Bona nit i tapa't: El geni\nEscrit per en XeXu a les 19:21\nLluna 25 de febrer de 2013, a les 19:48\nDoncs és molt d'agrair que gent com ells que no ens coneixen de res ens facin sentir especials una estoneta.\nCarme Rosanas 25 de febrer de 2013, a les 19:50\nEstà molt bé sentir-se especial, una miqueta de tant en tant.\nM'alegro del'experiència positiva!!!\nsa lluna 25 de febrer de 2013, a les 20:34\nSembla que quan ens agrada un grup, un cantant, un escriptor ... la nostra admiració ens fa creure que són inaccessibles, però en molts casos no és així. La majoria d'ells porten treballant dur i molt temps per poder oferir la seva feina i crec que el nostre interès per ells és la seva recompensa, sempre que no se'ls pugin els fums (que de tot hi ha a la vinya del Senyor).\nUna nit, després d'un concert a unes festes de poble, vam tenir la sort de sopar amb Tomeu Penya. Semblava que ens coneixia de tota la vida i vam passar una vetllada molt divertida.\nCom bé dius tu, em vaig sentir especial, per ell i els seus acompanyants que no van deixar d'atendre'ns en tota la nit.\nAferradetes ben aferrades que fa un fred de mil dimonis!!\nGarbí24 25 de febrer de 2013, a les 20:54\nDiu molt d'ells que sàpiguen ser gent normal quan baixen de l'escenari, n'he conegut que no saben o volen fer-ho. Aleshores deixen de ser especials.\nSempre són agradables aquests moments per poder palpar més bé la realitat de la seva música.\nAnna Tarambana 25 de febrer de 2013, a les 21:22\nOh! Quina sort! És agradable saber que malgrat "la fama" seueixen sent "normals"! No tothom ho deu portar igual!\nGerhart 25 de febrer de 2013, a les 23:23\nEfectivament, per a ells no som més que unes cares desconegudes, però la part bonica de la història és que no ens ho van fer saber en cap moment. La conversa fluïa amb una naturalitat que no m'hagués esperat mai...\nGlo.Bos.blog 25 de febrer de 2013, a les 23:56\nÉs molt gratificant comprovar que persones a les que admirem pel seu art són properes i senzilles, que no s'ho tenen cregut.\nAixò fa que creixi la nostra admiració, la nostra complicitat.\nNo hi a res més desagradable que les persones cregudes i prepotents.\nmaria 26 de febrer de 2013, a les 0:24\nQuina experiència tot plegat. Ben segur que per recordar...^^\nA.C. 26 de febrer de 2013, a les 1:26\nAbans de llegir els altres comentaris, perquè em temo que algú ja ho haurà dit ;-)\nNo estic gens d'acord amb aquesta frase: "Ells per nosaltres són com de la família, els hem vist moltíssimes vegades. Però nosaltres per ells no som res, només unes cares desconegudes."\nÉs cert que "les vostres cares" són desconegudes per a ells... però que vosaltres "no sou res" és una sensació totalment errònia... Serien ELLS qui no serien RES sense VOSALTRES... Al menys com a cantants, com a gent que ha triomfat.\nQuè seria d'ells si mai cap "cara desconeguda" hagués comprat un disc seu?... Què seria d'ells si mai cap "cara desconeguda" hagués anat a un concert? Doncs un fracàs total.\nAltre cosa és que alguns músics, cantants, grups, etc. amb els egos pujats i fora de la realitat no sàpiguen valorar el que signifiquen els "seguidors" (fans, admiradors, o com li vulguem dir) però qualsevol persona ben nascuda és normal que sigui agraïda amb aquell qui valora el que fa\nCom et sentiries tu si un dia escrius un llibre i algú se t'apropa i et demana que li signis i et diu que li ha agradat molt?... aquella persona seria "res" per a tu o seria algú amb qui, immediatament, es crearia un corrent de simpatia? Doncs això :-)\nPots dir que els AF no són creguts, no són distants... però dir que tu per a ells no ets res... no, no... T'equivoques ;-)\nAlba 26 de febrer de 2013, a les 9:37\nImagino el que devies sentir... Jo mai he tingut cap "idol", però sí que segueixo grups que he tingut la oportunitat de conèixer i la sensació que et queda és molt agradable, perquè tu els coneixes molt, però ells a tu no i veure com et tracten bé, amb simpatia i amabilitat et fa sentir d'allò més bé.\nJoan 26 de febrer de 2013, a les 9:56\nNo he acabat d'entendre mai el "fenòmen fan". Per més que et fascini el que fa algú, no deixa de ser una persona de carn i ossos, i en tot cas som nosaltres amb l'actitud d'adoració qui els eleva a alguna altra cosa. Si us van tractar amb naturalitat és només perquè no s'han deixat aclaparar i segueixen considerant-se gent normal. Com tu, com jo, com tots, llevat d'algunes "figuretes".\nI no m'agrada que et creguis "ningú". Castigat de cara als pòsters.\nSílvia 26 de febrer de 2013, a les 11:35\nQuina passada! Vaig estar a punt d'anar-hi a aquest concert, llàstima... Segur que a partir d'ara el veuràs amb uns altres ulls, més proper. A mi també em passa això d'idealitzar els grups preferits, si hagués estat en el teu lloc m'hauria posat tan nerivosa que no hauria sabut què dir ni preguntar.\nEl porquet 26 de febrer de 2013, a les 16:13\nRecordo una nit que vaig sortir a fer uns beures i vam acabar petant a l'Heliogabal de Gràcia. Allà, quan ja duiem una estona vam veure que, en un racó de la barra i havia en Joan Miquel Oliver. Allà, tot sol, entre la gentada del bar i, ningú, en tota l'estona se li va acostar a dir res. Ell sol amb una cervesa a la mà. I així va estar força estona, absent a tot el que hi havia al seu voltant, fins que, vés a saber-ne el motiu, va decidir marxar. Un paio sorprenent, la veritat.\nMarion 26 de febrer de 2013, a les 21:53\nEm sembla que ja t'havia dit que vaig tenir l'ocasió de conèixer-lo i de tractar-lo quan vivia a Mallorca i poca gent coneixia a Antònia Font. En tinc un gran record. És algú especial i, tot i la seva genialitat, no va de divinitat absoluta i això el permet ser molt més proper. Té posat de seriós, però és més pura aparença que no pas realitat, perquè et ben asseguro que vaig riure molt al seu costat, sobretot veient el seu sentit irònic de les coses.\njomateixa 26 de febrer de 2013, a les 22:42\nJo tampoc vaig a buscar-ho, però si et passa una cosa així se't posa aquell nus a l'estomac i l'adrenalina es dispara. després costa de que els nervis et tornin a lloc.\nXeXu 28 de febrer de 2013, a les 15:55\nEm sembla que tots coincidim amb que és una sort que els cantants i altres artistes siguin gent propera i no se’ls pugin els fums. Es deuen al seu públic, així que no el poden tractar com si fossin inferiors. Res més lluny del que va passar aquest dia amb els membres d’Antònia Font, per sort. Si no, m’hagués caigut per terra una part important d’aquests darrers anys. Gràcies a tots pels comentaris.\nLluna, no crec que fos pas la seva intenció, ells en realitat no són de massa paraules ni d’envoltar-se de massa gent, però la sensació que et queda quan pots parlar amb algú que admires i no et decep és molt bona.\nCarme, no diré que sigui el meu ídol, però sí que és un músic que admiro molt, és clar que em vaig sentir especial, i és fantàstic.\nSa lluna, de vegades oblidem que tots som persones, tant els que triomfen en les arts, com nosaltres. A aquells a qui els pugen els fums ja tindràs temps de deixar-los de banda, però quan coneixes un artista i resulta que et parla d’aquesta manera, és tot un goig. Potser de vegades és més complex d’inferioritat nostre que no pas que ells se sentin superiors. Fantàstica l’anècdota que expliques d’en Tomeu Penya, no sé com deu ser en la seva vida privada, però fa pinta de ser molt divertit, a banda de ser agradable i atent. Si que fa fred, sí! Estic gelat.\nSr. Gasull, em pregunto si deu ser fàcil que se’t pugin els fums quan tens tanta gent darrere seguint-te. Suposo que sí, però en tot cas, ells es van mostrar força propers, més que propers, d’estar per casa. Si s’ho tenen cregut, no ho demostraven.\nAnnaTarambana, segur que no tots ho deuen portar igual, però mira, aquesta gent no solien sortir, i si ara ho fan potser descobrirem que són macos i que no tenen els fums pujats, a banda de ser uns grans músics.\nGerhart, en realitat és una sort. Imagina que després de tots aquests anys ens topem amb uns músics prepotents i creguts, distants i que et fan notar que ets molt poca cosa al seu costat. La màgia s’hagués trencat immediatament, i aquesta màgia volem que duri molt més temps!\nGlòria, com li comentava a en Gerhart, que és un dels que hi era, hauria estat una gran desil•lusió per nosaltres, després de tants anys de seguir el grup, trobar-nos una gent tibada i distant. Poder conversar amb ells tan tranquil•lament no fa més que engrandir la llegenda que Antònia Font és per nosaltres, ja que el seu efecte ha transcendit més enllà del que és només la música.\nMaria, doncs sí. No puc dir que vagi coneixent a cantants famosos cada dia!\nAssumpta, no parlava de nosaltres com a seguidors del grup, és evident que un grup es deu a la gent que l’escolta, que el segueix i que fa que guanyi el seu sou, és clar. El que volia dir és que nosaltres particularment no som ningú, només una petita part de la massa anònima. Evidentment, ells tractaven igual de bé a tothom, però jo no puc parlar per com es sentien els altres, només sé com em sentia jo. Ells et feien sentir còmode, però com dius tu, no hauria de ser estrany. Justament per aquest fet, jo ara n’estic parlant i una quanta gent més sabrà que els AF són macos en persona, i això també fa que t’interessis per ells. Segur que si aquest estiu venen a Reus a fer un concert d’aquests de festa major que són gratuïts tu t’acostaràs a veure’ls! Ah, i jo segur que també hi seré, hahaha!\nNo crec que jo faci res remarcable per la qual cosa em puguin demanar autògrafs. Però igualment, la meva signatura és una patata bullida, ningú no la voldria!\nA.C. 28 de febrer de 2013, a les 20:12\nSi fossis famós, ja veuries quanta gent voldria una patata bullida d'aquestes :-P A més, sempre la podries canviar, home!!\nAh, d'acord, et buscaré en un concert d'AF... miraré un que faci cara de bioquímic, casteller, català, del Barça, blogaire... i que canti i balli totes les cançons :-DD\nAlba, tu no necessites ídols perquè l’estrella musical ja la tens a casa! Bé, jo no parlaria d’ídols, perquè tampoc és això. Només penso que aquest home és bo de veritat, el que fa m’agrada. Va ser un plaer sentir això que dius tu, que et tracten bé sense cap necessitat, però ets allà, hi parles, i et responen amb amabilitat. Ja és més del que molts farien, i la sensació que et queda és molt positiva.\nJoan, home, que tampoc no sóc un groupie, eh! M’agrada molt el grup, els he vist en molts concerts i tinc la seva música, però no em deleixo per conèixer-los, i encara menys per ser conegut per ells. Aquesta vegada va ser diferent perquè vam tenir l’oportunitat (inesperada) de parlar-hi, i ens hi vam apuntar. Si no haguessin sortit, hauríem marxat tranquil•lament sense esperar a veure si els vèiem. Per la resta, tens raó, som nosaltres els que fem que una persona quedi per sobre de la resta. Ara, és feina seva saber mantenir els peus a terra, i crec que no és fàcil.\nSílvia, això és el que em pensava que em passaria a mi, sóc molt vergonyós en realitat. Però no va ser així, senzillament ens vam posar a parlar allà amb ells, i tot va anar rodat. Dona, com et deixes escapar un concert d’Antònia Font? De lloc n’hi havia de sobres. Les entrades eren caretes, és cert, però sempre val la pena veure’ls.\nPorquet, quan presentava els seus treballs en solitari tocava sovint a l’Heliogabal. No hi he estat mai, però suposo que és prou petit i reclòs com perquè ell se senti segur. Em sembla que no és massa de ser el centre d’atenció, ell fa tota la feina, però prefereix que sigui en Pau el cap visible. Ja el podries haver anat a saludar. Segur que si li pagaves una cervesa tenies conversa per una estona. Francament, no sé si jo m’hi hagués atrevit, i potser en aquells moments ell preferia estar a la seva bola, i interrompre els seus pensaments no li hauria fet tanta gràcia.