The Daily Avalanche: Jugant amb llamps i trons\nHo diré ràpid, per escurçar la meva humiliació, però jo era un d’aquells que el recent any 2011 se’n fotia de “Joc de trons” (tant de les novel·les de George R. R. Martin com de la sèrie televisiva adossada), que considerava la “high fantasy” com una distracció per a adolescents immadurs i onanistes, i que creia seriosament que amb la relectura de la trilogia dels anells de Tolkien l’any 1999 ja havia complert més que de sobres amb les obligacions que tot lector serva per la literatura de gènere anglo-arcaic. Pocs anys més tard m’he vist obligat a topar-me amb la crua realitat, com un Saule “chaparrito” camí de Damasc, i davant de l’èxit inqüestionable i de llarga durada del programa de la HBO la curiositat em va vèncer i vaig mirar l’episodi u de la primera temporada de “Game of Thrones”. No ho hagués fet mai!, perquè vaig quedar abduït a l’instant i em vaig haver d’empassar a continuació i d’una tirada els quaranta primers capítols de la saga abans de ser capaç de pronunciar sense entrebancs Valar Morghulis.\nCom que sóc l’últim mono indocumentat que ha arribat a les mateixes conclusions que tota la resta de mortals, no les diré gaire alt; però, obligat per un periodista peresós, d’aquells que exigeixen una resposta abans que una reflexió, escopiré quatre notes a peu de pàgina en relació a la sèrie en curs.\n Un dels punts més valorats de “Joc de trons” és la imprevisible volatilitat dels seus protagonistes. En tota història del gènere heroic-fantàstic no hi ha res més clar des del capítol u que l’adjudicació del paper de l’heroi, aquell que resultarà virtualment invencible i que ens acompanyarà fidelment fins al final de l’aventura. A la vida real d’herois n’hi ha els justos: avui som aquí i demà se’ns pot haver endut la Parca, una inseguretat que rarament trobem a les nostres ficcions. Per això qualsevol espectador adult trobarà una mica mancades de suspens les trames dels còmics de super-herois o les d’Asterix (a qui Obelix o la poció sempre salvaran “in extremis”).\nDes de la primera temporada de “Joc de trons” (de fet des del final del seu primer capítol) els espectadors ja sabem que no es pot donar cap personatge per segur. La idea va ser confirmada al sisè episodi (“Una corona d’or”), quan va desaparèixer una mosca vironera que prometia irritar-nos en el futur fins al paroxisme; i amb més ressonància als dos darrers lliuraments de la temporada. En el cas del personatge defensat per Sean Bean, no és pot dir a dreta llei que es destapi cap “spoiler”, perquè és veritat universalment coneguda que Sean Bean mor a totes les dramatúrgies on intervé (amb l’excepció de “Troia”, i perquè feia d’Odisseu).\nEl debat sobre la dubtosa esperança de vida de les figures que poblen “Joc de trons” troba el seu principal obstacle en el personatge de Beric Dondarrion, ressuscitat diverses vegades gràcies a l’arbitrària màgia que es treu de la màniga en George R. R. Martin. Vist això, no ens sorprengui que alguns dels personatges difunts de les últimes temporades reapareguin en episodis posteriors, cosa que em tocaria bastant la pera.\n Sembla que George R. R. Martin no té manies a l’hora de bifurcar les seves trames tantes vegades com calgui, més inspirat per la brisa del moment que per la premeditació calculada. A l’hora de traduir-les al mitjà televisiu, corren el perill de la dispersió fragmentària. De fet, hi ha capítols que semblen una corrua de microescenes de dos minuts en vint-i-cinc localitzacions diferents. Per fortuna hi ha també alguns episodis que se centren en una única situació. I a la quarta temporada, amb la seguretat de tenir el públic ja captiu, es permeten alguns extensos diàlegs que, sense ajudar a fer avançar la trama, fan molt per enriquir el retrat dels protagonistes.\nDe totes maneres, amb la quantitat de personatges que han de manejar els guionistes, em fa por que algun se’ls hi quedi traspaperat. Algú se’n recorda d’aquell oncle Stark que pertanyia a la Guàrdia i que va desaparèixer nord enllà a la primera temporada? L’hem de donar per definitivament perdut o reapareixerà com a “deus ex machina“ d’aquí dues temporades? I l’únic bastard supervivent del rei Robert, el tornarem a veure o va bolcar la seva pastera en aigües de l’estret? I encara que el menut dels Stark està en bona companyia, em fa patir aquesta temporada i mitja sense notícies seves.\n Un cop liquidada la franquícia de Harry Potter, la flor i la nata dels comediants britànics ha trobat el seu refugi ideal a “Joc de trons”. Apart del mencionat Sean Bean, és un goig poder comptar amb la solidesa professional d’un Charles Dance, un Jonathan Pryce, un Ciarán Hinds, un Stephen Dillane o un Liam Cunningham. Encara que la que m’ha proporcionat més satisfaccions és Dame Diana Rigg, bastant espatlladeta, però en un paper deliciós de vella dama sense pèls a la llengua.\nEn realitat, em costaria mencionar una interpretació feble entre tot el poblat elenc. De les que considero favorites sempre queda el dubte si la qualitat del personatge no jugarà a favor de l’actor. Sigui com sigui, deixeu-me citar Aidan Gillen (Petyr Baelish), Michelle Fairley (Catelyn Stark), Gwendoline Christie (Brienne of Tarth) o Rory McCann (Sandor Clegane, “El Gos”). Dit sigui de passada, l’Aidan Gillen pot presumir d’haver protagonitzat tres sèries televisives tan emblemàtiques i irrepetibles com “Queer as Folk”, “The Wire” i aquesta que ens ocupa.\nMés meritori encara és que el nombrós “cast” infantil/juvenil estigui a l’altura del que d’ells s’espera. Si el llunàtic Bran Stark d’Isaac Hempstead-Wright o l’odiós Joffrey Baratheon de Jack Gleeson són irreprotxables, què puc dir de la seva contrapartida femenina? Sempre resulta arriscat apostar per un actor que encara no ha fet el “canvi”, però tant si es tracta del xicot amb enagos que representa l’Arya Stark (Maisie Williams) o de la bleda desenganyada de Sansa Stark (Sophie Turner), només puc confirmar que controlen amb mestratge els seus papers.\n “Joc de trons” conté algunes de les escenes de nu més injustificables de la història de la televisió. Allò del nu per exigències del guió aquí no té ni lloc ni espai pel perdó. De fet, el terme “sexposition” se’l va inventar el crític Myles McNutt a propòsit d’aquesta sèrie. Explicat en poques paraules, si vols compartir informació necessària però tediosa, millor que l’acompanyis amb imatges tenyides de sexe i epidermis: tetes en el cas femení o natges, en el masculí. Carice Van Houten (Melisandre), Natalia Tena (Osha) o Emilia Clarke (Daenerys Targaryen) són algunes de les mosses encarregades d’aquesta galdosa funció; mentre que Finn Jones (Loras Tyrrell), Pedro Pascal (Oberyn Martell), Jason Momoa (Khal Drogo) o Michiel Huisman (Daario Naharis) aporten la quota de carn masculina.\n A l’univers imaginat per Martin la màgia i la fantasia són presents des del primer instant, però la seva revelació és tan esporàdica com arbitrària. Aquí apareixen una mena de morts vivents, allà una bruixa, més enllà un gremi d’homes que són capaços de canviar la seva aparença física, uns gegants, uns mamuts, uns nens visionaris… Tots aquest elements són clàssics de diverses tradicions del gènere, però no em sembla que aquí dibuixin un món “versemblant”: l’autor i els guionistes se’ls treuen de la màniga per potenciar el factor sorpresa; però després d’utilitzar-los deixen perdre’s el fil. Es podria dir que Pratchett comet el mateix pecat als llibres de Discworld, però Pratchett és voluntàriament paròdic i el seu material de base són les convencions de gènere. De totes maneres li concediré a George R. R. Martin el benefici del dubte i esperaré futures evolucions de l’element màgic, a veure si tot acaba prenent un significat còsmic.