativa diferent, i inclou, a part dels personatges de la història i dels núvols inicials, un cabirol, una gossa, un os i la muntanya mateixa. El descentrament de perspectives crea efectes còmics i desfamiliaritzadors. Per exemple, una escena de sexe entre la Mia i l’Oriol es descriu a través dels ulls de la Lluna, la gossa, que s’esmuny cap a l’habitació i explica:\n«I llavors es destapen la pell, que sempre duen tapada amb robes, com si fes fred de ser pelat, i aleshores surten les olors. Les olors que deixen anar fan excitar i fan posar contenta, i m’agraden i les vull tastar. Són olors de mullena, perquè a les mullenes hi ha totes les olors. Es treuen les robes de pressa. Sota els braços les olors són agres i rasposes. Als sexes les olors són fortes i punxegudes i es fiquen a la llengua i dins del nas, i les voldries olorar més, i les voldries tastar per por que s’acabin, perquè l’olor dels sexes engega la set i la curiositat i les ganes de copular» (139).\nLa transformació d’una experiència humana en un plaer olfactiu de la gossa fa que la subjectivitat no sigui el centre de la percepció fenomenològica del món. La novel·la dissol la jerarquia entre subjecte i objecte, i proposa narracions del món no filtrades per l’ull humà.\nLa muntanya, amb la interacció constant entre els humans i l’entorn natural que comporta, ha esdevingut un espai més adequat per mostrar aquest descentrament de la subjectivitat humana que no pas les ciutats, on els humans viuen molt més allunyats del contacte amb la natura. Ara bé, a diferència del segle xix, la muntanya aquí ja no serveix per retratar un món agrícola en desaparició o per construir un imaginari simbòlic que compensi les destruccions —o desterritorialitzacions, per utilitzar el terme de Deleuze i Guattari— de la modernitat capitalista. En la novel·la de Solà, la muntanya té la funció d’entrellaçar la història humana amb una sèrie de temporalitats i percepcions animals, inanimades i geològiques.\nAquesta fusió de la diferència entre història i natura correspon al que s’ha anomenat la hipòtesi de la nova era geològica de l’antropocè. El nom antropocè expressa el fet paradoxal que els dos segles d’industrialització han creat un impacte sobre el planeta que ha convertit als humans en un agent determinant sobre el destí de la terra i alhora un objecte sotmès a les vicissituds i moviments del planeta, tal com veiem de manera dramàtica en les catàstrofes del canvi climàtic. Per això, Bruno Latour o Dipesh Chakrabarty, entre molts d’altres, han proposat que la història contemporània ja no es pot concebre només com la sèrie d’accions que protagonitzen els humans sinó que s’ha d’inserir en la història planetària de les espècies i els ecosistemes.\nQuina funció pot tenir la literatura en aquesta era de l’antropocè? Canto jo i la muntanya balla no és una narrativa d’al·legoria nacional ni tampoc ja no serveix per valoritzar el territori projectant rutes literàries o les qualitats especials d’un lloc. Tot i que surten noms concrets com Camprodon, Ripoll, Vic o el Montseny, les muntanyes en la novel·la de Solà són massa abstractes i desrealitzades per generar la mercantilització d’un espai real. Això no vol dir que la literatura no continuï articulant ideologies, i a la novel·la hi podem detectar diversos efectes desnacionalitzadors. Per exemple, hi trobem un capítol en castellà, “El hermanito de todos”, que conté un monòleg d’una refugiada espanyola que narra com va travessar els Pirineus durant l’exili del 1939. La inserció d’aquest monòleg implica que, per dir-ho ràpidament, aquelles muntanyes també «parlen en castellà», és a dir, no s’expressen només en la paraula maragalliana dels crits que sorgeixen directament de la terra en català. A més, el personatge de l’exiliada diu explícitament que s’haurien de reconstruir «todos los puentes de España» (86), de manera que, com si es tractés d’un text programàtic d’Esquerra Republicana o els Comuns, es deixa clar que tota la inversió nacional que pogués contenir la novel·la s’ha d’acoblar a l’espai nacional espanyol. De manera similar, el capítol que narra la festa de l’os de Prats de Molló evoca de seguida la novel·la de Joan-Lluís Lluís, El dia de l’os. Però si en la novel·la de Lluís l’os significava un retorn traumàtic de la nació reprimida pels francesos, en la novel·la de Solà la festa esdevé un escenari despolititzat d’una història d’amor feta de mer exotisme, i subjugació!, culturals: «la Mia practica francès. Compara paraules. Com es diu finestra en francès?, li demana. Fenêtre, diu en Jean-Claude. Esclar, fenêtre. Com es diu aixeta? Robinet. Que bonic, robinet» (153).