\nMarion, no recordava que m’haguessis dit que hi havies parlat, però veig que la sensació que et va quedar és semblant a la meva. No sé els altres, però en tot cas, a ell no se li pugen els fums, fa més pinta de voler passar desapercebut. El que no vaig tenir l’oportunitat de gaudir és aquest rampell irònic i divertit que dius, va ser agradable i proper, però la conversa va ser més o menys seriosa, i això que li vaig fer alguna pregunta que podia donar peu a alguna broma.\nJomateixa, estranyament, estava molt tranquil. Sóc molt vergonyós quan conec gent, i si és gent famosa, el més normal és que ni m’hi apropi. Però aquest cop tot va ser fàcil i normal, ni una mica de nervis ni res. No et creguis, jo sóc el primer sorprès. Això sí, una estona després, tots ens dèiem a nosaltres mateixos ‘uau, hem parlat amb el grup!’.\nrits 28 de febrer de 2013, a les 23:22\nQuè xulo!!! un gran regal que segur que perdurarà sempre. Guarda els moments com un gran tresor.\nNo sé si no som res. Potser no et posen cara, xò sense els fidels seguidors, un grup no és res. Sense que la gent et recolzi, un grup no acaba de sentir-se bé. I no crec que sigui una cosa de fama o diners. El reconeixement que tots necessitem. Tinc un amic que toca en un grup, i no acaben de connectar amb la gent. A mi, la música que fan m'agrada xò reconnec que els falta la connexió en directe. I és una llàstima. I ells senten que els falta alguna cosa. X tant si que considero que sou importants.\nBuf, si algú a qui idolatro (o més que idolatro, segueixo, xq ja no tenim edat d'idols) pogués xerrar, segur que faria el pàmfil de valent.\nps. intento donar una oportunitat a Blaumut amb la cançó que has posat. De segur que és maca i la lleta segur que arriba, xò.... no, decididament, és un no. ;)\nXeXu 1 de març de 2013, a les 17:01\nAssumpta, més que firmar, m'agradaria posar dedicatòries, però sóc tant maniàtic que no m'agradaria repetir-me, i m'estressaria quan no em sortís una cosa nova. Tu busca'm, però pensa que jo sí que et tinc vista a tu per les fotos que has posat, així que hauré de decidir què faig si et veig, si et vinc a saludar o fujo corrents, hehehe!\nrits, sense tornar-me boig, però sí, és un molt bon record que conservaré. Va ser un plaer poder parlar amb ells després de tant temps de seguir-los. És cert que un grup es nodreix dels seus seguidors, com un blog, per exemple. A mi m'agrada escriure, però reconec que si no em seguís ni comentés ningú potser no tindria tantes ganes de tirar això endavant. És una mica de reciprocitat, ells donen coses que nosaltres apreciem, però ells necessiten també del nostre escalf, saber que fan coses que agraden. El teu amic haurà de reflexionar a veure què és el que falla.\nJo també pensava que faria el ridícul, però em vaig posar a parlar, i estava molt tranquil. Fins que no t'hi poses... no sé, potser un altre dia vaig la mar de decidit i faig el passerell.\nÉs una llàstima, a mi m'agraden molt, i aquesta cançó em diu moltes coses, però cadascú té els seus gustos, reconec que són especialets. Què faig, et declaro persona non grata aquí?\nrits 4 de març de 2013, a les 19:42\nEspero que no. Si cal, me la tornaré a escoltar... xò.... cal? Et podria dir que millor la deixo reposar i ho torno a intentar, com amb el disc dels Amics,... xò és que el resultat tampoc va ser gaire bo... Millor, et dic que et felicito xq trobis una cançó que et transmet tant i llestos. :)


Utilitzar text vertical al Pages de l’iPad - Suport tècnic d'Apple (ES)\nUtilitzar text vertical al Pages de l’iPad\nEl Pages admet el text vertical al cos dels documents de processament de text, a les formes i a les caixes de text, de manera que pots introduir text i editar‑lo de dalt a baix, com es fa en xinès, japonès i coreà. Cada nova línia apareix a l’esquerra de la línia precedent.\nPer fer servir el text vertical, el document ha d’estar formatat per a xinès, japonès o coreà o bé has de tenir, com a mínim, un d’aquests idiomes a la llista d’idiomes preferits del teu dispositiu. Per obtenir més informació, consulta Crear un document amb el format d’un idioma diferent i Canviar l’idioma i format d’un document.\nPots fer servir qualsevol plantilla del Pages per crear un document amb text vertical, però per veure plantilles de text vertical dissenyades específicament per a xinès tradicional o japonès, has de definir aquest idioma com a idioma principal de l’ordinador o canviar el format d’idioma del document nou.\nUtilitzar text vertical al cos d’un document de processament de text\nEl regle i els tabuladors sempre segueixen la direcció del paràgraf. Per tant, quan actives el text vertical, el regle canvia.\nToca l’angle de qualsevol pàgina del document (de manera que no hi hagi res seleccionat) i, després, toca .\nToca la pestanya Document i, després, activa l’opció “Text vertical”.\nA mesura que escriguis, les línies noves apareixeran a l’esquerra de la línia precedent. Les notes al peu es mostren al costat esquerra de la pàgina.\nPer tornar al document, toca .\nUtilitzar text vertical en un quadre de text o una forma\nToca “Aplicar l’orientació vertical al text” (és possible que hagis de tocar per veure aquesta opció).\nSelecciona el text que vols fer que tingui amplada completa, ja sigui dins d’un objecte o una secció del cos del text.\nTingues en compte les indicacions següents sobre com fer servir el text vertical als documents:\nQuan actives el text vertical en un document de processament de text, les taules integrades del document es converteixen en objectes flotants, encara que desactivis el text vertical.\nQuan actives el text vertical en un document de processament de text amb l’opció “Pàgines oposades” activada, totes les notes a peu de pàgina es mostren al costat esquerre de les pàgines de l’esquerra, encara que la pàgina de la referència es trobi a la pàgina dreta.\nSi copies un quadre de text o forma que conté text vertical i l’enganxes en un document del Pages, el Numbers o el Keynote, l’objecte es mostrarà a l’altre document amb text vertical.\nPer enganxar el text vertical des del cos d’un document del Pages en un altre conservant el format vertical, cal que l’altre document tingui l’opció “Text vertical” activada a la barra lateral al Mac o a “Configuració del document” a l’iPhone o l’iPad.\nSi enganxes text vertical del cos d’un document del Pages al Keynote o el Numbers, es mostra en un quadre de text amb el text horitzontal. Si tens format xinès, japonès o coreà a la presentació o full de càlcul, pots activar el text vertical en aquesta caixa perquè el text torni a estar en format vertical.\nSi canvies la direcció del text, s’eliminaran les anotacions intel·ligents que tingui el text.\nAl mode del presentador del Pages a l’iPhone i l’iPad, el text vertical es mostra horitzontalment i es desplaça verticalment.\nEls documents del Pages amb cos de text vertical no es poden obrir en versions anteriors del Pages que no són compatibles amb el text vertical.\nEls documents del Pages que tenen text vertical dins d’objectes es poden obrir en versions anteriors del Pages, però el text serà horitzontal.\nEl Pages de l’iCloud pot obrir una imatge de només lectura d’un document amb text vertical.\nVeure tambéFormatar un document per a un altre idioma al Pages de l’iPadUtilitzar text bidireccional al Pages de l’iPadFormatar taules per a text bidireccional al Pages de l’iPadUtilitzar guies fonètiques al Pages de l’iPadFormatar text xinès, japonès o coreà al Pages de l’iPad\nAnterior Utilitzar text bidireccional Següent Afegir equacions matemàtiques


El mapa electoral de Sant Julià de Lòria és un trencaclosques - Altaveu el diari digital d'Andorra\nLa clau de volta és la fórmula per derrotar Unió Laurediana i no es descarta una llista blancaL'aparició de la plataforma Desperta Laurèdia trasbalsa l'escenari lauredià\n01/06/2019 (11:15 CET)\nQuan falten cinc mesos per a les eleccions comunals a Sant Julià de Lòria hi ha molt moviment. El deute de Naturlandia i el de la corporació no espanta els aspirants. Tot el contrari. Hi ha contactes i reunions. L'anunci de terceravia-Unió Laurediana de presentar-se a les comunals l'afegeix a un cartell que ja té Demòcrates, el Partit Socialdemòcrata (PS). Cal saber si la plataforma ciutadana Desperta Laurèdia es presentarà sola o en companyia, si prosperaran els contactes que estan duen a terme antics integrants de l'equip comunal de Montserrat Gil i Manel Torrentallé i, sobretot, que farà Laurèdia en Comú que mana ara al comú. El cònsol major, Josep Miquel Vila no ha dit si hi tornarà però li agradaria. Laurèdia en Comú agrupa membres de diverses formacions com els demòcrates, socialdemòcrates, progressistes i independents. Això no és un mapa electoral, és un autèntic trencaclosques.\nAmb l'esperat anunci de terceravia-Unió Laurediana de presentar-se a les eleccions comunals sembla que hagi començat la cursa electoral. Però a Sant Julià de Lòria ja fa setmanes que hi ha molt moviment. Tothom sap que terceravia, que vol recuperar el comú, és la gran favorita encara que no tingui un cap de llista definit. Podria ser Josep Majoral encara que hagués de deixar el consell general. Noms a banda, el partit de Josep Pintat té un matalàs electoral de 1.200 vots i la resta de competidors saben que, per guanyar, han d'arribar a aquesta xifra.\nPer això una opció són les aliances com la que va dur a terme fa quatre anys Laurèdia en Comú que afegida a la caòtica gestió del mandat Gil-Torrentallé (UL) els va donar la victòria. Laurèdia en Comú són demòcrates, socialdemòcrates, independents i progressistes. No està clar que es repeteixi la fórmula, com tampoc ho és que hi torni l'actual cònsol major Josep Miquel Vila. A ell li agradaria com també li feia gràcia en el primer mandat (1995-1999) però no es va poder presentar perquè els que tenien la capacitat de decisió van optar pel duet Pujal-Marfany. La reunió de poble per la tirolina del 2 de juliol serà un bon baròmetre per saber el suport que té.\nHi ha l'opció de fer una llista blanca per derrotar terceravia-Unió Laurediana\nA l'espera del futur de Vila, la parròquia laurediana bull de reunions i de trobades. La majoria són per mirar de configurar una mena de llista blanca per derrotar terceravia-Unió Laurediana. El problema és que ara mateix les postures i les idees són molt diferents. L'aparició de la plataforma ciutadana Desperta Laurèdia ha estat determinant. Hi ha famílies influents i un bon grapat de vots. Aquest capital ha fet que algunes formacions com Demòcrates s'hi hagin acostat però, per al moment, sense èxit. Està clar que una alternativa amb cara i ulls a terceravia ha d'incloure Desperta Laurèdia.\nEl PS està a l'expectativa mentre que Progressistes-SDP està en hores baixes i més pendent, ara mateix, del proper congrés del 15 de juny que de les comunals. Tampoc han passat desapercebuts els contactes que mantenen antics consellers de l'etapa Gil-Torrentallé per fer una llista encara que si no poden culminar, sempre tenen la possibilitat d'integrar-se en una altra llista. L'escenari és molt complicat i la situació de la parròquia, amb el deute de Naturlandia i el de la mateixa corporació, no espanta els possibles aspirants. Poc a poc les peces han d'anar encaixant però en aquests moments el mapa electoral de Sant Julià de Lòria és un autèntic trencaclosques. Especialment si Liberals aspira a traslladar el pacte de govern amb Demòcrates també a les eleccions comunals.