\n[5 bis] Al públic en general, els dracs ens agraden molt, de fet ens fascinen, perquè són com dinosaures medievals. I no hi ha res que ens agradi tant com els dinosaures; llàstima que fossin bèsties prehistòriques que no compartiren pla amb els sàpiens. En molts capítols de “Joc de trons” es diria que els dracs fan el paper de la llaminadura que es dedica a l’espectador pacient que ha aguantat fins al final. Suposo que no sóc l’únic que espera amb candeletes el moment que els dracs de la Daenerys entrin veritablement en acció.\n Resulta curiós com pot evolucionar (o no) una sèrie televisiva. Neix sempre amb un episodi pilot que és tant una aposta com una incògnita. Fins i tot quan el pilot resulta convincent, queda tota la feina de bastir una primera temporada inapel·lable per a l’espectador mitjà. “Joc de trons” fa temps que se n’ha sortit sense discussió i es pot notar en l’increment del seu pressupost, que al principi era tirant a moderat i que ara més aviat peca de “nouveau riche”. Des del primer dia dissenyen millor el “medieval brut” que el sud hedonista i faller. No estic segur que els “production values” que gasten ara els afavoreixi gens ni mica. King’s Landing, que mai de la vida anomenaré Desembarco del Rey, és el més proper que em puc imaginar a un encreuament entre Marina D’Or i una sarsuela.\nI ja que hi som, alguns canvis entre temporada i temporada poden ser una mica traumàtics. El més fort de tots la substitució de l’actor Ed Skrein per en Michiel Huisman de la tercera a la quarta temporada (encara que, en el fons, sortim guanyant, perquè l’Skrein era una mica Loco Mía). Però també serien dignes de menció els canvis de tall de cabells de Nikolaj Coster-Waldau, les corbes creixents de Daenerys, o la conversió de Sansa en adolescent gòtica a la cinquena temporada.\n Un aspecte que potser no es subratlla de forma suficient és la visió tan escèptica de la vida que demostra George R. R. Martin (o com el tron de les mil espases està fet en realitat de dues-centes (espases), en confessió de Petyr Baelish o de Ser Varys, tots dos igualment cínics en aquell moment). Per conveniències de màrqueting i d’electoralisme, en Pablo Iglesias ara utilitza aquesta sèrie per promocionar-se. L’ha regalada al rei d’Espanya i ha moderat un volum d’assaigs polítics sobre idèntica fantasia. No ha entès res de res, a menys que pensi que Espanya és un país dominat pels dracs.\n Ai, sí, oblidava la violència. Sol ser breu i MOLT gràfica, amb clara intenció de fer-te regirar l’estómac. Previsiblement l’espectador estàndard americà s’ha sentit ofès per les freqüents escenes de sexe, però ha trobat perfectament acceptables tots els esclafaments de vísceres (com diu el meu nebot de cinc anys: ho fan amb una gallina; que no el senti en Morrissey!)\n Peter Dinklage. Hip, hip, hurra!\nXeXu 30 d’abril de 2015, a les 9:27\nQuè dir davant d'aquesta anàlisi tan exhaustiva... Doncs començant pel principi, que m'alegra saber que algú tan exigent i crític com tu confirma que la legió de fans d'aquesta saga no estem equivocats, que no només és un producte de màrqueting, sinó que és una obra sòlida i diferent d'altres del gènere. Jo sóc amant dels llibres i, com tots, ara estic emprenyat perquè la trama ja s'ha diversificat i cada capítol és una invenció. Però la sèrie s'ho val, està molt ben feta i també cal reconèixer-ho. Els llibres, però, aporten uns matisos difícils d'explicar que fan que la sèrie sempre es quedi curta.\nCom que bàsicament estic d'acord amb tot el que dius (fent menció especial al punt 9), comentaré només el tema de la màgia. A mi sí que em sembla consistent. No és un món màgic. Bàsicament és una història de cavalleria, però passen algunes coses que la gent no entén, i que tem. Alguna cosa s'està despertant i fa que la vida no sigui tan tranquil·la i segura. Més enllà de les guerres dels homes, hi ha forces que s'eleven, hi ha poders divins, hi ha forces sobrenaturals, i alguna cosa enllà del mur que els homes no estan preparats per conèixer. La majoria de personatges es preocupen pel que passa en aquest món, la política, les aliances, els diners. Alguns estan preocupats per coses menys tangibles, però igualment mundanes, com l'honor, la lleialtat, etc. Però d'altres veuen que passen algunes coses, i que cal tenir-les en compte. Després hi ha els que les pateixen o les provoquen. Màgia a petites dosis, i creixent al llarg de la història. A mi m'està bé.\nI res, que celebro compartir aquest gust amb tu, que no sempre passa.\nAllau 30 d’abril de 2015, a les 11:53\nXexu, segurament en conèixer tant la versió literària com la televisiva tens una visió més exacta de l'univers de Joc de Trons i de les seves implicacions màgiques. Des del meu coneixement parcial, de vegades les trobo una mica "per la cara", però ja dic que em reservo per veure com girarà la cosa en el futur. El que no faré és llegir els llibres: no sé si em queda tanta vida disponible ;p\nRoselles 30 d’abril de 2015, a les 12:34\nDocns parlant d'Asterix, a casa som una mica com els gals, que encara ens resistim a la invasió de la febrada de Joc de Trons, hehehe Bé, no, la veritat es que jo vaig veure fins el cinquè episodi de la 1T i el meu home es va acabar la 1T, i res més. No ens ha enganxat com a la resta, ves a saber perquè.\nDe teu anàlisi exhaustiu (com bé diu el Xexu) del que clar, m'he perdut força, em quedo amb que en Sean Bean sempre mor. És una de les primeres coses que vam comentar amb el meu home al principi de veure la sèrie, que aquest personatge, justament per ser interpretat per en Sean Bean, duraria dos telediaris.\nAllau 30 d’abril de 2015, a les 16:48\nDoncs si després de la primera temporada no us va agafar la febre és que esteu ben immunitzats.\nFRANCESC PUIGCARBÓ 30 d’abril de 2015, a les 20:34\nvaig veure la primera temporada al canal plus, però m'avorria, allí o follaven o es mataven i tot era molt previsible, allò que ja has vist tantes vegades. Ben feta si que ho està, però a mi no m`interessa. Prefereixo 'Louie'\nAllau 30 d’abril de 2015, a les 21:10\nNo et pensis, Francesc, cada vegada és menys previsible; de totes maneres entenc que no estiguis per fantasies.\nOliva 30 d’abril de 2015, a les 20:38\nHAN SAPS UN NIU¡¡¡,JO NOMES LI TROBO QUE ES UN RECUIT,..LA GUERRA DE LES ROSES,LA GUERRA DELS CENT ANYS,UN TOC DE TEMPLERS...I ENDAVANT LAS ATXES¡¡¡\nAllau 30 d’abril de 2015, a les 21:12\nOliva, jo d'història no en sé gaire i em poder colar tranquilament un refregit de la guerra de les roses (però amb dracs i mamuts afegits).\nAnònim 4 de maig de 2015, a les 11:04\nPots esborrar el comentari de sobre que m'ha sortit tallat per culpa d'un html fallit...\nAh! Ah! M’ha caigut un mite! Tu! No et podies equivocar! Com podies no glorificar Joc de Trons fins ara?! Sort que finalment t’has redimit oh pecador! I ens has deixat aquest anàlisis magnífic :D\n1) A Joc de Trons qualsevol pot morir es cert, però ja s'ocupa l'autor de remplaçar les morts amb nous personatges, no para de sortir gent nova! En la sèrie en menor mesura, però en els llibres es escandalós! Es cert, Sean Bean ha nascut per morir. Té un promig de 1,24 morts a l'any!. Estic totalment d'acord amb que el truc de ressucitar no m'agrada gens, és un dels principals defectes de la saga.