\nFinalment, l’abstracció de la muntanya que fa Canto jo i la muntanya balla també es pot llegir ideològicament com la correspondència literària de les formes de turisme rural més contemplatives i espirituals, en què la prioritat no és gaudir del paisatge ni conèixer la memòria d’un lloc sinó utilitzar la pau de la natura per dur a terme exercicis de descorporació del cos, buidatge de la ment i desconnexió de la societat. Els “paisatges” de la novel·la de Solà, que no se submergeixen en la conflictivitat dels antagonismes socials, són útils per aconseguir aquesta funció ideològico-terapèutica.\nTot i així, malgrat aquests continguts despolititzadors, el relat de l’experiència humana inserida en un món natural obre la porta a una politització més enllà de la polis i de la nació. Aquesta obertura no s’ha d’entendre en el sentit cosmopolita o postnacionalista. Més aviat, la politització en l’antropocè implica l’articulació de les veus i de les causes de tota mena d’agents humans, naturals i inanimats. En aquest sentit, la nació i tot el que implica (la llengua, la terra, la gent) continuen sent presents, però no com a finalitats en si mateixes, sinó com a elements d’un espai planetari, fins i tot còsmic. La construcció de la identitat nacional i l’educació, o urbanització, de la comunitat, que eren les estructures que donaven sentit a la literatura durant la modernitat, ara comparteixen l’horitzó amb altres problemàtiques com la supervivència de l’espècie, la relació amb els animals o la història geològica, conformant el que en podríem anomenar una mescla d’urbs i orbis. Esperem que en la literatura futura aquesta convivència no tingui uns efectes tan desnacionalitzadors com en la novel·la de Solà i es puguin establir contigüitats o, per dir-ho amb la cursileria dels ideòlegs d’esquerres, que la cultura i la natura puguin generar lluites compartides.\nMargarida Casacuberta, «Invenció del paisatge i control de la realitat: les imatges fundacionals de la Catalunya contemporània», Estudis Històrics de la Garrotxa 1 (2004), 101. ↩\nJosep-Miquel Sobrer, “The Moving Mountain: Aporias of Nineteenth-Century Catalan Ideology”, Catalan Review XIV.1-2 (2000), 174. ↩\nJosé Ortega y Gasset, La redención de las provincias. Escritos políticos, II (1918/1928) (Madrid: Revista de Occidente, 1973). ↩\nCitat a Borja de Riquer i Permanyer, «La feble nacionalització espanyola del segle xix», Identitats contemporànies: Catalunya i Espanya (Vic: Eumo, 2000), 30. ↩\nCitat a Òscar Costa Ruibal, L’imaginari imperial. El Noucentisme català i la política internacional (Barcelona: Alpha-Institut Cambó, 2002), 106. ↩\nGuerau de Liost ho va expressar en una entrevista que li va fer Tomàs Garcés a la Revista de Catalunya VI.31 (gener de 1927), 25-33. ↩\nDavid Harvey, The Condition of Postmodernity. An Enquiry into the Origins of Cultural Change (Cambridge, MA: Blackwell, 1992), 295. ↩\nMaria Puig Parnau, «Tornar. Els paisatges de la inquietud en la narrativa catalana de principis del segle xxi», Tesi doctoral, Universitat de Girona, 2019. Les obres de narrativa que analitza Puig Parnau són: Dies de frontera (2014), de Pagès Jordà; Marina (2010), de Sala; Escafarlata d’Empordà. Paria d’un pària (2011), de Pujol; La pell de la frontera (2014), de Serés; Primavera, estiu, etcètera (2011), de Rojals; L’horitzó primer (2013), de Todó; i Ball de bastons (2014), d’Illas. ↩\nEncara que Moncada i Barbal són exemples clau de la literatura de llocs no-urbans, els seus projectes no s’inscriuen encara en la desfiguració del paisatge del segle xxi. La seva prioritat és narrar la realitat històrica d’uns llocs, encara que aquesta hagi estat justament esborrada per la modernitat o el franquisme ↩\n“Researching the Countryside”. ↩\nIrene Solà, Canto jo i la muntanya balla (Barcelona: Anagrama, 2019). ↩\nEtiquetes: adrià pujolantropocèedgar illasFrancesc SerésIrene SolàJesús MoncadaJoan Todómaria barbalMarta Rojalsmuntanyapaisatgevayreda