Lowland - Teatre Auditori de Granollers\nPortada > Programació > Lowland\nDivendres 9 d'octubre, a les 21:00\nA través de les migracions dels ocells, aprendrem a volar. Lowland ens retorna a l'animalitat del cos i el moviment, a l'aprenentatge, l'esforç, la tenacitat i la resistència, la bellesa, l'esperit de superació i l'esperit de llibertat. Partir o arrelar-nos? Lowland és el paisatge de cadascú i el viatge. Només es pot volar amb el cos i ens caldrà enginy i imaginació per aconseguir unes ales. Un imaginari del món de les aus i dels homes, ple de llum i vitalitat situat a la terra baixa, a Lowland.\nVenda exclusiva d'abonaments a partir del 2 de setembre a les 10h i d'entrades individuals a partir del 4 de setembre a les 10h.\nPreu ZONA B: 6,00 €\nLa coneguda coreògrafa i ballaria Roser López Espinosa ens presenta la seva primera peça llarga Lowland, un espectacle inspirat en la migració de les aus, al costat del ballarí libanès Guy Nader. Una obra de dansa contemporània que té com a punt de partida el desig ancestral dels éssers humans d’imitar les aus i que ens retorna a l’animalitat del cos i del moviment, a l’aprenentatge, l’esforç, la tenacitat i la resistència; a la bellesa, la superació i el desitjat esperit de superació.\nEl cos imagina i es transforma a Lowland. Un cos que es presenta ple de paisatges, totalment versàtil, amb una paleta de moviments infinita. Un cos articulat, suau, àgil, veloç i potent en un espectacle que, a través de l’extraordinari control i potencia dels ballarins, ens explica convida a descobrir les nostres pròpies ales.\nRoser López Espinosa, graduada en dansa contemporània a Amsterdam, ha col·laborat com a ballarina amb Àngels Margarit / Cia Mudances, Cesc Gelabert i el director de cine Isaki Lacuesta, Iago Pericot (Mozartnu), entre d’altres. Al 2013 estrena Lowland, espectacle que en l'actualitat segueix de gira internacional i que ha rebut una gran acollida de públic i crítica a Les Hivernales al passat festival d'Avignon Off. Els seu treball s'ha programat a festivals internacionals arreu d'Europa, així com a Egipte, Argentina, Xile, Panamà, Canadà i Japó.\nTot un èxit al Festival d'Avignon! Algunes crítiques:\n"És magnífic, magnètic, m’atreviria a dir que hipnòtic."\nJordi Cervera, Catalunya Ràdio\n"50 minuts de perfecció coreogràfica. En demanem més." *****\nConcepte i coreografia: Roser López Espinosa\nCreació i dansa: Guy Nader, Roser López Espinosa\nMúsica original: Ilia Mayer\nAcompanyament artístic: Àngels Margarit\nProducció: L’escènica, Elclimamola\nCoproducció: Mercat de les Flors\nMaster Class amb Roser López Espinosa\nData: 3 d’octubre de 10 a 12 (de 10 a 16 anys) - 12 a 14 h (a partir de 16 anys)\nLloc: Sala Oberta. Teatre Auditori de Granollers\nInscripció gratuïta. Places limitades\nActivitat adreçada al grup de dones Activa’t.\nTaller de moviment amb alumnes del Centre d’Educació Especial Montserrat Montero\nPautes per conèixer millor l’espectacle a càrrec de Jordi Sora, critic de dansa del col·lectiu Recomana.\nData: 9 d’octubre a les 20 h. Sala Petita\nConversa amb la companyia al finalitzar l’espectacle\nA càrrec de Jordi Sora, critic de dansa del col·lectiu Recomana.\nData: 9 d’octubre


Mails per a Hipàtia - El bloc personal de Vicent Partal - Pàgina 9\nUn regal enlluernador\nPublicat el 28 de setembre de 2005 per vicent\nDe tant en tant el correu vell, aquell que li has de posar segells, porta petites joies a dins. Fa unes hores me n’ha arribat una. Es tracta d’un llibre publicat a Catarroja per Afers i que sota el títol de “Pensar la contemporaneïtat” recull divuit converses amb historiadors.\nHe llegit a tota pressa les entrevistes que, per interés personal, em feien més gana. Bé historiadors que sempre m’han interessat com Pierre Guichard i James Casey, bé historiadors o personatges que m’han estat pròxims com són els casos d’Alfons Cucó, Joan Fuster o Pep Termes.\nLes entrevistes, pel que he vist, són d’un nivell molt alt. I de bon llegir. Evidentment cada personatge explica el que vol sobre la seua vida i la seua manera de llegir i escriure la història. L’entrevista amb el difunt Alfons Cucó, per exemple, segueix la via dels seus darrers escrits -un intent, des del meu punt de vista, de netejar la seua poc afortunada etapa política. Però totes elles resulten extremadament interessants. He gaudit molt, és un altre exemple, de l’entrevista amb l’irlandés Casey i he entès com mai abans la seua relació amb el Regne de València. Fins i tot m’he entès a mi mateix llegint una explicació seua: “quan mires el teu propi país i no ets capaç de veure-hi clar perquè el sol t’enlluerna, girar la mirada en una altra direcció, intentant entendre l’altre, és una bona manera de mirar d’entendre el teu mateix, o, almenys, és una bona manera d’aproximar-s’hi”.\nAgustí Colomines i Vicent Olmos (Editors)Pensar la contemporaneïtat\nCatarroja – Barcelona – Palma 2005ISBN: 84-95916-39-8\nPublicat el 26 de setembre de 2005 per vicent\nTornen a insistir alguns en la vella tesi de l’artificialitat del català. Argumenten que l’obra de Pompeu Fabra va ser crear un llenguatge artificial, allunyat del català real i amb la “intencionalitat política” d’apartar-se de l’espanyol.Dijous vaig trobar a Áncora i Delfín, una de les meues llibreries favorites, una edició molt interessant dels “Essais” de Montaigne. En vaig llegir una part fa molts anys en argentí, o en mexicà no ho recorde bé. Aquesta vegada em va semblar que ja estava preparat per a llegir-los en l’original francès. I m’hi he posat. Curiosament, i d’ací la referència a Pompeu, el francès de Montaigne quan discrepa del francès d’avui em sona més pròxim. Aposté contra prémédité o depuis per après, per exemple.Evidentment hi ha un efecte Darwin -segurament com més reculem enrere en les llengües llatines més paregudes són entre elles. Però i el Pompeu francès? Diferenciar-se, parlant de llengües, no és crear?\nPublicat el 23 de maig de 2005 per vicent\nUn text de Zweig m’ha retornat aquest cap de setmana a Ciceró. El vaig llegir quan potser era massa jove però recorde l’impacte profund que em va provocar “Cató el Vell”, en un dels volums impagables de la Fundació Bernat Metge. Vaig pensar que tot estava escrit i que ja havia passat tot. La batalla entre la república i el Cesar, les figures colossals de Juli Cesar i de Ciceró mateix, la traició final… Si haguérem d’escriure un relat de l’alta cultura i l’alta política en qualsevol època només hauríem de canviar els escenaris però els personatges ja han estat dibuixats, segurament de manera insuperable.Zweig m’agrada de manera especial perquè posa de relleu el Ciceró que ara en diríem partidari dels drets humans. I, sobretot, perquè el retrata viu sempre -incapaç d’escapar al perill que l’envolta ni quan es retira entre els llibres al camp. Un home digne.Ut cum dignitate potius cadamus quan cum ignominia serviamus. Sí. M’apunte rellegir-lo aquest agost. Crec que l’assaboriré més i millor.\nPublicat el 23 d'abril de 2005 per vicent\nSupose que avui és el dia més indicat per a explicar que he intentat llegir-me el Quixot quatre voltes en la meua vida. I cap d’elles he pogut. La primera tenia uns tretze anys. Era un dels pocs llibres que hi havia a casa i evidentment em vaig equivocar. A més era d’aquells que en diuen de paper de bíblia, espès tipogràficament i incòmode. Mal començament. Després ho vaig intentar quan estava en la universitat un parell de voltes. La segona després d’una memorable discussió nocturna amb una amiga que no entenia que haguera superat el meu prejudici per Borges, m’agradara Pessoa i m’empassara els clàssics llatins de la Barcino mentre li deia que això del Quixot era un avorriment. Confese que ho vaig intentar amb la millor de les intencions. Però badallava. I de més gran, finalment, em va vindre com una mala consciència i ho vaig intentar la vegada que feia quatre. Res de res. Ara em quede perplexe quan veig tanta faramalla amb Cervantes. Estic segur que no l’ha llegit pràcticament ningú…\nD’eleccions. I Martini.\nPublicat el 19 d'abril de 2005 per vicent\nMentre espere que els cardenals decidisquen qui governarà l’església m’he entretingut una miqueta repassant els dos llibres que tinc a mà del cardenal Martini, el papa que podria haver estat i que sembla que no serà. És vell, té problemes físics, porta anys retirat a Jerusalem i lidera el sector diguem-ne progressista de l’església. Males credencials, a pesar que tothom el considera com un dels dos grans candidats.En català es va publicar fa temps “En què creuen els que no creuen” (Empúries) , un debat entre Martini i Eco, francament agradable. El cardenal torinés hi desplega la seua gran sabiduria però, sobretot, la seua gran capacitat de diàleg. No és que defense coses que ell no pot defensar, no seria lògic. Però defensa parlar de tot, sense condicions i de forma complexa. Són apasionants, per exemple, les pàgines on discuteixen tots dos què és la vida.Amb tot el llibre que m’ha fascinat rellegir és “Verso Gerusalemme” (Feltrinelli). Fa anys que llisc tot el que cau a les meues mans sobre Jerusalem. Una ciutat que em fascina i que crec que és la ciutat clau del futur més immediat. Martini en fa una aproximació “espiritual” profunda i realment aclaridora. Ell es defineix, defineix el llibre com el d’un “pellegrino alle radici della fede”. I el que fa, de fet, és estudiar com neixen les arrels. Ho fa de forma concreta sobre una ciutat complexa com poques però el que hi explica té validesa universal. I ho fa magnífic. Llàstima que no puga ser papa…\nEl millor llibre\nPublicat el 2 d'abril de 2005 per vicent\nEl millor llibre periodístic que mai no he llegit parla precisament del papat. És un llibre extraordinari que va escriure John Cornwell i porta per títol “A Thief in the night” (recordant la frase de l’evangeli…)\nPer desgràcia mai ningú no l’ha traduït al català. Hi va haver, crec, una edició en espanyol però no he trobat la referència. Crec, crec, que es va dir alguna cosa així com “Como un ladrón en la noche”.\nEl llibre neix precisament d’una invitació del Vaticà. La mort de Joan Pau I havia alçat tants rumors que decideixen convidar un periodista conegut per la seua independència i facilitar-li tota la documentació que demane. Cornwell, però, té una idea genial. Simplement relata la seua investigació. No fa una tesi (impossible) sobre el que ha passat sinó que explica com li expliquen el que ha passat. El retrat que n’emergeix és terrible. La meua conclusió personal final va ser que ningú no havia matat Joan Pau I però que el Vaticà l’havia mort. Una peça mestra. Sens dubte.\nPublicat el 23 de febrer de 2005 per vicent\nEscriu Agualusa: “Sabe o que é um judeu? É alguém a quem lembram que é judeu”. Serviria per a catalão…\nPublicat el 8 de febrer de 2005 per vicent\nHi ha gent, editorials, que es dedica a fer petites joies. És el cas de la gent de Campgràfic. Des de València un grup d’amants de la tipografia, va publicant de tant en tant llibres grossos o llibrets exquisits, sempre dedicats a la tipografia i l’art de fer llibres. Per a fulanos com jo, que olorem els llibres en comprar-los, aquests volums són especialment estimables. Ara he aconseguit el darrer: “La copa de cristal”. És un llibretó de Beatrice Ward, publicat originàriament als anys trenta a Anglaterra. La gràcia del cas és que en la impremta els donyets han fet de les seues…\nCom un lladre en la nit\nPublicat el 4 de febrer de 2005 per vicent\nEl Papa torna a estar malalt. Cada vegada que ho està em ve a la memòria un llibre extraordinari, que considere que és el millor volum periodístic que he llegit mai. El va escriure John Cornwell i el va titular a partir de la coneguda frase de l’evangeli segons Mateu: “Com un lladre en la nit”. (“A Thief in the Night”)\nEl llibre intenta narra la mort sobtada de Joan Pau I. I l’opció que agafa el periodista no és la d’intentar esbrinar com va ser sinó la de narrar tot el llarg procés d’investigació que ell va fer. Va parlar amb tothom, pràcticament, i la seua narració acaba deixant un sabor molt estrany i sorprenent. A mi em va fer pensar que no el va matar ningú però que el va matar el Vaticà. És a dir que no hi va haver cap mà executora però en canvi l’estructura vaticana va facilitar la seua mort -conscientment o no.\nBohr …i Churchill\nPublicat el 29 de desembre de 2004 per vicent\nNo ho he fet aposta. Acabada la lectura de la Segona Guerra Mundial m’he capbussat en una biografia de Niels Bohr. Apassionant. I m’hi he trobat que Bohr va visitar Churchill per demanar-li que la ciència fos oberta i no secreta (estem parlant de l’època de la creació de la primera bomba atòmica) i controlada pels parlaments. Churchill se’l va mirar amb despreci i no només no li va fer cas sinó que va dir-li que millor que no parlara de política mai.(Aquesta nota compensa l’entusiasme de l’anterior perquè trobe molt més interessant Bohr que Churchill)\nPublicat el 28 de desembre de 2004 per vicent\nHe aprofitat els dies de Nadal per a rellegir-me part de La Segona Guerra Mundial, de Winston Churchill. L’havia llegit de molt jovenet i en tenia un bon record. Ara l’acaben de publicar en català (a L’Esfera dels Llibres) i he trobat que era una bona ocasió per rellegir-la.Valia la pena. Churchill escriu molt bé. Tallant i sec com també devia ser de polític. Directe. Va sempre directe al gra i no s’està de bromes. Fa la impressió de ser terriblement fred. Però a la vegada sembla que no haja oblidat mai ni una sola cara i relaciona persones i fets amb una meticulositat que ofega. El text és una visió electritzant de com es deu viure una guerra des de dins del tot. Sorprenent. És molt curiós perquè no perd el temps parlant de política, només quan cal explicar alguna decisió que no s’entendria altrament. I això et deixa sense alè. És com si la Gran Bretanya fos només una màquina. Segurament no es podia actuar d’una altra manera ni pensar d’una altra manera si es volia resistir la invasió nazi. Però desconcerta.Hi ha unes pàgines molt doloroses de llegir. Són les que fan referència a la insurrecció franquista. No li fa la benedicció però falta poc. És molt molest. El mateix home que s’alça contra Hitler no fa res contra Franco. Perquè? Pel mig del llibre, per cert, hi ha un retrat peculiar d’un hotel de Barcelona, ocupat per l’esquerra mentre ell prenia el te.\nPublicat el 18 de desembre de 2004 per vicent\nA l’ateneu de Maó m’han ensenyat aquesta vesprada una versió original de Die Balearen. És un tresor enorme. Però resulta una sensació contradictòria pensar que avui seria impossible fer una obra d’aquest tamany i qualitat. I encara menys una persona sola. O bàsicament sola.\nPublicat el 12 d'agost de 2004 per vicent


Màxima intensitat | FCBarcelona.cat\nL’AXA Barça afronta el partit decisiu a l’Eurolliga contra el CSKA amb ganes i energies. La plantilla ha començat la setmana amb doble sessió d’entrenament.\nSense alterar la planificació prèvia establerta, l’AXA FC Barcelona ha distribuït la setmana pensant en la doble jornada, tant a Eurolliga com a l’ACB, però tenint en compte que el duel continental amb el CSKA és decisiu.\nDesprés de guanyar a València, la moral de l’equip és alta. Un triomf que culmina la feina conjunta que havia anat en ascens. A excepció del partit contra la Lottomatica, els jugadors han entès el nou plantejament de bàsquet de Xavi Pascual. Si més no, els resultats han indicat la progressió.\nL’expedició blaugrana va viatjar a València en autocar. L’equip arribava a Barcelona el diumenge al vespre. El dilluns al matí Pascual ha dirigit el primer entrenament, una pràctica que ha servit per preparar els jugadors de cara a una sessió més intensa, la de la tarda.\nDel vídeo al gimnàs\nEls blaugranes han fet sessió de vídeo durant mitja hora al vespre. Xavi Pascual i els seus ajudants han repassat els sistemes de joc del CSKA. Posteriorment, la plantilla al complet ha escalfat a la pista del Palau abans de tonificar al gimnàs del Blaugrana.\nA les ordres de Toni Caparrós, el preparador físic de l’AXA Barça, l’equip ha realitzat un circuït de peses. La plantilla ha tornat a desplaçar-se a la pista per completar les dues hores d’entrenament.\nEl CSKA arriba el dimecres\nEl rival dels blaugranes a la darrera jornada de l’Eurolliga, el CSKA de Moscou, arriba a Barcelona el dimecres al migdia. El conjunt que entrena Ettore Messina té reservada pista al Palau el mateix dimecres a les 20.00 del vespre, seguint la normativa europea. El dijous al matí els russos tornaran a entrenar-se al Palau, abans del matx.