\n2) Cert, hi ha personatges que practicament despareixen durant temporades o llibres sencers. Per mi en Benjen Stark serà un dels personatges claus de la sèrie, he dit! En canvi per mi el bastard d'en Robert era només un complement en les avetures de l'Arya i dels experiments de la bruixa vermella i no el tornarem a veure.\n3) Molt fan del paper de Diana Rigg, és un dels personatges que en la sèrie millora l'original dels llibres. Liam Cunningham es el doble de Jean Reno xD Soc molt fan de Charles Dance de Joc de Trons i més des que el vaig veure fent el paper del Patrici Lord Vetinari a Going Postal. I què dir de Aidan Gillen! A mi ja em va encantar a The Wire! A més ho té fàcil tenint en compte que per mi en Petyr és el segon millor personatge just per darrere d'en Tyrion (òbviament). Sobre en Jack Gleeson corre la llegenda urbana que el propi Martin el va felicitar tot dient-li "Enhorabona! Fas un gran paper, tothom t'odïa".\n4) De fent en gairebé qualsevol sèrie de la HBO tenim bastanta carn, recordes Roma? De joc de trones especialment descarat el cinquè capítol de la quarta on tenim un pòquer de culs: Jaime, Brienne, Jon Neu i Ygritte. Culs per tots els gusts!\n5) A mi la màgia és el que més em sobra de tota la història. En especial lo de resucitar. Lo dels dracs i els zombis congelats potser encara, com a restes misterioses d'una altra era, però la bruixeria, els canvia-formes i canvia-cares em sobra bastant.\n6) La pasta que es deixen en cada temporada té tela, es comparable sense problemes a les grans produccións de Hollywood, com que saben que després ho recuperen... Per cert la Muntanya també ha crescut a la quarta temporada respecte la primera.\n8) Estàs pensant sobretot en la Vibora Roja, no? Aixxx\nPD: Has vist que els posts que més m'interessen sempre els comento tard?\nAllau 4 de maig de 2015, a les 14:10\nPons, sento haver derribat un mite; però pensa que si he arribat tard és perque, apart d'ocupar-me de tot el que t'agrada, també he d'atendre tot el que no t'agrada.\n8) Sí, devia estar pensant en la Víbora Roja (encara tinc malsons).


Elles els prefereixen taronges\nVariacions en la percepció dels colors intervenen en la tria de parella en els peixos guppy\n4 min. 28/12/2018 20:47\n651x366 Molts guppys mascle tenen un color més ataronjat i són aquests els que atreuen més les femelles. / GETTY Molts guppys mascle tenen un color més ataronjat i són aquests els que atreuen més les femelles. / GETTY\nColors llampants i cridaners, plomalls exuberants, banyes prominents i altres trets físics ornamentals han encuriosit sempre els biòlegs que es dediquen a estudiar l’evolució. Els exhibeixen generalment els mascles de moltes espècies animals que els utilitzen per atreure les femelles. A L’origen de les espècies, Charles Darwinva encunyar el concepte selecció sexual per explicar el desenvolupament d’aquests caràcters sexuals secundaris que aparentment no responen a la selecció natural -no suposen un avantatge adaptatiu clar per a qui els posseeix- i va postular que eren fruit de la competència entre els individus d’un mateix sexe per tenir accés a la còpula. Un dels animals més estudiats en aquest aspecte és el guppy, Poecilia reticulata, un petit peix tropical originari dels rierols de Veneçuela i de l’illa de Trinitat, molt popular també als aquaris d’aigua dolça de mig món. Els guppys presenten dimorfisme sexual: les femelles són més grosses i de colors grisencs, mentre que els mascles tenen taques, esquitxos o ratlles d’una gran varietat cromàtica. S’ha vist que la coloració dels mascles és seleccionada per la tria que en fan les femelles: elles els prefereixen generalment amb taques grosses de color taronja llampant als flancs.\nLa pigmentació ataronjada, formada per carotenoides que obtenen de l’alimentació, podria indicar els mascles amb un més bon estat físic, perquè s’ha vist que els de color taronja intens neden durant més estona en un fort corrent d’aigua. Una altra hipòtesi assenyala que, per atreure les femelles, els mascles imiten la coloració dels fruits dels quals s’alimenten tant mascles com femelles.\nEn la natura, la predilecció per determinats patrons de color varia entre poblacions i entre les femelles, que també presenten diferències en la percepció dels colors; els científics creien que aquestes diferències podien ser unes de les causes de la variabilitat en les seves preferències. Malgrat això, els mecanismes moleculars que intervenen en la selecció sexual de les femelles no s’havien identificat fins ara.\nAra investigadors japonesos acaben de publicar un estudi a la revista PNAS en el qual han estudiat el paper de variacions en els gens de les opsines en la sensibilitat a la llum i en la resposta als senyals visuals dels guppys. Les opsines són proteïnes presents en les cèl·lules fotoreceptores de la retina -els cons i els bastons- que s’encarreguen de captar els fotons de llum i transformar-los en un senyal electroquímic: primer pas essencial de la visió. Els guppys tenen nou gens d’opsines dels cons, responsables de la visió en colors. Cadascun codifica una opsina que capta llum d’una longitud d’ona diferent: ultraviolada (SWS1), blava-violada (SWS2-A i SWS2-B), verda (RH2-1 i RH2-2) i vermella-taronja (LWS-1, LWS-2, LWS-3 i LWS-4).\nUn d’aquests, LWS-1, presenta una variant genètica, un polimorfisme. Els investigadors han identificat que, depenent del polimorfisme, els nivells d’expressió -d’activació- dels gens de les opsines varien, i que aquests també ho fan per efecte de la llum ambiental present durant el període de cria dels peixos. Mitjançant proves conductuals han pogut determinar que les diferències en l’expressió de les opsines, produïdes tant pel polimorfisme genètic com per la llum ambiental, són responsables de les diferències en la sensibilitat dels peixos a la llum.\nEl pas següent va ser investigar si les diferències en l’expressió de les opsines tenien un impacte en la preferència de les femelles pels colors taronges dels mascles. Els investigadors van fer servir dos vídeos idèntics d’un mateix mascle amb imatges modificades digitalment: en un, les taques taronges eren grosses i vistoses, mentre que en l’altre eren petites i descolorides. Les imatges es mostraven simultàniament en una de les parets de l’aquari de manera que les femelles podien comparar-les. Els investigadors mesuraven el temps que hi passaven a prop i van veure que les femelles que tenien uns nivells més alts d’expressió de quatre opsines (LWS-1, LWS-3, SWS2-A i SWS2-B) passaven més estona prop de la imatge amb taques grosses i vistoses. En la natura ja s’havia vist que les femelles amb una preferència més marcada pels mascles de color taronja presentaven nivells més alts de LWS-1 i LWS-3.\nD’aquesta manera, els investigadors han pogut determinar que tant factors genètics com ambientals alteren l’activació dels gens de les opsines -essencials per a la visió cromàtica- i que, de resultes d’això, modifiquen la percepció dels colors per part de les femelles i tenen un impacte en la selecció sexual. Per a aquells humans que creguin que trobar parella és únicament qüestió de sort, sembla que per als guppys és més aviat una tómbola (genètica)… de llum i de colors.