i Pere Gabarró i Garcia | enciclopèdia.cat\n© FAMÍLIA GABARRO / GALERIA DE METGES CATALANS\nMetge i excursionista.\nIgualada, Anoia, 1 de gener de 1899 — Barcelona, 4 de maig de 1980\nEstudià a la Universitat de Barcelona, on es llicencià en farmàcia (1918) i medicina (1924) i fou professor adjunt d’anatomia i patologia quirúrgica (1929-33). El 1939 s’exilià a la Gran Bretanya i residí a Manchester, on treballà tres anys amb sir Harold Gillies. Dirigí, durant cinc anys, el servei de cirurgia plàstica del Baguley Emergency Hospital, del Christie Hospital i del Holt Radium Institute. Membre de diverses entitats, fou soci fundador de la British Association of Plastic Surgeons (1946). Actiu col·laborador en els Congressos de Metges de Llengua Catalana i de la Societat Catalana de Biologia; cal subratllar la seva intervenció en el I Congrés Internacional d’Història de la Medicina Catalana i de la Societat Catalana de Biologia. Tornà a Barcelona el 1947, on treballà a l’Hospital de Sant Pau i a la Clínica Corachan.\nFou un dels promotors dels Minyons de Muntanya, creats el 1927. Membre del Centre Excursionista de Catalunya i president de l’Agrupació Excursionista Júpiter (1928-31), col·laborà habitualment en el Butlletí del CEC i altres publicacions, com la revista Excursionisme. Al juliol del 1932 feu la primera ascensió en solitari a la Pica d’Estats per l’anomenada via Gabarró, per la qual cosa el cim oriental del massís (3.115 m) duu el nom de punta Gabarró. El 1959 fundà i presidí l’Associació Catalana d’Escoltisme. Impartí cursos sobre primers auxilis en relació amb la pràctica excursionista.\nCol·laborà en revistes com el British Medical Journal Surgery, de Saint Louis. Entre els seus diversos treballs escrits, cal subratllar, entre d’altres: Com cal auxiliar un ferit (1930 i 1934), Les publicacions científiques en llengua catalana (1931), Una plàstia important de la cara (1933), La cirugía plástica en el tratamiento de los cánceres faciales i Estado actual de la cirugía plástica (1955). En l’àmbit de l’excursionisme publicà Pel país dels fiords (1930) i Visió gràfica dels Pirineus de Lleida (1973).\nA Igualada hi ha un carrer en honor seu des del 1985, i els premis Ciutat d’Igualada inclouen el premi Pere Gabarró d’investigació sanitària. El Col·legi Oficial de Metges de Barcelona declarà el 2009 l’Any Pere Gabarró.


5 coses increïbles dels idiomes que segurament no sabies |…\n5 coses increïbles dels idiomes que segurament no sabies\nBy Rocío González\tnovembre 20, 2020 Sense comentaris\nS’estima que hi ha 7.000 idiomes al món, des del xinès mandarí —que parlen gairebé mil milions de persones de forma nativa— fins a més de 200 idiomes artificials, com l’èlfic, parlat només pels (imaginaris) elfs de la saga d’El senyor dels anells i els seus grans seguidors. No obstant això, aquesta no és l’única cosa increïble que envolta el món dels idiomes. N’hi ha moltes més. I et sorprendran. Segueix llegint per descobrir-les!\nCada lletra compta\nEls angloparlants saben que el seu alfabet té 26 lletres, però és possible que no s’adonin que no és un alfabet estàndard que es pugui extrapolar a d’altres llengües.Rotokas, un idioma que es parla a Papua Nova Guinea, té només 11 lletres, la qual cosa el converteix en l’alfabet més curt de la Terra. I quin és l’alfabet més llarg de la història? Doncs el khmer, l’idioma parlat a Cambodja, que té 74 lletres.\nNo per molt “caràcter” saps més una llengua\nEl xinès té 50.000 caràcters, de manera que quan un l’estudia, ha de tenir una memòria prodigiosa. Si ets un dels qui l’estudia avui en dia, no t’amoïnis, hi ha moltes persones que, com tu, intenten acudir a regles mnemotècniques. I és que per poder llegir un diari, “només” et caldrà saber 2000 caràcters. Res, oi?\nQuin idioma va ser el primer?\nLa pregunta de quin és l’idioma més antic de el món és difícil de respondre. Per saber-ho cal tenir en compte els idiomes parlats i les cultures amb tradicions exclusivament orals. No obstant això, els idiomes més antics que compten amb registres escrits són l’hebreu, el sànscrit, el sumeri i el basc.