Los placeres de Pepa: SOMORROSTRO, UN SLOW FOOD A LA BARCELONETA\nJordi Castaño 13 de setembre de 2015, a les 12:08\nCom bé dius, hi han un munt de restaurants per aquesta zona de Barcelona i es fa complicat encertar un de bo i equilibrat en la relació preu-racions. Increïble l'episodi del calamar mutant. De vegades, sembla que et vulguin prendre el numero...\nM'ha agradat especialment el "plat" de papada i meló (em sembla una molt bona combinació). I lo dels rumberos amenitzant el dinar, ara no sé si ho dius com una ironia o és que de debò t'agrada. A mi personalment, quan vaig a dinar, gaudeixo més de la conversa amb qui comparteixo taula i àpat, que no pas dels fets del voltant.\nPepa Lázaro 13 de setembre de 2015, a les 12:20\nEls rumberos van arribar quan ja estaven als postres i fan una cançó, recullen la pasta i marxen.\nTot està molt enfocat als visitants del món i fa una mica de llàstima que oblidin fer una carta en català, per exemple...\nCalamar i mongetes a un plat que es diu sípia i coliflor. Pot ser algú concursant dels programes d'aquells de cuina no hagués notat la diferència???\nRicard Sampere 13 de setembre de 2015, a les 12:35\nEs veu prou bé i la gamba de BCN, sempre que en trobo a Santa Caterina en compro... Molt gustosa, no sol donar la talla gegant, però el preu sol ser raonable...\nLa resta ho veig bé i amb el risc de clatellada que té aquesta zona, tampoc ho veig massa car.... La setmana vinent publicarem conjuntament amb el Jordi, una bona enredada que ens van fer.... :) Estén atentos a nuestras pantallas....\nPepa Lázaro 13 de setembre de 2015, a les 17:19\nLes gambes molt bones, algunes massa poc fetes però bones.\nEstarem atents al embolic del que heu estat... víctimes???


El Futbol Sala Puçol guanya al Morvedre i es manté prop del líder\nL’últim dissabte del mes de gener es van enfrontar al pavelló de la Casa de la Juventut de Sagunt el FS Puçol amb l’equip de futbol sala del Morvedre. L’equip puçolenc arribava al partit amb la necessitat de guanyar si no es volia despenjar dels primers llocs de la classificació després de la derrota de la setmana passada davant el CD La Salle.\nL'equip puçolenc va començar amb Juan a la porteria, Bernardo tancant, Toni Garcia per l'esquerra, Alfredo per la dreta i Paco en punta.\nEl partit va començar amb molta inseguritat per part del FS Puçol, no obstant, poc a poc va anar tranquilitzant el joc i intentant fer-se amb el control del baló, encara que no ho acabava d'aconseguir del tot. El partit es desenvolupava d'una forma enrevesada i amb poques oportunitats de gol per les dos parts.\nDavant les poques oportunitats davant la porteria l'equip puçolenc va aprofitar dos jugades a baló parat per a ficar-se amb un 0 a 2 a favor. Primer amb una jugada assajada en un corner que va marcar Toni Garcia, i amb una falta directa marcada per Valdo després.\nNo obstant, l'equip puçolenc no va acabar de fer-se amb el control del partit i prop del descans l'equip local va recurtar distàncies deixant el marcador amb un 1 a 2 en el descans.\nLa segona part va començar amb un Morvedre volcat a l' atac i pressionant a un FS Puçol que no aconseguia mantindre el baló per espolsar-se el domini de l'equip local.\nAmb esforç i un poc de sort el FS Puçol va mantindre a zero la seua porteria al llarg de la segona part i ja prop del final Valdo, amb una jugada individual i confirmant la seua efectivitat davant la porteria rival, va aconseguir el 1 a 3 que donava tranquilitat a l'equip puçolenc.\nEl Morvedre a la desesperada va intentar jugar amb porter jugador, circumstància que va aprofitar el FS Puçol per a aconseguir el definitiu 1 a 4 mitjançant Carlos Cucart i mantindre's en la part alta de la classificació.


Hans Rosling: El creixement de la població mundial | Video on TED.com\nTalks\tHans Rosling: El creixement de la població mundial\nEncara recordo el dia\nque la mestra de l’escola ens va dir\nque la població del món havia arribat\nals 3 mil milions de persones.\nI això va ser el 1960.\nAra us parlaré de\ncom la població del món ha canviat des de llavors\ni de com ho farà en el futur.\nPerò no faré servir tecnologia digital\ncom a les meves cinc primeres TEDtalks.\nHe progressat des de llavors.\nI avui encetaré\nuna nova tecnologia analògica d'ensenyament\nque he agafat d’IKEA:\nAquesta caixa conté mil milions de persones.\nI la mestra ens deia\nque en el món industrialitzat, 1960,\nhi havia mil milions de persones.\nEn el món en vies de desenvolupament, deia,\nhi havia 2 mil milions de persones.\nI vivien apartats uns dels altres.\nHi havia un gran salt entre\nels mil milions del món industrialitzat\ni els 2 mil milions del món en vies de desenvolupament.\nEn el món industrialitzat\nla gent tenia salut,\ni les seves famílies eren petites.\nI la seva aspiració\nera comprar un cotxe.\nEl 1960, tots els suecs estalviaven\nper a poder-se comprar un Volvo com aquest.\nAquest era el nivell econòmic en el que estaven els suecs.\nen el llunyà món en vies de desenvolupament\nl'aspiració de la família mitjana\nera tenir menjar per passar el dia.\nper poder-se comprar un parell de sabates.\nHi havia diferències enormes al món\nquan jo era un nen.\nI aquest salt entre Occident i la resta\nha creat una idea del món\nque encara utilizem lingüísticament\nquan parlem d'"Occident"\ni del "món en vies de desenvolupament".\nPerò el món ha canviat\ni cal actualitzar aquesta idea\ni aquesta taxonomia del món, i cal entendre’l tal com és ara.\nI això és el que us ensenyaré.\nJa que des de 1960,\nel que ha passat en el món fins el 2010\nés que, sorprenentment,\n4 mil milions de persones\ns’han afegit a la població mundial.\nLa població mundial s'ha doblat\ndes que jo anava a l'escola.\nI, naturalment, hi ha hagut un creixement econòmic a Occident.\nMoltes empreses han fet créixer l’economia\ni la població occidental s’ha desplaçat aquí.\nI ara la seva aspiració no només és tenir un cotxe.\nAra volen tenir unes vacances a un destí llunyà\ni volen volar.\nPer tant, aquí és on som avui.\nI els països en vies de desenvolupament amb més èxit\nhan avançat, ja sabeu.\nI han esdevingut economies emergents, que és com les anomenem.\nI ara compren cotxes.\nI el que ha passat fa un mes\nés que una companyia xinesa, Geely,\nha comprat la companyia Volvo.\nI finalment els suecs han comprès que\nalguna cosa grossa estava passant al món.\nPer tant, aquí estan.\nPerò la tragèdia és que els 2 mil milions d'aquí\nencara estan lluitant per menjar i sabates,\nencara són gairebé tan pobres\ncom ho eren fa 50 anys.\nLa novetat és que\non tenim més quantitat de gent, els 3 mil milions d'aquí,\ntambé s'han convertit en economies emergents\nja que tenen força salut, tenen una relativa bona educació\ni ja tenen també dos o tres nens\nper dona, com els rics.\nI la seva aspiració és ara,\nnaturalment, comprar una bicicleta\ni més endavant els agradaria també tenir una moto.\nPerò aquest és el món\nJa no hi ha cap salt.\nPerò la distància entre el pobres d'aquí, els més pobres,\namb els més rics d'aquí, és més gran que mai.\nPerò aquest en un món continu\ndes de caminar, anar en bicicleta,\nconduir fins a volar...z\nhi ha gent a tots els nivells\nI la majoria tendeix a estar a algun lloc del mig.\nAquest és el nou món que tenim avui\nBé, faré una projecció\nfins el 2050\nVaig estar a Xangai recentment.\nI vaig escoltar el que està passant a la Xina.\nI és bastant probable que ens atrapin,\ncom ho va fer el Japó.\nTotes les projeccions diuen que aquests mil milions creixeran\nd'un 1 a 2 o un 3 per cent.\nPerò aquest segon creix amb un 7, 8 per cent. I llavors aterraran aquí sobre.\nI començaran a volar.\npaïsos amb ingressos mitjos o baixos, els països amb ingressos emergents,\ntambé avançaran econòmicament\nperò només si,\ninvertim en la correcta tecnologia ecològica...\nde manera que poguem evitar seriosos canvis climàtics,\ni l'energia es pot mantenir relativament barata...\nes traslladaran fins aquí.\nI començaran a comprar\nAixò és el que ens trobarem aquí.\nLlavors, què passa amb els 2 mil milions de pobres?\nQuè passa amb els 2 mil milions de pobres d'aquí?\nBé, aquí el creixement de la població s'estanca\nja que aquí, entre les economies emergents, ja tenim 2 o 3 nens per dona\nla planificació familiar esta àmpliament estesa\ni el creixement de la població està arribant a la fi.\nPerò aquí, entre els pobres, la població està creixent.\nLlavors aquests 2 mil milions de pobres, en les properes dècades,\ns'incrementaran fins a 3 mil milions\ns'incrementaran fins a 4 milions.\nexcepte una guerra nuclear d'un tipus mai vist,\nque pugui aturar-ho.\nPerquè ja tenim aquest creixement en marxa.\nPerò si, i només si,\nels més pobres surten de la pobresa,\nreben educació, es millora la supervivència infantil,\npoden comprar una bicicleta i un telèfon mòbil i arriben a viure aquí,\ns'aturarà el 2050.\nNo podem tenir gent a aquest nivell\nlluitant per menjar i sabates\nja que continuariem tenint creixement de població.\nI deixeu que us ensenyi per què\ntornant als vells temps\nde la tecnologia digital.\nAqui a la pantalla tinc\nles meves bombolles de països.\nCada bombolla és un país. La mida és la seva població.\nEl color identifica el continent.\nEl groc és Amèrica,\nel blau marí és Àfrica, el marró és Europa\nel verd és l'Orient Mitjà\ni el blau clar és el sud d'Àsia\nAixò és la Índia i això és la Xina. La mida és la població.\nAquí tenim els nens per dona,\n2 nens, 4 nens, 6 nens, 8 nens\nFamilies grans contra famílies petites.\nL'any és el 1960.\nI aquí a baix, la supervivència infantil,\nel percentatge de nens que sobreviuen a la infantesa\nfins que arriben a l'escola.\n60 per cent, 70 per cent, 80 per cent, 90\ni gairebé el 100 per cent, com tenim actualment\nen els països més rics i amb més salut.\nPerò fixeu-vos, aquest és el món del qual parlava la meva mestra el 1960.\nMil milions en el món occidental aquí,\nalta supervivència infantil, famílies petites.\nun ventall de països en vies de desenvolupament,\namb famílies molt grans\ni una escasa supervivència infantil.\nQuè ha passat? Engeguem el món. Som-hi.\nHo veieu?, així que els anys passen, la supervivència infantil creix.\nTenen sabó, higiene, educació,\nvacunes i penicil·lina.\nI després planificació familiar. La mida de les famílies decreix.