El TSJC autoritza a obrir fins més enllà de mitjanit bars i restaurants i manté el tancament de discoteques | Notícies / Noticias Tarragona diari digital Tarragona21\nSegons la Fecasarm, «amb aquesta decisió s’acaben les esperances del sector de les discoteques de poder sobreviure i de llarg serà el sector amb un índex més alt de destrucció de llocs de treball».\nSegons la interlocutòria de la secció segona de la sala contenciosa-administrativa a la qual ha tingut accés l’ACN, es manté el tancament de discoteques, sales de ball i sales de festa amb espectacles a tot Catalunya perquè tancar-les només als llocs amb restriccions podria generar moviments de població cap als locals oberts. En canvi, considera que obligar bars, restaurants, terrasses, guinguetes i bars musicals a tancar abans de les 12 de la nit als municipis amb restriccions de l’àrea de Barcelona, Alt Empordà, Segrià i Noguera no està prou justificat, perquè l’ampliació horària no incrementaria el risc, i es poden prendre mesures per evitar-ho. El tribunal també permetrà obrir fins més tard, a tot Catalunya, els salons de joc, casinos i bingos pel mateix motiu.\nPer la seva banda, el secretari general i portaveu Jurídic de Fecalon, Fernando Martínez, incideix que els ‘botellons’ i les festes il·legals no compleixen cap de les mesures incloses en el protocol presentat per aquesta federació, l’Associació de Sales de Concerts i el Gremi de Discoteques, i per contra, segueixen sense ser «reprimides» per les administració competents, tant municipals com de la Generalitat.\nPol Solà – ACN\n05/07/2018 Segueixen creixent els patrocinadors, proveïdors i col·laboradors de l’AEHT\n03/07/2017 Obre portes la nova residència universitària Tarragona Mediterrani i el centre esportiu Viding


el dia 10.11.20\nTelefónica desplegarà el 5G a 63 municipis de les comarques gironines abans de finals d’any.\nRebut el 09/11/2020\nTelefónica desplegarà el 5G a 63 municipis de les comarques gironines abans de finals d’any. La companyia ha començat l’actuació a Girona i altres ciutats com Olot i Camprodon i s’anirà estenent progressivament a les altres poblacions fins assolir una cobertura del 67% de la població de la demarcació. En el desplegament, s’hi inclouen ciutats com Figueres, Blanes o Lloret de Mar però també municipis com Alp, Llers o Verges. El director territorial de Telefónica a Catalunya, Comunitat Valenciana, Illes Balears i la Regió de Múrcia, José Manuel Casas, afirma que Girona ha estat “des del principi un escenari prioritari pels desplegament del 5G” de la companyia.\n“Avui fiancem el nostre compromís amb la societat gironina” i “esperem estendre’l a més zones properament”, afegeix.\nSobre la infraestructura de desplegament utilitzada a Girona i a tot Catalunya, Telefónica està treballant amb les últimes generacions de ràdio que permeten el doble ús 4G i 5G amb l’objectiu de fer arribar el 5G des del primer moment al màxim de població.\nEn aquesta fase es llança la xarxa 5G amb arquitectura NSA (Non Stand Alone) per a poder desplegar la xarxa 5G SA (Stand Alone) quan la tecnologia estigui plenament disponible després de l’estandardització. Així mateix, aquest desplegament inicial està fent ús dels emplaçaments i infraestructures actuals. En aquest sentit, la companyia es recolza en la seva xarxa de fibra òptica d’alta qualitat, de manera que les dues tecnologies es complementen per tenir la millor navegació en mobilitat.\nGràcies al 5G,\nEls clients es podran descarregar una pel·lícula en segons, gaudir de retransmissions esportives en directe en què l’usuari tindrà una experiència 360º i podrà visionar qualsevol angle del partit com si estigués a la pista. Per als aficionats al ‘gaming’, podran gaudir d’una experiència similar a la que aporta la fibra òptica a la llar: sense interrupcions. Així, el 5G permetrà jugar amb el telèfon mòbil com si estigués davant de la pantalla de l’ordinador de casa o en una videoconsola.\nLes empreses també gaudiran de diversos serveis que facilitarà la utilització dels recursos de la xarxa de manera més “eficaç”.\nTelefónica es marca amb aquest llançament una nova “fita” en la implantació del 5G a Espanya, que ja va impulsar l’any 2018 amb el projecte ‘Ciutats Tecnològiques 5G’.