\nDiuen que en la creativitat rau el poder d’un idioma, però de vegades més val no recórrer a aquesta creativitat. Des del segle XVII s’han creat més de 200 llenguatges artificials. Molts els van idear filòsofs per usar-los entre ells, encara que els llenguatges artificials d’avui dia (com l’èlfic, el klingon, el na’vi i el dothraki) s’han creat per la cultura popular.\nT’agrada la poesia? A nosaltres ens encanta! Malgrat que, de vegades, reconeixem que fer rimes és una mica complex en determinats idiomes. E és la lletra i la vocal més comuna en anglès i R és la consonant més emprada. No obstant això, hi ha més paraules que comencen amb la lletra S. Una cosa especialment divertit de l’anglès és la seva llarga llista de paraules que no rimen amb cap altra. Per exemple paraules com silver (plata), angel (àngel), husband (marit) o wolf (llop) tenen rimes certament complexes. Afortunat és aquell poeta que trobi paraules adequades que hi rimin!\nEntrada anteriorLlatinismes jurídics que fas servir diàriament de manera incorrecta\nEntrada següent“Darrere de cada traducció sempre hi ha una gran feina”


El Memorial Democràtic de Catalunya centra la programació de 2009 a recuperar la memòria de l’exili i homenatjar els exiliats | Armh-Exili Republicà Blog\nPresentació de l’ARMH-Exili Republicà →\n06/02/2009 · 16:56\nEl Memorial Democràtic de Catalunya centra la programació de 2009 a recuperar la memòria de l’exili i homenatjar els exiliats\nEl Memorial Democràtic de la Generalitat ha donat avui, 5 de febrer, el tret de sortida a la programació d’actes per commemorar el 70è aniversari de l’exili republicà. La programació s’extendrà durant tot l’any 2009 i inclou la senyalització de les rutes de l’exili de l’Empordà, a més d’homenatges, exposicions, i altres activitats commemoratives. En la roda de premsa de presentació dels actes commemoratius, el director del Memorial Democràtic de la Generalitat, Miquel Caminal, ha destacat que “l’exili és la permanència de la guerra i la impossibilitat de tornar” i “la negació de la llibertat, perquè l’exili no permet continuar amb la pròpia identitat”. Caminal ha reivindicat la necessitat de “fer pedagogia de l’exili” i homenatjar els exiliats i als qui han lluitat per la llibertat.\nEntre les actuacions programades, cal destacar els homenatges als exiliats catalans amb el concert “Músiques per a l’Exili” (M.del Mar Bonet, Guillamino, Kepa Junkera, etc.), i amb el viatge simbòlic d’un “Tren de l’exili” que refarà el trajecte que fa 70 anys van fer milers d’exiliats sortint de Barcelona cap a Portbou. Pel que fa a les exposicions programades, cal destacar “Exilis”, on el fotògraf Gustavo Germano contraposa les imatges dels exiliats avui i ara fa 70 anys i “Colapso Cardíaco” de Jean Bigot, una aproximació als primers anys de l’exili i la repressió a través de l’ homenatge a Carles Rahola i Pompeu Fabra, besavis de l’autor.\nL’objectiu de les actuacions programades és recuperar la memòria de l’exili que, ara fa 70 anys, van iniciar prop de 500.000 republicans catalans i espanyols que fugien de la dictadura franquista.\nAvui és un dia simbòlic per recordar l’exili, ja que el 5 de febrer de 1939 els soldats republicans van poder passar la frontera, després que se’ls obligués a entregar les armes. El mateix dia, travessaven la frontera el president Azaña, el de la Generalitat, Lluís Companys, el del govern basc, José Antonio Aguirre, així com també el cap de govern, Juan Negrín i Diego Martínez Barrio, president de les Corts. Des de finals de gener fins el 10 de febrer de 1939, quan la Guerra Civil acabà per a Catalunya, van travessar la frontera francesa entre 400.000 i 500.000 republicans espanyols. Uns 180.000 eren soldats i prop de 140.000 dones i nens. Fugien del franquisme, en l’èxode més important viscut mai a Catalunya.\nCommemoració del setantè aniversari de l’exili republicà\nDes d’avui, el web recull tots aquells actes commemoratius que s’organitzen arreu de Catalunya per commemorar l’exili. A més, s’hi poden escoltar diversos testimonis de l’exili: sobre els primers dies de la retirada; sobre la vida quotidiana als camps francesos; sobre el retorn..etc. A més, a partir del mes de març, el web inclourà el blog “Diari d’un exiliat 1939-1941”. Com si es tractés d’un blog actual, cada dia apareixerà una pàgina del diari personal de l’exiliat Ramon Moral Querol, que va ser editat l’any 1979 per l’Abadia de Montserrat.