\nQuan arriben al 90 per cent de supervivència infantil, les famílies decreixen.\nI la majoria dels països àrabs de l'Orient Mitjà\ncauen aquí, cap a famílies petites.\nMireu, Bangladesh està atrapant l'Índia.\nTotes les economies emergents del món\ns'agrupen cap a Occident\namb una bona supervivència infantil\ni families petites.\nPerò encara tenim els 2 mil milions de pobres.\na aquestes dues caixes que tinc aquí?\nI encara tenen una supervivència infantil\nde només el 70 al 80 per cent,\nel que vol dir que si et neixen 6 nens,\nn'hi haurà com a mínim 4 que sobreviuran\na la propera generació.\nI la població es doblarà en una sola generació.\nLlavors la única manera\nde realment aturar la població mundial\nés continuar millorant la supervivència infantil\nfins al 90 per cent.\nÉs per això que les inversions en salut de la Fundació Gates,\nUNICEF i les organitzacions humanitàries,\njuntament amb els governs dels països pobres\nsón tan importants.\nPerquè realment ens estan\najudant a assolir\nuna població d'una mida sostenible en el món.\nPodem aturar-nos a 9 mil milions si fem les coses ben fetes.\nLa supervivència infantil és la nova ecologia.\nÉs només mitjançant la supervivència infantil\nque aturarem el creixement de la població.\nI això serà així?\nBé, no sóc optimista,\ntampoc sóc pessimista,\nsóc un convençut "possibilista".\nÉs una nova categoria en la qual deixem de banda les emocions\ni mirem el món només analíticament.\nPodem tenir un món més just.\nAmb tecnologia respectuosa amb el medi ambient,\namb inversions que alleugin la pobresa,\ni amb un bon govern global,\nel món pot esdevenir així.\nI fixeu-vos on ha quedat el vell Occident.\nRecordeu quan aquesta caixa blava estava tota sola,\nliderant el món, vivint la seva pròpia vida.\nAixò no tornarà a passar mai més.\nEl rol del vell Occident en el nou món\nés convertir-se en els fonaments\ndel món modern.\nPerò és un rol molt important.\nFeu-ho bé i acostumeu-vos-hi.\nLa població mundial creixerà fins 9 mil milions en els propers 50 anys. Només augmentant el nivell de vida dels més pobres podrem controlar el creixement de la població. Aquesta és la paradoxal resposta que Hans Rosling revela a TED@Cannes mitjançant una nova i espectacular tecnologia visual (ja veureu).\tIn Hans Rosling’s hands, data sings. Global trends in health and economics come to vivid life. And the big picture of global development—with some surprisingly good news—snaps into sharp focus. Full bio »\tTranslated into Catalan by Carles Massallé Cruañas\tReviewed by Patricia Gomez-Romero\nViews 2,320,027 | Comments 228\nViews 285,893 | Comments 237\nViews 1,145,519 | Comments 266


Publicat el Divendres, 28 abril 2017 08:22\nÚs de les cookies per la nostra banda\nConfiguració de l'usuari per a evitar les cookies\nAquesta Política de cookies és parteix integrant de les Condicions Generals i la Política de Privadesa. L'accés i la navegació en el lloc web, o l'ús dels serveis del mateix, impliquen l'acceptació de les Condicions Generals (i per tant de la Política de Privadesa i Política de cookies). Per favor, llig-les atentament.\nT'agraïm que hages decidit visitar-nos. Volem que la teua experiència en el lloc web siga tan bé com siga possible, i per aqueix motiu hem escrit aquesta Política de cookies de la forma més transparent possible.\nLes cookies són arxius que contenen xicotetes quantitats d'informació que es descarreguen en el dispositiu de l'usuari que s'utilitza quan visites un lloc web. La seua finalitat principal és reconèixer a l'usuari cada vegada que accedeix a i ens permet, a més, millorar la qualitat i la usabilidad de la nostra web.\nLes cookies són essencials per al funcionament d'Internet; no poden danyar l'equip/dispositiu de l'usuari i, si es troben activades en la configuració del teu navegador, ens ajuden a identificar i resoldre possibles errors de funcionament de la web.\nHi ha diferents tipus de cookies. Totes elles treballen de la mateixa manera, però tenen xicotetes diferències:\na) Cookies de Sessió: Les cookies de sessió duren solament la durada de la teua visita i s'esborren quan tanques el navegador. La seua finalitat principal és identificar el tipus de dispositiu, recolzar la seguretat del lloc web o la seua funcionalitat bàsica. No contenen informació personal que ens permeta identificar a una persona.\nb) Cookies Persistents o Permanents: S'emmagatzemen en el disc dur del dispositiu i nostra web les llig cada vegada que realitzes una nova visita a la web; posseeix una data de caducitat o expiració determinada, complida la qual la cookie deixa de funcionar. Ens permeten identificar les teues accions i preferències, analitzar les visites i ens ajuden a comprendre com arriben els usuaris a la nostra pàgina per a millorar els nostres serveis.\nc) Cookies de Funcionalitat: Permeten a recordar decisions adoptades per l'usuari, com el seu login o identificador. La informació que aquestes cookies arrepleguen s'anonimiza (és a dir, no conté ni el teu nom, adreça, o altres dades).\nd) Cookies de Tercers: Les cookies de tercers són les cookies que instal·la un lloc web que no és el que estàs visitant; per exemple, les usades per xarxes socials (com Facebook) o per complements externs de contingut (com Google Maps). A més, algunes empreses de publicitat usen aquest tipus d'arxius per a realitzar un seguiment de les teues visites en cada lloc en el qual s'anuncien.\ne) Cookies Analítiques: Són cookies que tenen per finalitat el manteniment periòdic i garantir el millor funcionament i servei a l'usuari, recopilant dades de la teua activitat.\n3. Ús de cookies per la nostra banda\nMitjançant l'accés al lloc web del COL·LEGI SANTA MARÍA DEL CARMEN - ALACANT, acceptes de manera expressa que puguem usar aquest tipus de cookies en els teus dispositius. Si desactives les cookies, pot ser que la teua navegació per no siga òptima i algunes de les utilitats que disposa no funcionen correctament.\nAmb la finalitat de reconèixer-te i prestar-te un millor servei, el nostre lloc utilitza cookies (petits arxius de text que el teu navegador emmagatzema) pròpies. Els avantatges que comporta l'acceptació de les nostres cookies es tradueix en un estalvi de temps. Així mateix poden ser utilitzades també per a reconèixer-te entre visites successives i així adaptar el contingut que se't mostra, per a obtenir informació sobre la data i hora de la teua última visita, mesurar alguns paràmetres de tràfic dins del propi lloc, i estimar el nombre de visites realitzades, de manera que puguem enfocar i ajustar els serveis i promocions de forma més efectiva.\nEl lloc utilitza el servei Google Analytics, que és prestat per Google, Inc., entitat l'oficina principal de la qual està en 1600 Amphi theatre Parkway, Mountain View (Califòrnia), CA 94043, Estats Units ("Google").\nGoogle Analytics utilitza cookies per a ajudar-nos a analitzar l'ús que fan els usuaris del lloc. La informació que genera la cookie sobre el teu ús del lloc (incloent la teua adreça IP) serà directament transmesa i arxivada per Google en els seus servidors d'Estats Units. Google usarà aquesta informació per compte nostre amb el propòsit de seguir la pista del teu ús del lloc, recopilant informes de l'activitat del lloc i prestant altres serveis relacionats amb l'activitat del lloc i l'ús d'Internet. Google podrà transmetre aquesta informació a tercers quan així li'l requerisca la legislació, o quan dites terceres processen la informació per compte de Google. Google no associarà la teua adreça IP amb cap altra dada del que dispose Google.\nSi ho desitges pots rebutjar el tractament de les dades o la informació rebutjant l'ús de cookies mitjançant la selecció de la configuració apropiada del teu navegador. No obstant açò, si ho fas, pot ser que no pugues usar la plena funcionabilidad d'aquest lloc. En utilitzar aquest lloc consenteixes el tractament la teua informació per Google en la forma i per a les finalitats a dalt indicades.\nLa nostra pàgina utilitza el servei Google Analytics, que és prestat per Google, Inc., entitat l'oficina principal de la qual està en 1600 Amphitheatre Parkway, Mountain View (Califòrnia), CA 94043, Estats Units ("Google"). Per açò, amb visitar la nostra pàgina atorgues expressament el teu consentiment al fet que aquesta informació generada per les Cookies de Google Analytics siga transferida als servidors de Google Inc. situats en EE.UU; concretament la informació que genera la cookie sobre el teu ús del lloc, recopilant informes de l'activitat del lloc.\n4. Configuració de l'usuari per a evitar les cookies\nDes de COL·LEGI SANTA MARÍA DEL CARMEN - ALACANT i en compliment de la normativa legal vigent, posem a la teua disposició la informació que et permeta configurar el teu navegador/navegadors d'Internet per a mantenir la teua privadesa i seguretat en relació a les cookies. Per açò, et facilitem la informació (en Castellà) i enllaços als situats de suport oficials dels principals navegadors perquè pugues decidir si desitges o no acceptar l'ús de cookies.\nAixí, pots bloquejar les cookies a través de les eines de configuració del navegador o bé pots configurar el teu navegador perquè t'avise quan un servidor vulga guardar una cookie:\na) Si utilitzes Microsoft Internet Explorer, en l'opció de menú Eines > Opcions d'Internet > Privadesa > Configuració. Per a saber més visita\nb) Si utilitzes Firefox, en l'opció de menú Eines > Opcions > Privadesa > Cookies. Per a saber més visita\nc) Si utilitzes Chrome, en la secció d'Opcions > Opcions avançades > Privadesa. Per a saber més\nd) Si utilitzes Opera, en l'opció de Seguretat i Privadesa, podràs configurar el navegador. Per a saber més visita\ne) Si utilitzes Safari, Preferències> Seguretat. Per a més informació, pots consultar\n5. Què ocorre si es deshabiliten les cookies?\nAlgunes funcionalitats dels serveis i àrees d'est lloc web podrien no funcionar correctament si es deshabiliten les cookies.\n6. Actualitzem la nostra Política de cookies?\nÉs possible que actualitzem la Política de Cookies del nostre pàgina web, per açò li recomanem revisar aquesta política cada vegada que accedisca a nostre lloc web amb l'objectiu d'estar adequadament informat sobre com i para què usem les cookies.