Per què treure treballadors de vacances? - Tentsile\nPer què agafar treballadors de vacances?\nEls nostres fabricants són principalment xinesos migrants que han vingut a les grans ciutats per guanyar diners per enviar a casa. Igual que a qualsevol lloc. Però dins del seu propi (enorme) país. Des que vam iniciar la nostra fàbrica el juny de 2014, hem donat feina a 14 fabricants de tendes especialitzats i formats i els hem pagat molt per sobre del salari mitjà per ajudar-nos a fer tendes increïbles per a vostè.\nEls treballadors provenien majoritàriament de pobles petits fa 5-7 anys i treballen en altres fàbriques de la zona, algunes en força males condicions, però majoritàriament han estat ateses bé ja que treballen molt i saben les seves coses. Al principi no ens importaven gaire. Els occidentals que gestionaven una fàbrica xinesa, quina diferència hi ha? Molts occidentals ja hi són i molts, funcionen les fàbriques de la mateixa manera que ho farien els propietaris xinesos perquè és barat i ningú es queixa.\nIntentem no seguir la multitud. No tenim antecedents de fabricació i mantenir la línia de fons no és la nostra prioritat. Vam omplir el lloc amb arbres. Poseu una màquina de cosir a sota de cadascuna, apagueu les màquines a les 8h i ningú no pugui treballar els diumenges (no els agradava). Els pagem uns 30% més alts que els seus homòlegs en altres fàbriques i proporcionem 3 àpats gratuïts cada dia. Paguem el lloguer! Tenen més ingressos disponibles que la gestió. No és difícil.\nEl que realment volíem fer era educar-los i elevar-los de només ser treballadors de fàbrica, de poder posar en dubte el seu món. Per veure més enllà del que els mostra el seu govern; donar-los una visió d’una vida diferent i fer-los entendre que les carpes que fan, proporcionen a les persones de tot el món una nova manera d’experimentar la natura. Així que els vam agafar de vacances.\nEl mes passat, vam portar deu treballadors a Guilin, seu de les famoses muntanyes dels pinacles i el riu Li. Els vam agafar espeleologia, escalada en muntanya, muntar a cavall i fer ràfting en balses de bambú de dues persones. Es van divertir. Tot i que el paisatge tan impressionant va ser, però, van ser les aixetes daurades de l’hotel les que van semblar la més gran impressió a la majoria. Això i la mida dels televisors de les seves habitacions. Pots agafar un cavall per regar ....\nL’any que ve tenim previst portar-los a Mongòlia. No hi ha televisors ni aixetes!\n06 de juliol de 2015 - Alex Shirley-Smith


Altea congrega més de 300 participants a la Sant Silvestre\nAhir es celebrava una nova edició de la carrera de Sant Silvestre que reunia a més de 300 participants en aquesta tradicional prova esportiva del Nadal alteà. La carrera va estar organitzada per l'Ajuntament d'Altea i Adrenalin Sport.\nPrevi a l'inici de la prova els corredors van guardar un minut de silenci en record de la jove mestra zamorana, Laura Luelmo, assassinada a Huelva quan eixia a córrer el passat 12 de desembre.\nEl guanyador de la Sant Silvestre va ser Youssef Ahatach, del Club Dianium Balearia, que va completar els 3.900 metres del recorregut en 00:32 minuts; el segon en arribar a la meta va ser Víctor Manuel Pérez del C.A. La Nucia, amb un temps de 12:50 minuts. I el tercer lloc va ser per a Vicente Devesa del Club Atletismo El Faro amb un temps de 13:07 minuts.\nEn categoria femenina la classificació de la carrera va ser la següent: en primera posició va arribar a la meta Maria Fuentes amb un temps de 14:39 minuts; en segon lloc va creuar la meta Gemma Ann Selby, del Club Atletismo El Faro amb un temps de 15:31 minuts. La tercera posició va ser per a Sonia Tirado del Club Atletismo Benidorm amb un temps de 15:42 minuts.\nEnguany, com a novetat, tant els més xicotets com els adults podien córrer al costat de la seua mascota. El primer classificat que va córrer al costat del seu gos va ser Miguel Ángel Rodríguez, amb un temps de 24:22 minuts. Esther Sanchís va ser la primera classificada femenina que va córrer amb el seu gos aconseguint un temps de 24:34 minuts.\nEls més xicotets també van ser protagonistes d'aquesta tradicional cursa nadalenca que va organitzar tres categories segons edat. De 0 a 5 anys van córrer una distància de 200 metres. El primer classificat va ser Marc Alemany; al que va seguir, en segon lloc, Juan Espín i en tercer lloc va arribar Irene Palacio.\nDe 6 a 10 anys van córrer una distància de 500 metres. La primera a arribar a meta va ser Elisa Alba, en segon lloc Francisco Gras i la tercera posició va ser per a Manel Lloret.\nFinalment, en la categoria d'11 a 15 anys, amb un recorregut de 1.500 metres, el primer a arribar a meta va ser Rodrigo Narejos, en segon lloc Nikolai Yatsenko i en tercer lloc Emma de Alba.\nEl lliurament de premis va ser realitzat pel regidor d'Esports, Pere Barber, i representants de Adrenalin Sport. L'edil valorava de forma molt positiva la prova que ha tornat a ser ''tot un èxit de participació i organització i es consolida com una cita imprescindible de l'esport alteà''. A més, el regidor va voler destacar el minut de silenci en record de Laura Luelmo, ''per reivindicar el dret de les dones a córrer lliures, soles i sense por''.\nEl regidor agraïa la feina de la Policia Local, Ambulàncies DYA i Protecció Civil pel suport a la carrera i el bon desenvolupament de la mateixa.\nA l'èxit de la cursa, que va tenir eixida i meta a la Plaça de l'Ajuntament, es suma el fet que molts dels participants anaven disfressats i altres també acompanyats pels seus animals de companyia. Tot això fa d'aquesta prova una divertida activitat esportiva on, tant corredors com públic, gaudeixen pel seu bon ambient.


La proposta arriba després de la sessió del judici Gürtel en la que Ricardo Costa va declarar que Francisco Camps i Juan Cotino van encarregar finançar amb diner negre les campanyes electorals de 2007 i 2008.\nEl ple de Les Corts Valencianes ha votat una proposició no de llei del grup Compromís per a instar a Francisco Camps a renunciar com a membre del Consell Jurídic Consultiu (CJC) així com a la resta de prerrogatives que marca la llei de l’estatut d’expresidents de la generalitat.\nUna proposta que es produix després de la sessió d’ahir del judici Gürtel en la que l’exsecretario general del PP de valència Ricardo Costa va declarar que els expresidents de la Generalitat Francisco Camps i de Les Corts Juan Cotino van encarregar finançar amb diner negre procedent d’empresaris les campanyes electorals de 2007 i 2008.\nL’Ajuntament de València se sumisca a la proposta\nEl Ple municipal de l’Ajuntament de València també ha aprovat una moció d’urgència perquè Camps deixe el seu càrrec en el Consell Jurídic Consultiu. A més, esta moció demana que s’establisquen les mesures oportunes per a la recuperació dels diners desviats en casos de corrupció i s’insta a Les Corts a generar mecanismes de retirada de la condició d’expresidents “quan es posen en risc la dignitat i l’honorabilitat de les institucions valencianes”.\n“En aquests moments d’una gravetat tan extrema per la confirmació i les confessions de la corrupció del passat, és imprescindible que l’Ajuntament de València prenga una posició clara en defensa de la legalitat i en contra de la corrupció. Hem de donar una resposta ràpida a aqueixa situació”, ha afirmat abans del Ple l’alcalde Joan Ribó, que ha proposat esta moció d’urgència.\nLa moció aprovada insta així a Francisco Camps a renunciar tant al seu càrrec com a membre del Consell Jurídic Consultiu, com de la resta d’atribucions regulades en la Llei de l’Estatut d’Expresidents, “per haver incorregut en actes i comportaments que no es corresponen amb la necessària dignitat de la institució”. Aquesta llei de la Generalitat Valenciana disposa, entre altres qüestions, la pertinença al Consell Jurídic Consultiu per un període de 15 anys de les persones que hagen ostentat la Presidència de la Generalitat.\nA més, davant la inexistència de mecanisme algun “que permeta poder retirar la condició honorífica d’expresident a aquelles persones que han incorregut en actes o comportaments impropis d’aquesta condició”, el Ple municipal també demana a Les Corts Valencianes millorar eixa llei per a regular mecanismes de retirada d’aquesta condició. La moció, com ha apuntat l’alcalde, coincidix amb altres mocions semblants que hui també s’han presentat en els ajuntaments d’Alacant i de Castelló, quan demà es compleixen dos anys del començament de l’operació policial coneguda com Taula.\nEl debat s’ha produït entre tots els grups municipals. Així, el grup municipal de Valècia en Comú ha presentat una esmena d’addició a esta moció per a instar al Congrés i al Senat a promoure una reforma del Codi Penal perquè els delictes comesos pels servidors públics, que atempten contra el patrimoni de l’Estat i de les Administracions Públiques causant un greu perjudici econòmic, augmenten el període de prescripció del delicte i no permeten règim d’immunitat.