Valenzuela Ortega, Joan ▸ Arrels Democràtiques\nEstàs aquí:Inici / Memorial / Mallorca / Valenzuela Ortega, Joan\nVa néixer a Tarifa probablement a 1902. Antic militant de la CNT. Posteriorment participation en la creació del Sindicat d’Autònoms Obrers de la Producció i Distribució de Balears, de tal falangista. Fou assassinat a l’iniciar-se la guerra.\nFonts: Els invisibles. Diccionari de militants, organitzacions i sindicats llibertaris de les Illes Balears. Volum I: Mallorca 1869-1952


MUNTANYA DE SENTIMENTS: Ultra trail Estels del Sud (05-15) KO\nUltra trail Estels del Sud (05-15) KO\nQuan la salut et dóna l'esquena en aquesta vida, ens molesta i ens inquieta en tant no sabem què està passant dins el nostre cos. L'ànima és forta i lluita contra el mal, però el físic té la partida guanyada quasi sempre. Si estem fent una cosa que ens agrada o a punt de fer-la, i aquest mal ens en separa, patim un mal no només físic sinó també emocional: heus aquí la història d'una amarga derrota.\nConsti que no hi ha pitjor derrota que la mort. O el dolor insuperable. I que qualsevol "derrota" que acostumem a mencionar, és anecdòctica al seu costat. Per mi, que em considero una persona eternament lluitadora, perseverant, mentalment forta, abandonar algún dels meus objectius se'm fa impossible de creure. Però així va ser com un dissabte 2 de maig, el cos se'm va negar a un objectiu, deixant plantada la meva ànima i ganes.\nSom a gener d'aquest any quan ens assabentem de la "sort" en el sorteig de la UTMB, que ens concedeix la participació en aquesta mítica prova que fa tants anys tinc com a referència, però que per circumstàncies diverses mai m'havia plantejat. Tocava fer plans doncs per a preparar-la mental i físicament durant aquests llargs 7 mesos. Amb calendari en mà traço ràpidament els objectius en 2 curses d'ultra-distància que no he participat mai, bàsicament per la seva recent creació. Costa poc que els amics de batalla, en Carlos i en Cristian s'hi afegeixin. Bé. Anem entrenant per separat, a cops plegats, sempre amb el cap posat en la cita de Chamonix. Com ve sent habitual jo no puc preparar físicament com convindria aquests reptes intermitjos, però tant se val, sóc massa inquiet i tiro de cap, d'ànima i del que convingui. Menys mal que el cos s'adapta al càstig que li suposa una cursa d'aquestes distàncies. Massoca és poc, però ho fem molts ! La Ultra Trail Estels del Sud és el repte intermig perfecte per molts motius:\n- coneixeré la zona desconeguda dels Ports\n- completaré la darrera travessa circular gran de refugis que em queda dins el nostre petit païs\n- tindré festa abans i després del dia "D" per poder estar amb la família\n- compartiré una bona estona de trajecte, teòricament, amb l'amic Cristian. Em ve de gust\nLa furgoneta, amb llit muntat inclòs, em recull puntualment a casa. Gran luxe. Acabant preparatius a darrera hora, no tinc remei, carreguem i marxem per ser un hora i mitja llarga al poblet de Roquetes, una barriada de Tortosa. Prenem dorsal, fem un beure i cap al Caro falta gent. Poques cares conegudes aquí dalt per no dir-ne cap. Ens instal·lem just al costat de la sortida en un pàrquing habilitat, ben sols, només amb la companyia de varis gossets que em fan sentir nostàlgia. Em recomforta gratament la seva companyia i els seus lladrucs. Aconseguim sopar bé i dormir una bona estona com cal, sota d'una magnífica lluna però amb poca fresqueta, cosa que m'atabala en pensar en la calor que ens espera en unes hores.\nA les 7 a.m. sortim després de saludar l'amic Garreta, gran aposta del dia, l'amic Jaume Folguera, companys guanyadors de Trailwalker !, que també acabarà abandonant al mateix indret que jo malgrat arribar a ser segon durant bona part de la prova, i a l'amic Xeix, que no pot faltar a cap sortida, el que sempre hi és. Tothom corre i corre, au vinga quina pressa. No podem ser menys, s'ha d'aprofitar que el sol encara no hi és. El perfil és a favor la primera vintena de km. amb tendència a baixar, combinant pista amb corriols tècnics i ombrívols a cops. Costa poc arribar al km. 24 aprox. al bell poblet de Paüls. Conegut per ser un indret molt maco i així és, arribem pel sud-oest, i gaudim d'uns minuts magnífics amb la seva formació vertical dins la natura. Digne de les millors fotos. El sol comença a castigar aquí de valent, i el Cristian se m'escapa a les pujades com era d'esperar. Sort que avui m'estreno amb els pals penso, he de buscar motius per creure en que el podré seguir ! Avituallem ràpid, potser massa ràpid fins i tot. Ve pujada durilla i vull guanyar una estona al company per no fer-lo esperar. Al km. 35 i passarnt pel magnífic paratge de