Jo que sóc català i altre català alhora…\n… tanco la darrera pàgina del llibre a casa els pares.\nÉs allà on el Poblenou perd el seu nom i la Maresma encara no arriba.\nÉs el pis on vaig arribar amb pocs mesos de vida, després de néixer més a prop del Besòs que de Pedralbes.\nLa tanco i cloc els ulls per a reviure aquells passatges que, primer el pare, després el pare i la mare i, finalment, els seus tres fills vam viure en carn pròpia.\nNosaltres ni vam venir del sud, com tants d’altres ni som d’aquests paratges que ens van acollir.\nNosaltres que vam baixar d’Osona, vam ser rellogats, vam viure força penúries i més aventures fins a viure en aquell estatge familiar de la Maresma que, de palau gegant va passar a niu menut. Ja cooperativistes, vam venir aquí on tanco la darrera pàgina del llibre, aquella pàgina on en Paco Candel parla de mi, dels nens que, com jo, veiem el nostre entorn amb imaginació pròpia i les ensenyances de pares i mestres.\nRecordo el Camp de la Bota i La Perona, les senyores que feien caritat en una guardaria que, en deixar-la a la bona de Déu, es va organitzar i es va alliberar cooperativament per a esdevenir un exemple de revolta popular en temps obtusos.\nRecordo les parròquies de curas rojos, que no sabien que ho eren en molts casos, i aquell metge de fondes conviccions catòliques i espanyolistes que va posar consulta en aquests barris humils i que, anys i anys, ens ha acompanyat tota la vida. Ell era un venerat sant per la gent de la Maresma i del Sud-Oest del Besòs sencer. I sa filla encara hi fa les dents al mateix lloc, tu!\nAra, que tinc els estudis que els meus pares no van tenir, m’agrada tornar als barris on vaig néixer, veure com han canviat de fesomia, però no pas d’estadants. I és que, malgrat la cirurgia urbanística viscuda, segueixen essent portes d’accés per a immigrants d’arreu.\nNosaltres hi vam arribar d’Osona. Amb nosaltres van arribar-hi de Castella, Andalusia o Galícia. Ara, els nous altres catalans venen del Marroc, del Pakistan, de Mali, de la Xina, de l’Equador i del cor de l’Àfrica negre. I jo, no puc més que mirar-me’ls com a germans que reprodueixen allò que nosaltres vam viure. I que, si en som conscients, estan construint aquest país, tot enriquint-lo, emmotllant-s’hi com poden per a construir plegats aquest país plural i divers que se sap ric i proper a aquell que se’l vol estimar sense voler-lo uno, grande y monolingue.\nAquesta entrada s'ha publicat en 01f. ...amb bona lletra el 28 d'abril de 2014 per Lluís Mauri Sellés\nUnes Homilies per a tenir-los a tots lligats\nQuan hom sent Homilies d’Organyà, ja se li activa la cançoneta del “text més antic escrit en català”. I és que l’educació memorística porta aquestes coses i si, a més a més, es repeteix contínuament, s’agafa al cervell com una sangonera a la pell.\nAra, arrel d’un programa de ràdio a Andorra, s’ha sabut que això no és ben bé així i no només no és ben bé així, sinó que se sap que no és ben bé així des dels temps en què es van descobrir les Homilies.\nPerò, per què va transcendir l’un text i no els altres?\nLes Homilies d’Organyà són un fragment de sermonari destinat a la predicació de l’Evangeli, és a dir, un text celestial, pur, no tacat per les baixeses humanes. I això, durant el segle que ara deixem, i sobretot en el moment del seu descobriment, donava força mítica a la llengua que s’originava “literàriament” amb aquest document.\nDavant seu, hi trobem dos documents plenament terrenals: els juraments de vassallatge de Radulf Oriol a un senyor feudal; i els Greuges de Caboet que relacionen les vexacions que ha suportat aquest senyor feudal dels seus vassalls, els castlans de Cabó.\nCom pot el català haver nascut literàriament en textos d’aital natura poden tenir l’origen en un bucòlic sermonari?\nCom es pot pretendre que la obediència o la desobediència que supuren als altres documents siguin constitutius de la nostra parla?\nOi més en un país on, mancats d’Estat, ens hem fet artistes contemplatius de la natura i les divinitats.\nSuposo que el pas que es cou enguany, ajuda a fer aflorar la documentació alternativa a unes homilies meselles i fugitives.\nAquesta entrada s'ha publicat en 01f. ...amb bona lletra el 21 de març de 2014 per Lluís Mauri Sellés\nEconomia o estalvi?\n“- Comptador de llacs. Jo, de gran, vull ser comptador de llacs!”\nKilian Jornet (2011) Correr o morir\nAquesta setmana he acabat de llegir un d’aquells llibrets que transiten per la cara oculta de la història.\nEs tracta d’un manualet de butxaca per a pedagogs atrevits i persones que cerquin en l’educació de la quitxalla, un estímul empoderador i creatiu i no un canal mesell i passiu.\nEl llibre em va picar l’ullet des del remenut aparador de la llibreria de vell que hi ha al gracienc Torrent de l’Olla. De fet, em va agradar la imatge de la portada i em va seduir veure que era un clàssic possiblement revisitat.\nEn entrar al palauet del llibre antic, un llibreter d’ofici em va començar a parlar d’edicions originals de la biblioteca que, per tal d’educar la quitxalla, va veure la llum a l’empara d’aquest històric centre de formació que, cap al 1900, es va ubicar al carrer Casp.\nPerò jo no volia originals, oi més quan el llibret que tenia entre mans era la tercera edició (abril, 1978) del nº 2 de la Col3lecció “Promoción del Pueblo” que una editorial basca havia tret en dansa coincidint amb la bullidera pròpia dels moments històrics.\nEl recull d’articles i escrits en qüestió té per autor a Francisco Ferrer i Guardia i porta per títol La Escuela Moderna.\nI, entre les joies que s’hi inclouen, hi ha un escrit imperdible que ens hagués estalviat molts mals de cap i situacions vergonyants com la que ara vivim si n’haguessim fet més cas o l’educació racionalista s’hagues estès pel món mundial.\nParlo de ‘El ahorro escolar’ on l’insigne pedagog reflexiona sobre la fundació d’una caixa d’estalvis administrada pels alumnes de l’escola d’un Ateneu Obrer i on diu el següent:\n“Economía, significa uso prudente, metódico y previsor de les bienes, y ahorro, es reducción y limitación del uso de esos bienes. Economizando se evita el derroche; ahorrando el que no dispone de lo superfluo, se priva siempre de lo necesario”.\nGran resum d’un escrit on aprofundeix en l’errada d’ensenyar l’estalvi als fills d’aquells que tenen sous de misèria i que, per tant, es priven de la vida en nom d’un futur al que, per manca de recursos, potser no arribaran mai.\nEl pedagog, com a alternativa, proposa educar les criatures en economia, és a dir, en bona gestió dels recursos disponibles per tal de tenir la millor vida possible en les condicions en què es troben els nens i les seves famílies. Aquelles que, en els seus temps, se’n deien obreres i que ara – oh! benvolguda neoparla – han perdut el nom.\nEn qualsevol cas, i sense donar més detalls d’una obra magna condensada en poc més de 200 pàgines, és d’economia llegir un llibre escrit en temps d’esperança, publicat en temps d’esperança i que, ara, que sembla que només tenim temps i no ens queda esperança, val la pena espigolar.\nUn cop acabada La Escuela Moderna i la seva educació lliure i oberta en les edats més joves de la persona, inicio la lectura d’un cas pràctic recent: en Kilian Jornet i la seva afició de contar llacs convertida en ofici.\nAquesta entrada s'ha publicat en 01f. ...amb bona lletra el 14 de març de 2014 per Lluís Mauri Sellés\nLibreux és l’Empordà\nAquestes darreres setmanes he estat intel·lectualment segrestat per un d’aquells atacs de follia que només les lletres més punyents són capaces de generar.\nRostros ocultos m’ha fet fugir del món actual, m’ha fet passejar pels anys més foscos del segle passat, m’ha fet navegar pels sentiments més amagats de la naturalesa humana i, per damunt de tot, m’ha escurçat els trajectes de casa a la feina i de la feina a casa.\nUn instant sublim durant aquest encisador devenir literari fou el matí del 23 de febrer del 2014 quan, a l’ombra de les restes esborrades de les cases troglodites de Calafell, patia de cledanisme. Màgic instant per un lletraferit que, portat per la lectura, s’encisava amb la blavor de la mar, s’ungia del verd dels propers turons de la comarca i vivia l’intens amor descrit pel mestre.\nHidden faces és una obra mestra de la literatura universal, un treball literari escrit per un geni immortal de fondes arrels empordaneses. Salvador Dalí dibuixa un món complex, un quadre en moviment, el teatre més complert d’aquells anys convulsos que, traient-lo d’Europa, el van portar a fer les amèriques.\nRostros ocultos va ser escrita en anglès l’any 1943 i hauria de ser de lectura obligada per tots aquells que vulguin saber els entrellats de la política, de la diplomàcia, de la vida al camp i de la màgia d’unes descripcions vives i detallades, però dinàmiques i gens molestes pel lector que hi resta atrapat.\nNo hi sobra res, no hi manca res. I, al final, hom té el regust d’un llibre que cal assaborir una vegada i una altra per a prendre tot l’elixir que el geni de Port Lligat hi ha abocat.\nUn elixir capaç de maridar guerra i camp amb imatges tan plàstiques com aquesta:\n“En el seno de la estación floreciente, al mirar sobre los campos, nos sorprendemos cuando observamos el rápido crecimiento, semana tras semana, de algunas plantas que parecen saltar de la tierra con un vigor expansivo, lujuriante, báquico, imperialista, que jamás puede ser detenido ni dominado, que es peculiar de los blitz-krieg de la familia de los guisantes. En tanto que el desarrollo se halla en su período de mayor esplendor, todo lo absorbe y todo lo borra; eso es el hitlerismo. Alemania: un brotar frenético, de guisantes y alubias. Nos olvidamos de los robles. Pero, repentinamente, durante un dia hermoso, ese mismo tallo erecto que soportaba el peso de las alubias, comienza a mustiarse, las alubias doblan la cabeza, termina la temporada… y al cabo de pocos días vemos que sólo quedan en el terreno vestigios amarillos y marchitos de lo que antes fue una planta de ofuscante verdor. Y entonces nos damos cuenta de que durante todo este tiempo han brotado unos retoños de roble, que han arraigado entre aquellos despojos; y levantamos la mirada para ver una vez más las venerables formas que los han producido.“\nImatge premonitòria d’un conflicte, de tots els conflictes. Imatge que atorga al llibre la gràcia de l’atemporalitat que encara és més present en el dinar que obra el llibre, veritable profecia de la discussió política que es produeix entre tuitaires moderns, o en la imatge final que deixo que el lector actual descobreixi i en faci els símils oportuns amb el món que ens toca viure.\nAcabaré assegurant que Dalí és un geni que no deixa indiferent i que, després de la lectura, una ombra de dubte ennuvola el meu cervell: és Dalí millor escriptor que pintor?\nLa resposta només es pot formular després de la lectura de Rostros ocultos, una obra mestra on el franco-alemany Libreux és el nostre Empordà franco-català i que demana a crits una traducció a la llengua nadiua del geni que la va parir.\nAquesta entrada s'ha publicat en 01f. ...amb bona lletra el 7 de març de 2014 per Lluís Mauri Sellés\nLa baula perduda del contisme en català\n“Recorda que el català és la llengua de dos dels més grans alquimistes que mai han existit, Llull i Vilanova, i acabaràs de comprendre el caràcter críptic de la teva cultura” – Fragment de La llengua del diable\nQui em segueixi per les xarxes socials, haurà tingut ja esment d’una de les lectures que m’ha acompanyat en el trànsit del 2013 al 2014. Qui no em tingui lligat per aquest sistema de relacions virtuals, coneixerà tot seguit l’objecte màgic d’aquest inaudit trànsit.\nFer el descobriment que he fet en l’any que es tanca, just quan vaig camí dels 44 anys de vida, m’ha fet pujar els colors a la cara. Jo que estimo el relat, el conte, per damunt de qualsevol altre fòrmula literària. Jo, que n’escric i n’invento a totes hores. Jo, un servidor, no havia accedit encara a la rica, diversa, plural i metòdica lletra de Josep Palau i Fabre.\nContes de capçalera ens mostra un cant coral producte d’una ment tan creativa com informada. Palau i Fabre s’abeura en la grandiosa tradició de la rondallística de la primera meitat del segle XX, la sacseja i en treu el bo i millor. Calders, Bontempelli, Ruyra, Poe o Huxley treuen el nas entre les pàgines d’aquest monstre oblidat de les lletres catalanes.\nPalau i Fabre, el meu vergonyant descobriment, se m’apareix com la baula perduda entre els contistes que van començar llurs obres abans de la guerra civil, la generació Trabal-Tisner-Calders i la generació Pàmies-Monzó o, si es vol, les plomes de la transició.\nLlegir Palau i Fabre és un exercici de llibertat absoluta, sobretot si hom para esment en els difícils anys de llur producció literària, encara més quan hom se’l troba derrotat i perdut dins l’olla gris d’una postguerra que mai s’acaba.\nSort n’hem tingut els lletraferits que el París, sempre París, li retornes l’esma i el fes renèixer com l’au Fènix de les lletres catalanes.