Edición del sábado, 20 agosto 2016, página 6 - Hemeroteca - Lavanguardia.es\nEdición del sábado, 20 agosto 2016, página 6\n6C ultura|s La Vanguardia Dissabte, 20 agost 2016 LLIBRES Llibre|s EducacióAmbl’inicidelnoucursbenaprop, femunrepàsadiversespublicacionsquedebaten temesdocentsdesdediferentsposicions.La qüestiócentralés:comespotadaptarl’àmbit educatiualestransformacionssocials? Tots estem afavor d’allò que és bo GREGORIOLURI Eneducaciótotsestemafavord’allò que és bo iencontra del que és do lent.Iaixòéselqueenssepararadi calment, perquè cada posició peda gògicaesveuasimateixademanera inevitable, com una posició moral. Peraixòtendimaprioritzarlesme todologiesqueensfansentirmillors alsprofessors.QuanCésarBona,au tordeLanuevaeducación,elsdiuals docents que han d’imitar el mestre que els agradaria tenir per als seus fills, no estic segur que entengui el queestàdient. Elqueésbo,amés,janoéselque era. L’escola s’està transformant en un fenomenal mercat de noves tec nologies(nohihaempresatecnolò gica oinstitució financera solvent quenotinguilasevaestratègiaedu cativadestinadaasatisfer–iaincen tivar– noves necessitats) al mateix tempsquevareduintelseuprotago nismeenlaformaciódelespersones. Per això les famílies completen la formació escolar dels seus fills amb activitats extraescolars diverses, com idiomes, música, esports... ica da vegada més matemàtiques, per quèsospiten,ambraó,queelfuturés STEM(acrònimdescience,techno logy,engineeringimathematics). No pot sorprendre, doncs, que es publiquin tants llibres sobre qües tions educatives. Ens centrarem en quatrequeconsiderorepresentatius del conjunt. El primer és un llibre l’abandonament escolar prematur, mentre que algunes comunitats ve getenalfurgódecuad’Europa.Toti això,toteshanconegutelmateixball legislatiu.Atesaaquestasituació,no convindria desconfiar de les recep teshomogènies?Nohemdeserpre vinguts, per exemple, al’hora de promourenoveslleisolasubstitució generalitzada de la “vella educació” per una pretesa “nova educació”, comensproposaJuanIgnacioPozo, enlíniaambl’ortodòxiapedagògica? Segons Pozo, avui disposem de les “noves ciències de l’aprenentatge” quepermetensuplir“elquelanatu ralesa no dóna”. Per aaquest psicò leg sembla que no existeix ni el que vedonatpernaturalesa,nil’objecti vitatdelconeixement,nielquocient intel·lectual. “Els tests d’intel·ligèn cia”, ens assegura amb una serietat sorprenent, “no mesuren si vostè és intel·ligent ono(...) sinó si és més o menys intel·ligent que d’altres”. “Avui”,afegeix,“calparlard’intel·li gències múltiples”, excepte que uncregui“enelmisteridelaSantís simaTrinitat”.Laveritatésquenohi ha cap neuròleg competent al món que cregui en les anomenades “in tel·ligències múltiples”. No hi cre uennialdepartamentdePsicologia Diferencial de la UAM, on treballa Pozo. Fadeuanys,JaapDronkerscriti cava “els mètodes suaus” postulats pelssocialdemòcratesperquèconsi derava que no reduïen les desigual tats socials iallunyaven els docents de les files de la socialdemocràcia. Royo iMoreno són dos exemples d’aquest allunyament. Podem criti carlos,peròseriapocassenyatigno rarlosomenysprearlos,perquèes taríem ignorant omenyspreant una bona part del nostre professorat. És veritatonoque,comasseguraRoyo, “sihihaunaparaulaquesuscitapo lèmica entre el professorat, aquesta éspedagogia?” Royo iMoreno repassen el voca bularipedagògicactualambunami radaquevolsertanesmoladacomla navalla d’Ockham. Per això podem considerar els seus llibres terapèu ticsenelsentitquelafilosofiaanalí tica es considerava terapèutica da vantlametafísica.Laambigüitatsor prenent del llenguatge pedagògic i lesreticènciesdemoltsinnovadorsa comprometre’s amb evidències que puguin avaluar les seves bones in tencions,elsofereixatotsdosmuni ciódialècticaabundant.Laconfusió éstanta,queelpsicòlegAlfredoHer nando,enelseuViajealaescueladel siglo XXI (editat per Telefónica), considera tan innovadores les esco les que creuen en les intel·ligències múltiplescomlesescolesKIPPdels EstatsUnits. Hi ha qui es considera innovador descriptiu, Cuestión de educación. Un viaje por la enseñanza española, de la periodista Inés GarcíaAlbi; el segon, és propositiu, Aprender en tiempos revueltos. La nueva ciencia delaprendizaje,delcatedràticdePsi cologia Bàsica de la UAM, Juan Ig nacioPozo;eltercerielquartalguns elsqualifiquenderebequeries,però em sembla més adequat veure’ls com aexercicis terapèutics. Són Contra la nueva educación. Por una enseñanza basada en el conocimien to,del professor de música Alberto Royo (amb pròleg de Muñoz Moli na)iLaconjuradelosignorantes.De cómo los pedagogos han destruido la enseñanza,del catedràtic de Mate màtiques Ricardo Moreno Castillo (prologatperArcadiEspada). “EltemaeducatiuaEspanyadóna per amolt”, reconeix GarcíaAlbi. Tant és així que ni tan sols està clar dequèparlemquanparlemdelsiste ma educatiu espanyol. Aquesta pe riodista és conscient que els resul tats de matemàtiques de Navarra sónsimilarsalsdeFinlàndiaiqueal País Basc amb prou feines hi ha L’escola s’està transformant en un fenomenal mercat de noves tecnologies Un grup de joves estudiants de 14 i 15 anys assistint a una classe GETTY


“No he volgut fer una novel·la didàctica” | Lluís Llort | Barcelona | Llibres | El Punt Avui\n“No he volgut fer una novel·la didàctica” “No he volgut fer una novel·la didàctica” “No he volgut fer una novel·la didàctica” “No he volgut fer una novel·la didàctica” + “No he volgut fer una novel·la didàctica” E-mail\nRebecca Makkai, amb ‘Els grans optimistes’, ha estat finalista del premi Pulitzer 2019 i del National Book Award 2018, i ha rebut nombrosos guardons: Andrew Carnegie Medal –que atorga l’Associació Americana de Bibliotecaris–, L.A. Times Book Prize, Stonewall Award i Chicago Review of Books Award. A la imatge, Makkai dimecres passat, en un hotel de Barcelona JOSEP LOSADA.\n“No he volgut fer una novel·la didàctica” “No he volgut fer una novel·la didàctica” “No he volgut fer una novel·la didàctica” “No he volgut fer una novel·la didàctica” “No he volgut fer una novel·la didàctica” E-mail\nVolia aquesta textura narrativa de vida real en què molts fils queden per lligar\nRebecca Makkai (Chicago, 1982) havia escrit molts contes abans de debutar en novel·la el 2011. Ara va llançada i als Estats Units aviat se’n publicarà la quarta. Amb la tercera, Els grans optimistes, que ara es presenta en català (en versió de Marc Rubió per a Periscopi) i castellà (traduïda per Aurora Echevarría per a Sexto Piso), va ser finalista del Pulitzer, entre molts altres premis i mencions, i se’n farà una pel·lícula. Els grans optimistes retrata els estralls de l’epidèmia de la sida als anys vuitanta en els cercles de joves gais a través de la història de Yale Tishman, que el 1985 dirigeix una galeria d’art de Chicago i està a punt de triomfar amb l’exposició d’una col·lecció de pintures dels anys vint. Trenta anys després, la Fiona és a París buscant la seva filla, que ha estat abduïda per una secta. Mentre s’està a casa d’un vell amic, un famós fotògraf que va documentar l’epidèmia, Fiona pren consciència de quina manera devastadora la crisi de la sida va afectar la seva vida.