les Roques de Benet, nou avituallament sota una calor que comença a ser més que preocupant. La carpa que acull aquest grup de voluntaris és asfixiant, la beguda no és freda i el menjar ve de gust però no del tot. Ai, ai, ai...que són molts anys fent "ultras" i això no m'agrada. El meu bidó amb suero acabat d'omplir, aquí s'acabarà quedant per oblit meu. Arrenquem després de molt poc, potser massa poc altre cop. Tot i així, la ingesta de líquid és important, així com de menjar amb mesura. Un bon tros de carretera ens mena cap als Estrets d'Arnes i les seves magnífiques "peixeres", on grups d'amics i famílies senceres apaguen la calor en tant nosaltres suem la cansalada sota un sol que de justícia és poc. No em puc aguantar més i esgotant possibilitats, en el darrer gorg m'hi llanço de plè, en pilota picada. El Cristian fuig, ni em vol veure, així que ben sol assaboreixo per primer cop la frescor del Matarranya o com se digui aquest riuet. Em senta molt bé, malgrat que en 5 minuts ja torno a suar i patir com un porc. Alguns corredors per darrera ens han atrapat, doncs hem baixat ritme vista la planície que anem superant, fins entrar al poble d'Arnes. Massa pesat aquest tram, ni una sola ombra !\nKm. 45, ens trobem sentats, bevent força altre cop però jo amb l'estómac que comença a rondinar tot i ser hora de dinar, i el cop de calor que fa estona que treu el nas. No m'agrada la situació. El company s'ho mira amb paciència, ell arrossega una sobrecàrrega muscular que el fa pensar en plegar fins i tot, així que li va bé aquesta parada forçada. En sortir d'Arnes, es continuen els trams sense ombra, desencaixants i desesperants. Em vaig quedant enrere altre cop, mentre arriba més gent pel darrera. Sentim un riu a pocs metres i m'hi llanço de nou sense cap dubte, m'és ben igual el temps que invertim avui, he vingut a gaudir de l'experiència i l'indret es mereix un bon bany. De veritat que senta molt bé, en surto amb moltes ganes de tornar a donar guerra. Nova pujada ben solet i baixada cap a l'avituallament del Toll de Vidre, on encara entra prou líquid al cos i quelcom de menjar. Avanço aquí al Cristian qui aprofita per refrescar la molèstia muscular, i em llanço penosament cap a la que per mi és la pitjor pujada del dia: el cim de Penya Galera. Cullons com puja això. Amb el company altre cop per davant, vaig fent ben sol. Avanço una noia que ni parla, aquesta si que va ben tocada. I per darrera veig a la distància ben poca gent. No m'agrada gens les forces que estic utilitzant, ni el ritme, ni la cadència de respiració, se me'n fum el paisatge ! Passem però altre cop per uns paratges verges magnifics, ara amb vistes al Caro, allà ben lluny. Després de coronar, no aconsegueixo baixar amb ganes, no estic gaudint gens. Només vull i desitjo arribar al poble de Beseit com sigui, i en l'estat que sigui. Allí ja farem replantejament de la situació, no toca pas ara. Tercer i últim bany al riu. Una bona estona i ben despulladet, em sap greu per la família que allí a prop s'entreté, és qüestió de necessitat primària en aquests moments. Passen els corredors que venien pel darrera. Bona tarda i passi-ho bé !\nSeguim una estona plegats i arribem al km. 67: Beseit - Beceite\nUn poble que dóna nom a un parc natural sencer ha de ser digne a la vista per força. Em recorda força a Mura, sense superar-la però. Ens acullen els seus vilatans animant, és una zona castellano parlant i es nota, som ben lluny de Tortosa. Entrem al frontó municipal on hi han habilitat una més que correcta zona d'avituallament, on hi trobem la bossa amb tot el que hem volgut deixar cada corredor per a canviar-nos i amb vitualles. No em trobo bé, les nàusees abunden mentre observo varis corredors engrapant de valent una safata de macarrons. En mengo algún amb desgana i l'aigua freda m'entra d'una forma preocupant a petits glops. Passem més de mitja hora diria aquí sentats, intentant recuperar-me. No m'acosto al metge perquè em conec, ja hi he passat masses cops per aquesta situació. Físicament em trobo bé, i fins que no em surti el vòmit no podré pensar en qualsevol possible recuperació. Fa masses hores que no ingereixo res amb gana i condicions, i li falta molt líquid al meu cos. Avui som molts que hem estat a punt d'un cop de calor, sort de les banyades ! De sobte, comencen a caure gotetes i, alçant el cap, esperançador, em dic: "aquesta és la meva" Hem de sortir d'aquí o faré un espectacle desagradable. El Cristian en tot moment em recolza i m'espera, pacient, mentre engrapa com un porc. El nostre objectiu s'ha convertit en arribar, costi les hores que costi, lluny de voler competir. Després que ens revisin el material