\nAquesta entrada s'ha publicat en 01f. ...amb bona lletra el 17 de gener de 2014 per Lluís Mauri Sellés\nEl malson de llegir el relat perfecte\nAra que comencen festes, jo acabo una d’aquelles peces de pura artesania literària que et treuen l’alè i t’inflen les veles.\nAmb l’Aigufang d’en Joan Lluís-Lluís m’ha passat el mateix que em va passar amb el Seda d’en Baricco: trobar-me que és escrit el relat que destil·la tot el suc de la meva ànima mortal.\nL’oreneta, l’assassí i l’esclau conformen un triangle que dóna moviment a una novel·la farcida de poesia, de denúncia, de queixa, de mort i redempció.\nI el curiós de tot plegat és que, d’alguna manera o altra, ambdós relats mariden la Mediterrània amb el Japó.\nQuina serà la misteriosa connexió entre la mar menuda i el país del sol ixent?\nQuina, la que uneix aquests relats amb una ànima aliena als seus fautors?\nAquesta entrada s'ha publicat en 01f. ...amb bona lletra el 23 de desembre de 2013 per Lluís Mauri Sellés\nXalant amb el cervell i les seves martingales\nLa setmana que vam tancar dissabte, va ser una setmana d’esbojerrament laboral i de gaudi en els trajectes de casa a la feina i , de la feina a casa.\nUns viatges que han estat d’una amenitat gormanda amanida amb unes vesprades d’ideal i divertit plaer lector.\nLa base de tot plegat: la ciència. O, per afinar un xic, els incipients descobriments d’aquells agosarats que s’endinsen en el cervell humà per a cercar-hi respostes i descobrir-ne els embullats camins del pensar.\nDe dia, alguna mirada furtiva, llegia amb sorpresa el títol de la meva lectura. I és que El cervell erótic, d’Adolf Tobeña es fa atractiu de sortida.\nEs tracta d’un llibre de títol suggerent i subtítol novelesc – Neurologia sentimental -, que resulta atractiu i païdor per a les ments no endinsades en el complexe llenguatge dels científics.\nDe fet, el seu ritme és més literari que assagístic i està espigolat d’un tou d’anècdotes, cites i referències a la saviesa i la cultura popular que faciliten la lectura, fins i tot, pels ignorants com jo.\nI és que jo, ignorant de mena, m’he divertit d’allò més i he après algunes paraules, expressions i formules màgiques que circulen per aquest caparronet que, sense voler semblar carrincló, Déu m’ha dat.\nAra que sé que estic carregat d’oxitocina i vasopressina, em sento un xic més relaxat, tot i preguntar-me quins avenços hi han hagut en el camp d’estudi d’un llibre publicat ja fa 19 llargs anys?\nAls vespres, com deia en iniciar aquest divertiment, he acompanyat la susdita lectura amb un treball molt més profund i endinsat en el cervell dels humans.\nI el cervell va crear l’home, d’Antonio Damasio és un llibre no apte per a lectors de mal païdor. Feixuc com ell sol, llegint-lo, tenia la sensació que les neurones xerricaven i tot.\nI això que tot plegat es resumeix en el subtítol: Sobre com el cervell va generar emocions, sentiments, idees i el jo.\nPerò clar, quan hom fa pura arqueologia neurocientífica sobre l’evolució d’aquest comandament central del cos humà, el lector profà només toca vores.\nAixò sí, n’aprèn, per exemple, que cervell i cos són en constant diàleg i que, de fet, cadascuna de les cèl·lules té el seu propi “cervell”, Un cervellet que capta les necessitats de la cèl·lula i fa les comandes a unes neurones que fan feina fina i esponerosa per atendre les necessitats arribades constantment a través del cos.\nI que no és bell saber noves coses? que no és bell generar-se noves preguntes? que no és bonic saber-se un ignorant a base d’acumular coneixements temptatius sobre quelcom que dia a dia portem amb nosaltres, però que desconeixem d’allò més?\nAquesta entrada s'ha publicat en 01f. ...amb bona lletra el 9 de desembre de 2013 per Lluís Mauri Sellés\nDe la història dels homes a la història de la humanitat\n“superar la tradicional història dels homes i aconseguir, com volia el poeta, mostrar la multitud i cada home en detall, amb el que l’anima i el que el desespera” Josep Fontana, la història dels homes, Ed. Crítica, Barcelona, 2000\nLa història dels homes d’en Josep Fontana és una obra mestra que haurien de llegir entesos i profans. Es tracta d’una reivindicació de l’ofici d’historiador que s’endinsa en el moll de l’ós d’una disciplina tan important com ignorada pel comú de la població.\nDes de l’antigor més arcana, el vencedor s’ha fet el passat per a justificar el seu domini, el seu estat, el seu poder. De tant en tant, algú malda per fer-ne altres lectures i aquests han estat qûestionats i perseguits fins apartar-los del món de la veritable història.\nEls historiadors, aquells historiadors ben pagats, han construït discursos que han estat acceptats d’aital manera que han portat a massacres delirants com les de Ruanda o l’Afganistan.\nEl llibre, descobrint les trampes de la història, obra portes a l’esperança, a l’esperança de la història polisèmica, plural i rica fruit del diàleg i l’acceptació de tots els móns existents, de totes les realitats que han existit, exiteixen i existiran. I ho fa amb la senzillesa d’un savi que sap que no pot arribar arreu i demana ajuda de tothom per llegir totes les cultures, totes les societats i tots els tarannàs que fan, dia dia i a peu pla, la història, la història de la humanitat i llurs anònims components.\nAquesta entrada s'ha publicat en 01f. ...amb bona lletra el 22 de novembre de 2013 per Lluís Mauri Sellés\nHo confesso: soy amanecista\nVaig conèixer, ho confesso, la pel·lícula per televisió.\nNo recordo quan, no recordo on, ni amb qui era… si és que hi havia algú amb mi. Però en veure-la, vaig quedar-ne prendat, extasiat, esmaperdut: José Luis Cuerda havia fet un retrat subrural (que no surreal) d’Espanya i les seves cabòries.\nNo hi sobrava res, no hi faltava res i, cada cop que la miro – ara descansa en format DVD en algun altar de casa -, hi trobo més riquesa, més detalls que la fan una obra mestra del cinema universal.\nEl film sap envellir amb gràcia i aquesta Espanya d’ara s’entesta en copiar i reproduir la pel.lícula constantment. La realitat ha esdevingut un remake d’un film que, al meu parer, va creixent i creixent fins a l’apoteòsic final.\nTot això ve a tomb de la publicació del guió d’aquesta apoteosi mística. Una publicació que, com no podia ser d’altra manera, arriba a les llibreries en plena tardor.\nEl llibre, d’acurada presentació, inclou una imperdible introducció del mateix director que, al ensems, va comentant el guió, tot espigolant-lo de referències i records de gravació.\nAllà descobrim l’encert de les escenes no gravades i coneixem anècdotes com la de la gairebè segura aparició d’en Joan Manuel Serrat al costat de l’enyorat Ovidi Montllor.\nEn aquest punt però hi ha discrepàncies, ja que la participació del Noi del Poble Sec, segons d’altres fonts, podria haver restat Ferran Ranyé del quadre d’actors d’aquest panorama.\nEn qualsevol cas, gran homenatge per una pel·lícula que és al cinema universal el què el Quixot és a la Literatura: revelació pura de la natura dels humans.\nAquesta entrada s'ha publicat en 01f. ...amb bona lletra el 21 d'octubre de 2013 per Lluís Mauri Sellés\nPeripècies d?un enviament postal\nJa fa un bon grapat de dies que vaig pujar damunt d’Ogassa per visitar els enyorats espais que envolten la Taga i Sant Amanç.\nAllà, en un d’aquests raconets sublims del Pirineu, descansen les despulles d’un captaire de la pau que van fent sao en terra fèrtil i propera.\nA partir d’aquell dia, en què anava acompanyat de parents propers, vaig sentir la necessitat de recuperar l’esperit d’en Lluís Maria a través de les seves obres.\nFou llavors que vaig tenir noves del llibre d’en Lluís Busquets i Grabolosa de recent aparició. Demanat a Llibres.cat no me’l van poder servir per manca d’exemplars, però curiosament la tarda del 10 de setembre de 2013, vigília de la Diada, el volum em va venir a cercar en una de les llibreries de la Vila dels llibres que en Lluís Maria tan estimava.\nLes peripècies però no tenen cap relació amb l’obra suara esmentada, sinó amb les d’un llibre de lectura més sucosa i amb una força singular: el Dietari final.\nCercant per internet, vaig trobar-lo al web de la Casa del Libro, una cadena de llibreries que va caure en les mans del Grup Planeta en aquell any olímpic on Barcelona es mostrava al món de la mà del Cobi, mentre bona part dels captaires, amb ideals compartits a l’autor de l’obra, eren objecte de ratzia per part de l’Espanya constitucional.\nTres setmanes després, em va arribar un missatge de Correos.es al mòbil, indicant-me que ja podia passar a recollir l’enviament de Espasa Calpe, S.A. a l’oficina del carrer Independència, 333 de Barcelona.\n– Estranya ubicació – vaig pensar jo que estic acostumat a anar a l’oficina de Gran de Gràcia.\nEn anar a recollir el paquet, em van informar que ja no el tenien a la oficina, que els havia arribat per error i que, en veure’n la direcció, l’havien remès a la sucursal gracienca.\nEus aquí la peripècia del dietari final d’un captaire inquiet i ric que, fins i tot, finat com és, se salta la cotilla del Kronos de les lletres – el Grup Planeta – per passar per la independència abans d’arribar a les mans d’aquest pobre captaire ignorant que vol sadollar-se dels aprenentatges dels altres.\nAquesta entrada s'ha publicat en 01f. ...amb bona lletra el 27 de setembre de 2013 per Lluís Mauri Sellés\nReflexió sobre tot plegat, a propòsit del Quixot dels ignorants\nJa fa un bon grapat de dies que tenia pendent la lectura d’aquest llibre editat sobre textos d’en Joan Amades que foren escrits als anys 40 del segle passat.\nI és que, el Quixot dels ignorants, és una peça de fina etnografia contemporània que diu més del nostre present que no pas del passat que tracta.\nEndintsant-se en el que avui anomanem merxandatge, l’obra ens carda un clatellot d’upa que ens fa reconèixer com a veritables ignorants, ja que, el Quixot dels ignorants, parla molt poc del Quixot i molt de les societats de la ignorància que, mandroses per la lectura, perceben la realitat, únicament i exclusivament, a través de la imatge i els guarniments.\nEl gran vencedor de tot plegat són les arts gràfiques i el disseny, disciplines on podem incloure la televisió i el cinema, entre d’altres nascudes després d’aquell tombant de segle on el Cavaller de la Triste Figura i en Sanxo Panxo – com en deia la quitxalla – aconseguiren fama i fortuna.\nLa coincidència de la lectura d’aquest llibre amb els preparatius de la Diada del 2013 ha estat molt il?lustrativa de l’argument suara emprat: la proliferació de merxandatge de la Via catalana, fins i tot en els grans basars xinesos, ha estat novament l’esca que ha popularitzat la idea subgjacent a uns actes de sobirania que, si han acabat essent populars, ha estat més pel merxandatge que pels raonaments que els motiven.\nI que ningú s’ho prengui com una crítica a la causa, o al procés, o a la profussió de l’esmentat merxandatge. Res més lluny de les intencions d’un apunt que, partint d’un llibre de vell, mostra com la popularització no arriba per la fidelitat a la causa o les idees, sinó per la manera com es comuniquen i arriben al comú dels ignorants que, més enllà del possible insult, és la més pura descripció d’aquell que desconeix quelcom, en aquest cas, la simbologia de l’independentisme i, qui sap si, el mateix significat i usos de la sobirania com a concepte jurídic i de l’Estat com a instrument de gestió de le diferències de qualsevol veïnat.\nMés enllà d’això, només recriminar la manca de lectures i l’excès visual, la manca d’educació i cultura que se supleix amb informació supèrflua i manefla. I ès que, com diu una samarreta d’un company de feina:\nAquesta entrada s'ha publicat en 01f. ...amb bona lletra el 16 de setembre de 2013 per Lluís Mauri Sellés\nFins i tot els pares novells tenim instants de solitud quan són vacances. Instants que, en el meu cas, han omplert tres lectures agraïdes i sàvies.\nEl viatge el vaig iniciar amb un clàssic recuperat i de curiosa lectura. Rayuela no només fou company de viatge, sinó que la mística de les seves pàgines esdevingué bar a Càdis i una xarrancs en les humides arenes de la baixamar de Rota.\nSeguidament, vaig tenir el plaer d’endinsar-me en els orígens del futbol a Sevilla, uns orígens mariners i emparentats amb Huelva, indret on les mines de Rio Tinto podrien ser el telúric origen del futbol a la pell de brau.\nL’estiu ha acabat amb un sacrifici arcà, amb una veneració precristiana i mediterrània. I és que, el Diálogo con Navegante, és un artefacte de mil lectures.\nLa més senzilla i complaent amb el lector mandrós és la defensa de la festa de braus. Però restar en aquesta fina pell, desmereix la força d’uns escrits que s’originen en un d’aquells instants crítics que la vida et porta: José Tomàs, segons els entesos el millor torero del món, pateix una enganxada a Aguascalientes que és ben a punt de llevar-li la vida. Navegante esdevé així el brau més famós de la història d’aquest bàrbar art on la vida i la mort ballen tan plegades com el brau i l’home.