\nPer què ha escrit sobre la sida?\nNo vaig començar amb la intenció d’escriure un llibre sobre la sida. Volia escriure un llibre sobre el món de l’art, en concret en el París d’entreguerres. El personatge protagonista, la Nora, havia de rememorar aquella època des de la vellesa, als anys vuitanta. Em vaig adonar que era una oportunitat per parlar de l’epidèmia de la sida, un tema que ja m’interessava.\nEra una malaltia que ‘castigava’ sectors poc conservadors...\nSí. Als Estats Units hi ha un motiu que explica per què el partit republicà, que és qui va manar del 1981 al 1993, va poder passar per alt la malaltia: no perdien votants. Al contrari, els seus votants pensaven que els malalts de sida mereixien morir, que era un càstig diví. Reagan va trigar sis anys a fer servir per primer cop en públic el terme sida. Crec que ara està passant una cosa similar, que hi ha gent que pensa que els malalts de sida són marginals, més per racisme que per homofòbia, o per totes dues coses.\nNo es parla gaire de la malaltia i el 2020 van morir gairebé 700.000 persones seropositives a tot el món...\nM’ha sorprès durant la gira de promoció d’aquest llibre que alguns cops m’hagin comentat que és fantàstic que la sida ja tingui una cura... I els haig de dir: “No, això no és així. Una cosa és que no sigui la sentència de mort que va ser, però de cura encara no en té.” Aleshores em parlen de Magic Johnson, que està infectat des dels anys noranta, però és ric, té accés a la sanitat i una bona forma física.\nNo tothom ha estat una estrella del bàsquet.\nAls Estats Units, una quarta part dels nous infectats no en són conscients, solen ser persones sense estudis i sense cobertura mèdica que no tindran accés als medicaments. I això hi ha gent que no ho entén, es pensen que és una cosa que passava fa anys i que ja està resolta.\nEs va documentar amb textos i amb testimonis que li van explicar les seves històries, oi?\nVaig poder llegir alguns llibres, no gaires, perquè no hi havia res concret sobre Chicago, tot era Nova York i San Francisco. Sobretot em vaig documentar en hemeroteques, consultant revistes gais de l’època, que, naturalment, parlaven del tema. Això em va servir fins a un cert punt i vaig ampliar els coneixements entrevistant tot de persones. Tenia amics gais, però cap havia viscut l’època de la sida al Chicago de la dècada del 1980. Així que vaig buscar testimonis a través de les xarxes socials, advertint que ja tenia la trama i els personatges i que volia detalls molt precisos. A tothom amb qui parlava els demanava dos o tres contactes més, i me’ls donaven i m’avalaven. Em vaig entrevistar amb metges, infermeres, activistes, periodistes, advocats, historiadors, terapeutes artístics de les unitats de sida dels hospitals...\nUna feina molt exhaustiva.\nSí. Em podia haver inventat moltes coses, però era una època traumàtica viscuda per molta gent i vaig preferir que tots els detalls fossin fidedignes.\nEl segon tema és el món de l’art. Per què en volia parlar?\nA Nova York, des de la finestra d’un taxi, vaig veure una dona que em va semblar una model, no sé si ho era, alta, amb el cap rapat, la pell negra, molt guapa. I vaig començar a pensar en les models d’artistes i a crear un personatge que volia ser artista però, pel fet de ser dona i en aquella època de principis del segle XX, acabaria sent la musa de molts artistes. La meva novel·la anterior era històrica i amb aquesta no tenia ganes de documentar-me tant, volia que fos més senzilla. Vaig pensar que la protagonista rememorés el passat des del present, però no em quadraven els anys i vaig haver d’anar als anys vuitanta.\nHi ha molts més temes, com ara les sectes o com ens pot afectar tenir una filla abduïda per un grup perniciós...\nLa família escollida és un tema que es va repetint al llibre. Què devem per compartir llaços sanguinis? Què devem a la memòria d’algú si érem amics i ha mort? La trama de la secta és més aviat petita, però la relació entre la Fiona i la seva filla Claire té a veure amb la família biològica i l’escollida, perquè la seva filla escull una altra, que sembla un acte molt bonic, però veiem que és un exemple molt negatiu. Per això hi ha una lluita constant per saber quina és la seva família de debò. També volia que en la història de la Fiona hi hagués algun tema que no tingués a veure amb la sida, que no fos aquest l’únic focus de la novel·la, perquè no he volgut fer una novel·la didàctica, és una obra amb molts personatges en què passen moltes coses. Volia aquesta textura de vida real en què molts fils queden per lligar.\nL’estructura, en què alterna la història del Yale, entre el 1985 i el 1992, i de la Fiona, el 2015, és senzilla i efectiva. La tenia prevista així des de l’inici?\nNo. Al principi només escrivia la part dels anys vuitanta, des del punt de vista del Yale. Però quan duia unes cent pàgines em vaig adonar que si explicava la història d’aquest personatge des de la meva visió de dona heterosexual semblaria que intentava imitar una veu, i no volia ser una ventríloqua. En canvi, si incloïa altres veus i prenia distància, podia parlar de moltes coses alhora, ja no era jo intentant canalitzar un únic personatge. A més, parlant amb tanta gent em va començar a obsessionar la idea de la memòria, dels seus records de feia trenta anys, però no tenia on encabir-los, i per això vaig crear l’alternança amb el 2015, que era el present quan la vaig escriure.\nÉs molt especial el capítol amb data sencera, “15 de juliol del 1986”. Una síntesi magnífica de com s’entoma i es processa saber que ets seropositiu.\nEm va costar molt d’escriure. És quan diagnostiquen sida al Yale. En aquella època era com una sentència de mort, i volia defugir el melodrama. Una nit, sopant amb amics escriptors, precisament a Boystown, que és una zona molt bonica de Chicago, vaig beure una mica massa de vi i vaig voler passejar una estona abans d’agafar el cotxe. Contemplant la bellesa del moment vaig començar a escriure el capítol mentalment.\nCom és que, d’alguna manera, va trigar una mica en debutar com a novel·lista?\nEls primers llibres es triga molt a escriure’ls, perquè no coneixes el teu estil i has de buscar mètodes; a més, ningú l’està esperant i pots anar fent. Així que vaig escriure la novel·la alhora que molts relats; vaig ser professora de mètode Montessori durant dotze anys i, a més, vaig tenir dues filles... Vaig trigar deu anys a escriure aquella primera novel·la, però també tenia en marxa la que seria la segona, que vaig trigar cinc anys a enllestir, més un recull de relats que vaig escriure al llarg de quinze anys. Quan van sortir, molta gent va dir: “Que ràpida, tres llibres en quatre anys”..., però això no era cert, és clar.\nEl Punt Avui. Girona 22-10-2021, Pàgina 30\nEl Punt Avui. Nacional 22-10-2021, Pàgina 22