obligatori a portar al damunt, passem per una placeta ben engalanada amb motiu de la cursa, l'indret oficial d'arribada pels corredors que fan el recorregut curt. Quina festa ! I nosaltres en marxem !!! Enfilem cap a un primer collet, corriol amunt i en coronar-lo, em surt per fi tot el que duia a l'estómac. Em recolzo a un arbret, evitant el desmai i sec uns instants sota l'atenta i preocupant mirada del company. "Estic bé" i en uns minuts ja som de camí cap al següent avituallament. Em començo a trobar genial, ja era hora, i aconsegueixo accelerar una mica el ritme fins i tot. És un miratge que durarà menys de mitja hora, doncs a mesura que ens acostem a El Parrissal, nou indret de control de pas, em vaig trobant pitjor. És un lloc maco de veure, convertit en via verda al costat del riu. El dia aquí se'ns està acabant. No puc trotar, només caminar amb resignació i esperança que podrem seure i ingerir quelcom una estona, amb molta sort. Instants abans de veure la carpa de l'organització, ja sé que això no acabarà bé avui, em conec prou.\nKm. 75, la meva fi. Em desanima força veure només aigua en aquest "avituallament". Si vull continuar m'he proposat que he de conseguir beure i menjar com sigui i el que sigui. No sortiré d'aquí si no em vec amb forces, doncs ens esperen 30 km. bàsicament cap amunt, amb dures i llargues pujades, amb només 2 punts intermitjos de control on és difícil evacuar als corredors que vulguin abandonar. Miro i em torno a mirar el perfil final de la cursa, és angustiós, fa molt respecte malgrat li tingui moltes ganes. Em trobo sentat amb diferent gent observant-me, donant-me tot tipus d'atencions. L'Iñaki, voluntari de l'organització, m'ofereix fins i tot el seu pollastre a la planxa que té preparat per sopar, així com tot el que porten per ells. No aconsegueixo que m'entri res a la boca. Uns instants més i m'estiro al terra, m'abriguen per sort i supero algunes rampes musculars, normal per la situació. M'informen que el Jaume Folguera ha abandonat avui aquí també després de passar per una situació similar, tot i arribar el 2º a Beseit. Haurà passat prop d'una hora, jo que sé, quan li dic al Cristian que tiri, que m'abandoni a la meva sort. Li ordeno que marxi. I un cop ho ha fet, en un intent de força i rebequeria plegats, em trec la manta que em tapa de fa estona i m'alço. M'avisa l'Iñaki que tinc la última oportunitat d'abandonar l'indret amb vehicle o m'hauré d'esperar a que tanquin el control per fer-ho d'aquí força hores. Anàlisi ràpid:\n- m'han avançat desenes de corredors mentre era allà, abatut, i tothom s'espantava en veure'm\n- ha caigut la plena nit, fent-se invisible per tant el paisatge\n- calculo el Cristian necessitarà prop de 7 hores per acabar, jo, ¿quantes en necessitaria?\n- la meva darrera pujada ha estat més que penosa, no m'imagino deambulant davant la que m'espera\n- tinc rampes musculars a les cames, l'estómac hiper-tancat, malestar general, ganes de vomitar\n- m'agrada fer els reptes gaudint, no perquè toca. L'any vinent tindré una nova oportunitat segur\n- la família agrairà veure'm en bones condicions a l'endemà, i poder fer quelcom amb ells\n- "Número 139, aquí tens el dorsal. Abandono" L'Iñaki m'observa complagut, ara si. Ell respira i em convenç que és la millor decisió. Aquí tots som corredors de fons i sap el que significa aquest moment. M'acomiado amb una mirada de resignació de l'indret, mentre entro al seu cotxe, amb ganes de plorar. No puc més, necessito una bona recuperació. Sort que en menys de mitja hora som altre cop a Beseit i m'adreço ara si al metge de cursa com hauria d'haver fet abans, qui m'administra medicació i em dóna repòs en un espai reservat mentre em controla les constants vitals. Malgrat no haver possible pas enrera, encara se'm passa pel cap sortir d'allà corrent. Els ultrafondistes som durs de pelar, gent ben estranya i tossuda.\nDalt el Caro començaré a ingerir el caldo màgic que sempre m'ha sentat bé en condicions similars. M'estiro al costat de la furgoneta, en un intent de clucar els ulls, tot esperant l'arribada del Cristian. A les 4 a.m. em desvetlla i m'alegro moltíssim per ell que sigui feliç per haver-ho aconseguit acabar amb bones condicions. És del 50 % dels privilegiats que ho ha aconseguit, la resta hem estat víctimes de la batalla brindada per aquesta inoblidable 1ª edició de l'Ultra Estels del Sud. La derrota física ha estat contundent, però la derrota psicològica és letal. Només hi ha un remei per a recuperar-se'n: pensar que l'any vinent he de ser si o si en la línia de sortida, sempre amb el permís de la família. Per temptar la sort un cop més i aquest cop, segur ho aconseguirem.