\nRecomanada lectura d’un conjunt de relats breus que, voltant l’escrit parit pel príncep de Galapagar, t’endinsa en un món tan llunyà com íntim, tan bàrbar com delicat, tan instintiu com filosòfic. Fins i tot, si ets prou afinat, podràs aplicar els coneixements adquirits a móns tan llunyans als de la Festa com poden ser les relacions polítiques a la pell de brau o moltes situacions de la vida i la feina on el ball entre la vida i la mort resta amagat en artificis i mentides, il•lusions de triler i cadenes jeràrquiques.\nAquesta entrada s'ha publicat en 01f. ...amb bona lletra el 30 d'agost de 2013 per Lluís Mauri Sellés\nLa Xarranca d’en Cortázar\nQuin millor indret per cloure una lectura impossible d’acabar que aquest bell resguard de la Quinta Velha de Cabanas, a l’Algarve portuguès.\nLa mar em porta aromes argentins, si és que l’Argentina és un territori i Buenos Aires un espai. I les casetes, blanques i pures com un sudari, mariden la remenuda Formentera amb el continent americà. Icona colonial per a escatir un producte del colonialisme i les migracions derivades d’aquest estat hipnòtic de la humanitat.\nI és que, acceptar el repte de la segona possibilitat de lectura que ens ofereix Don Julio, és abocar-se a l’espadat de la desesperació del lector perdut en les pàgines d’un laberint que és mirall de la pròpia vida.\nEl segon Rayuela, el que salta laberínticament d’un punt a un altre del llibre sense ordre ni concert, aboca al valent lector a l’abisme del dubte i la distracció: orb, un hom es troba incapaç de saber què llegeix, quan falta per acabar la lectura, si Manú és Horacio i la Maga, Talita, o si ja és en el món dels somnis o encara es passeja en la realitat del protagonista.\nEn enrocar-se en l’apoteòsic final d’aquesta angoixant lectura, Rayuela esdevé foc d’artificis, visió onírica personal, i la poesia d’alguns dels seus passatges s’agombolen en la ment d’un lector ebri de paraules i begudes, de begudes i morts, de morts en vida que esperen eternament ésser recollits de la morgue d’un manicomi que, sospites de quinta velha, només existeix en la ment d’un home que no ha sortit de Paris, d’un home polifacètic, d’un ésser tan esquizofrènic com la humanitat que l’ha parit.\nAquesta entrada s'ha publicat en 01f. ...amb bona lletra el 9 d'agost de 2013 per Lluís Mauri Sellés\nLectures creuades: Piratas y pateras + La revolució sense enemics\nAquesta darrera setmana he tingut el plaer d’endinsar-me en les entranyes de la bèstia a través d’un d’aquells documentats manuals, les informacions recollides en el qual, haurien d’aparèixer dia si i dia també en els mitjans de comunicació.\nPiratas y pateras lleva la màscara tribal als conflictes africans i buida d’arguments la xenofòbia contra els immigrants.\nAmb dades, exemples i testimonis reals, el llibre analitza la manera com conglomerats i empreses europees, nord-americanes, japoneses i dels reialmes de la Península Aràbiga, estant adquirint els recursos del continent, tot expulsant-ne les comunitats locals. Inversors globals contra emprenedors locals, cultius intensius per generar combustibles ecològics i cultius latifundistes enfront de camps comunitaris per a l’autoconsum.\nL’acaparament de terres a l’Àfrica no només empobreix al continent i, fins i tot és darrera d’algunes de les guerres més conegudes d’aquell tros de món, sinó que a més a més està acabant amb l’agricultura en els països originaris d’aquestes empreses. Si algun pagès s’endinsa en les problemàtiques africanes, segur que esdevé un José Bové a la catalana.\nDes de Catalunya, el cas de Mercatalonia que s’explica en el llibre, fa mal. Fa mal perquè intenta amagar el negoci i les disbauxes neocolonials darrere d’una cortina solidària teixida amb les engrunes dels beneficis d’un projecte tan acaparador com el de la resta de casos exposats. I fa més mal encara perquè darrera d’aquest projecte hi ha un tou de diners nostrats que podrien invertir-se en territori local i deixar-se d’aventures que només generen fam i misèria allà on es fan… i aquí també.\nLa resultant de la lectura de Piratas y pateras gairebé et porta gairebé a prendre les armes i començar a tallar caps. Però, per sort, un company d’estudis n’ha fet una contra-part més efectiva: La revolució sense enemics.\nLa revolució és una d’aquelles obres que t’enxampa ben aviat perquè la diagnosi que fa del món actual és clara i diàfana, i les propostes per saltar la paret són tan senzilles de portar a la pràctica com la voluntat de cadascuna de les persones que ens proposem que hi ha alternatives al culte del diner que ens envolta pels quatre costats.\nRecomano doncs les dues lectures:\n– La primera per saber què som capaços de fer al continent “de sota” seguint l’idol econòmic, i per treure’ns – si la tenim implantada – la xenofòbia envers els veïns vinguts d’allà. I,\n– la segona per saber qui sóm, en quin món vivim i com podem ser més feliços per poc que ens ho proposem.\nAquesta entrada s'ha publicat en 01f. ...amb bona lletra el 31 de maig de 2013 per Lluís Mauri Sellés


L’Euram aporta un 37% del PIB estatal | Euram\nInici » Xifres i mapes de l'Euram » L’Euram aporta un 37% del PIB estatal\nA continuació presentem una primera sèrie de xifres representatives de l’evolució de l’Euroregió de l’Arc Mediterrani (Euram) en els darrers anys. S’analitza el producte interior brut, el nombre d’empreses, el mercat laboral i la inversió estrangera.\nEl PIB de l’Euram suposa al voltant d’un 37% del total del PIB de l’Estat espanyol. Atenent a les darreres dades disponibles, pel conjunt del territori Euram s’observa el pes que representen cadascun dels territoris en el total. Catalunya es trova en primer lloc, un 60%, seguida del País Valencià, les Illes Balears, la Catalunya Nord I Andorra, respecte el total de l’Euram.\nFont: Institut Nacional d’Estadística, Departament d’Estadística d’Andorra, Institut Nacional d’Estadística i dels Estudis Econòmics\n* Referents a tot el Llenguadoc-Rosselló (falten dades específiques pels Pirineus Orientals)\n(A) Estimació avançada\n(1ª E) Primera estimació\nEn referència al PIB per càpita s’observa com la mitjana de l’Euram està un 13% per sobre de la total de l’Estat espanyol.\nLes empreses de l’Euram representen al voltant del 30% del total d’empreses de l’Estat espanyol. Catalunya es troba en primera posició seguida del País Valencià, les Illes Balears i Andorra. Per la Catalunya Nord les darreres dades disponibles són per 2011 i suposa un total de 37.402 empreses, un 3,6% sobre el total de l’Euram. No s’observen variacions destacables en el període analitzat. La tendència de l’Euram segueix la de l’Estat espanyol.\nFont: Institut Nacional d’Estadística, Departament d’Estadística d’Andorra\nL’Euram presenta uns valors més positius pel que fa a l’atur que l’Estat espanyol, 8 punts per sota segons les darreres dades d’Eurostat. Concretant xifres, l’Euram presenta una taxa d’atur entre la franja d’edat dels 15-74 anys que es troba 4 punts per sota de la de l’Estat espanyol. Pel que fa als percentatges de població activa, l’Euram presenta xifres similars a les de l’Estat espanyol, al voltant del 65%. Si diferenciem la dada per sexes, s’observa com a l’Euram en els cas de les dones els percentatges són uns 10 punts inferiors als dels homes.\nEl pes de la inversió estrangera a l’Euram sobre la resta de l’Estat espanyol augmenta progressivament des d’un 20,5% el 2014 fins a un 23,8% el 2016. Això implica una inversió bruta estrangera de 4.130 milions l’any 2014 fins a 5.583 milions el 2016. Per territoris de l’Euram, Catalunya concentra la major part de la inversió (al voltant del 80% de la inversió extrangera a l’Euram).\nFont: Ministeri d’Economia, Indústria i Competitivitat


ELS CATALANS LLEGEIXEN 4,3 LLIBRES CADA ANY, UN MÉS QUE FA SIS ANYS – Vols Llegir?\nEls catalans van llegir durant el 2012 una mitjana de 4,3 llibres. Es tracta d’un lleuger increment respecte l’any anterior i un llibre més que fa sis anys, quan se’n llegien 3,4. De fet, la lectura és el segon consum cultural més estès, només per sota d’escoltar musica. El 61% de la població del país llegeix llibres, 3,9 milions de persones. Quant a l’idioma, el castellà continua sent l’opció preeminent (66,6%) i els llibres en català superen la quarta part del consum total (27,8%), un 15% més que els darrers sis anys. El sector constata una davallada en la compra de llibres tot i que incrementa el consum a través del préstec a biblioteques, la cessió entre coneguts i la pirateria.\nEls lectors catalanoparlants consumeixen llibres tant en castellà com en català en una proporció similar (51% enfront al 45,8%), és a dir, fan un consum bilingüe. Per contra, els lectors castellanoparlants fan un consum de llibres més elevat en castellà que en català (87% enfront a l’11%), és a dir, tendeixen a fer un consum més monolingüe. Per la seva banda, els lectors en altres llengües, el 50% consumeixen llibres en castellà i el 13% en català. Actualment, 1,1 milions de persones llegeixen llibres en català.\nEl 40% dels lectors han comprat el llibre que han llegit i la majoria (79%) ho ha fet en una llibreria. El 16% ho han fet en una gran superfície, cadena cultural o de llibreries, el 4% en un hipermercat i un 1% en el quiosc. Així, mentre disminueixen les vendes, s’incrementa el consum ja que s’utilitza més el préstec a les biblioteques, se cedeixen entre els amics i la resta s’obté de pirateria.\nLa disminució durant el primer trimestre d’aquest any es mantenen al voltant del 7%.\nDurant el 2012, el 4,6% dels lectors han obtingut un llibre a través d’Internet i d’aquests, el 55,6% n’ha disposat sense pagar.\nArticle/post 875 – Vols llegir? – Ràdio Nova\n2013actualitathàbits de lecturalectures particularsnotíciesràdio novaSant Jordi 2013vilanova del camí


Comprar domini .PER.TJ a Catalunya | Dominis lliures\nCercar dominis .per.tj\nDisponibilitat i preu de dominis .per.tj\nMitjançant aquesta utilitat podràs comparar el preu dels dominis d'internet .per.tj de i comprovar si nom de domini web que necessites es trova lliure o ja ha estat registrat prèviament per una altra persona, entitat o empresa. Si desafortunadament el domini ja ha estat registrat podràs realitzar un whois per conèixer les seves dades de registre, o també el podràs visitar directament per comprovar si està en línia.\n2.- En principi, si es tracta d'un lloc web d'empresa, hauries de comprovar si el nom de la marca està lliure. Per exemple, si vens rentadores MarcaX, sempre serà millor comprar el domini MarcaX.per.tj en lloc rentadoresbones.per.tj. Si no és possible, hauries de buscar un nom de domini que tingui implícita la paraula que millor representi l'activitat del teu lloc. En aquest cas, podríem triar rentadoresMarcaX.per.tj\n3.- És essencial que el nom de domini sigui fàcil de recordar. Per això, procura utilitzar un nom de domini curt, amb paraules bensonants i que contingui alguna keyword (paraula clau) rellevant. Però evita sempre donar-li caràcter d'eslògan, ja que els dominis tipus lamillorwebderentadores.per.tj, encara que sembli el contrari, avui ofereixen poca credibilitat i transparència de cara a l'usuari. Evita també l'ús del guió (-), pot donar lloc a confusió a l'hora de transmetre'l verbalment.


Un any invictes a Europa - FC Barcelona\nHomeFutbolPrimer EquipNotíciesUn any invictes a Europa\nUn any invictes a Europa\nDes de l’anada dels vuitens de final de la Champions 2010/11 que el Barça no cau derrotat en competició europea Encadena ja tretze partits sense perdre i sis desplaçaments seguits guanyant\nBayer 04 - FCB / FOTO: MIGUEL RUIZ - FCB\nL'última derrota europea del Barça es remunta al 16 de febrer del 2011, al camp de l'Arsenal. Era, també, l'anada dels vuitens de final de la Lliga de Campions. Des de llavors, l'equip va mantenir una trajectòria impecable fins a la inoblidable final de Wembley. I manté la directa aquest curs, ja que no va perdre ni un sol partit a la fase de grups ni tampoc ho ha fet al primer partit dels vuitens. En total, en pràcticament un any, 13 partits invictes a la màxima competició continental.\nDe l'Emirates a Wembley\nDesprés del KO a l'Emirates (2-1), el Barça va remuntar al Camp Nou amb un gran partit (3-1). Posteriorment, va guanyar els dos partits davant el Xakhtar Donetsk (5-1 i 0-1), als quarts de final, i va vèncer al Santiago Bernabéu (0-2) i va empatar a casa a les semifinals (1-1), contra el Madrid. El 3-1 sobre el Manchester United a la final de Wembley el convertia en un indiscutible campió.\n6 victòries consecutives fora\nLa bona ratxa continental s'ha mantingut a la temporada 2011/12. A la fase de grups va empatar en el debut contra el Milan a casa (2-2) i va aconseguir el triomf en els cinc compromisos següents. A Leverkusen, l'equip ha reprès la competició novament amb bon peu.\nLa victòria a Alemanya suposa la sisena consecutiva fora de casa a la Champions, la millor marca de la seva història.\nSegon 1-3 en una anada europea\n“La segona part és una lliçó per a la tornada"