El passat passa factura a ‘Marrowbone’ | EL CINÈFIL\nEl passat passa factura a ‘Marrowbone’\nCrítica 26 d'Octubre de 2017 Irene Solanich 0\nL'opera prima de Sergio G. Sánchez es va estrenar al Festival de San Sebastián\nSergio G. Sánchez, conegut per haver estat sempre darrere la ploma dels films de El orfanato (2007) (amb el qual va guanyar el Goya a Milor Guió), Lo impossible (2012) o Palmeras en la nieve (2015), passa a darrere les càmeres per presentar-nos el que és la seva opera prima, Marrowbone (El secreto de Marrowbone, 2017).\nCom a bon amic i company de feina de J. A. Bayona, Sánchez ha heretat, o s’ha encomanat de les atmosferes fosques que Bayona transmet als seus films. De fet, el mateix Bayona va voler implicar-se en aquest projecte en el qual hi juga el rol de productor, ja que segons les seves paraules “va quedar enamorat de la història dels germans Marrowbone”. Com a director i guionista d’aquesta nova proposta a cavall entre el terror psicològic i el thriller, Sánchez ens apropa a la vida d’una família formada per una mare, qui mort just al començament del metratge i quatre germans: en Jack (George MacKay), la Jane (Mia Goth), en Billy (Charlie Heaton) i en Sam (Matthew Stagg). Per poder esperar la majoria d’edat d’en Jack i, per tant, que no els apartin els uns dels altres, decideixen viure una vida apartada de la societat. L’Allie (Anya Taylor-Joy), veïna i bibliotecària i en Tom (Kyle Soller), advocat i propietari de la casa dde Marrowbone, són els altres dos personatges que posaran a prova el pla de la família. No obstant això, les coses no estan tant clares, ja que hi ha alguna altra cosa que habita la llar i que fa que les vides dels germans Marrowbone es vegin sempre atemorides i compromeses.\nL’estètica del film, amb uns grisos ben marcats, unes ombres ben definides i una tensió present en els decorats i ambients, transmet la tensió necessària al públic per poder mantenir la tensió en tot moment. La història de suspens ajuda a crear una atmosfera sovint claustrofòbica que alhora atrapa l’espectador en les ments dels protagonistes. A més, la història no acaba només amb aquesta tensió o terror suau, ja que segons el director, el que pretén transmetre és la història d’amor que hi rau darrere, com una faula.\nTot i que les actuacions no són per premiar-les sí que són molt correctes i funcionen bé en el rol que juguen en l’acció. Les interaccions entre els personatges estan ben treballades i encaixen perfectament en cada escena. Igual que en els altres guions de Sánchez, els personatges sempre pretenen tornar a una realitat que els era familiar, però que per les circumstàncies de la vida ja no existeixen.\nEl final està ben resolt, i hi ha un gir narratiu que acaba sorprenent a l’espectador. No obstant això, algunes de les escenes que condueixen fins a aquest punt poden trontollar un xic quant a versemblança. Ara bé, tot i així, no impedeixen la bona sensació que transmet el llargmetratge.\nNo crec que passi a la història, i potser no es recordi, però cal tenir en compte que estem parlant de l’opera prima de Sánchez. I per mi, si continua amb aquesta línia in crescendo estaré encantada de seguir-li la pista.\nEl millor: la història de suspens i l’ambient que creen els personatges\nEl pitjor: algunes escenes inversemblants