EL MOLI D’EN ROBERT, S.L.. en la seva condició de titular i responsable d’aquest espai web, en compliment amb l’establert en el article 10 de la Llei 34/2002, de 11 de juliol, de Serveis de la Societat de la Informació i de Comerç Electrònic, posa a disposició dels usuaris la següent informació de caràcter general:\nEL MOLI D’EN ROBERT, S.L està domiciliada a: c/ Major, n 20 Sant Climent Sescebes. Inscrita al Registre Mercantil de GIRONA, Vol. 1.388, Foli 193, Fulla GI-23.408, CIF B-17.588.559.\nLa publicació digital de EL MOLI D’EN ROBERT, S.L. té com a objectiu facilitar als nostres clients i al públic en general, la informació relativa a la companyia i als productes i serveis que s’ofereixen.\nEL MOLI D’EN ROBERT, S.L. es reserva la facultat d’efectuar, en qualsevol moment, modificacions en la informació continguda a la seva publicació digital, així com suspendre’n l’accés en qualsevol moment i sense avís previ.\nEL MOLI D’EN ROBERT, S.L. no assumeix cap responsabilitat derivada dels continguts que tinguin terceres parts en els enllaços o vincles als quals es fa referència en aquestes pàgines.\nEL MOLI D’EN ROBERT, S.L. no es responsabilitza de qualsevol dany o perjudici en el software o hardware de l’usuari derivat de l’accés a la seva publicació digital o de l’ús de la informació o aplicacions que contingui.\nEL MOLI D’EN ROBERT, S.L. és titular de tots els drets sobre el software de la publicació digital així com dels drets de propietat industrial i intel·lectual referits als continguts que s’hi incloguin, a excepció dels drets sobre productes i serveis de caràcter públic que no són propietat d’aquesta companyia, les marques dels quals estan registrades a favor dels seus respectius titulars, i com a tals són reconegudes per EL MOLI D’EN ROBERT, S.L.. Cap material d’aquesta publicació digital podrà ser reproduït, copiat o publicat sense el consentiment per escrit de EL MOLI D’EN ROBERT, S.L..\nEL MOLI D’EN ROBERT, S.L. respectarà escrupolosament la confidencialitat de les dades de caràcter personal aportades pels visitants de la publicació digital, mitjançant el compliment de la normativa vigent sobre protecció de dades, i entre altres, d’allò que disposa la Llei Orgànica 15/1999, de 13 de desembre, de Protecció de Dades de Caràcter Personal.\nEl correu electrònic no es considerarà com un mitjà vàlid a efectes de presentació de reclamacions. Per aquest fi caldrà dirigir-se al servei d’atenció al client de EL MOLI D’EN ROBERT, S.L. que indicarà en cada cas els punts a seguir.\nTota la informació que es rebi en aquestes pàgines, com per exemple comentaris, suggeriments o idees, es considerarà cedida a EL MOLI D’EN ROBERT, S.L. de manera gratuïta. No envieu, si us plau, informació que NO pugui ser tractada així.\nTots els productes i serveis d’aquestes pàgines que NO són propietat de EL MOLI D’EN ROBERT, S.L. són marques registrades dels seus respectius propietaris i són reconegudes com a tals per EL MOLI D’EN ROBERT, S.L. Apareixen en aquesta publicació digital a efectes de promoció i de recopilació d’informació. Aquests propietaris poden sol·licitar la modificació o eliminació de la informació que els pertany.


Junts per Castell-Platja d’Aro i s’Agaró presenta una llista renovada, diversa i amb gent jove – Junts per Castell-Platja d'Aro i S'Agaró\nJunts per Castell-Platja d’Aro i s’Agaró presenta una llista renovada, diversa i amb gent jove\nJunts per Castell Platja d’Aro i s’Agaró ha presentat aquest vespre una candidatura renovada i diversa per a les eleccions municipals del 26 de maig. La llista està encapçalada per l’actual batlle, Joan Giraut, que aspirarà a un vuitè mandat a l’alcaldia de Castell-Platja d’Aro, ara com a independent, i s’ha fet pública en un acte que ha omplert l’antic Casino de Castell d’Aro amb una cinquantena de persones.\nDesprés que fa unes setmanes s’anunciés que Giraut repetia com a número 1, avui s’han donat a conèixer tots els noms que completen la candidatura. Acompanyen Giraut com a 2 i 3 dues cares noves, Christian Prat i Pilar Rojas, mentre que al 6 i 7 hi ha dos dels regidors actuals, Lluís Pujol i Antoni Botellé. Tanquen la llista dos noms forts de l’actual govern, Imma Gelabert i Pep Solé, que així mostren “el seu total suport al projecte”, ha explicat Gelabert.\nSolé, que ara és regidor d’Urbanisme, ha estat l’encarregat de presentar tots els noms de la llista, destacant-ne la trajectòria i la vinculació amb algun dels tres nuclis del municipi: Castell d’Aro, Platja d’Aro i s’Agaró.\n“Es tracta de gent molt diversa i amb ganes de treballar pel municipi, gent nascuda aquí, que fa temps que hi viu, empresaris, esportistes i sobretot, molta gent jove”, ha assenyalat Gelabert. Entre els noms que hi ha a la candidatura de Junts per Castell-Platja d’Aro hi ha per exemple, un dels millors corredors de curses de muntanya del món, Jordi Gamito, o Albert Busquets, fotògraf col·laborador de Girona Notícies.\nDurant l’acte s’ha fet una petita pinzellada dels projectes que té entre mans el municipi i pròximament es coneixeran més detalls del programa.


Digues la teva: post festum, pestum ...\npost festum, pestum ...\nEls romans, que d’això en sabien un rato, deien que després de la festa ve la pesta. Però la frase no acaba aquí, et post coitum, tedium.\nUna vegada deixades enrere les bacanals alimentàries i les orgies de regals, potser seria bo reflexionar a que treu cap tantes festes i dispendi exagerat.\nLa despesa excessiva i supèrflua d’aquests dies es convertirà en un mes de gener tedium i llarg, la tan anomenada i cèlebre costa de gener ja la comencem a pujar. No val a badar! Aquests dies els aparadors de les botigues s’anuncien, gairebé amb llums de neons, les grans ofertes i oportunitats, les rebaixes per excel·lència. Ens llençarem de forma compulsiva i exasperada a la recerca i captura d’aquella ganga d’última hora. De ben segur que hi ha coses que no les necessitem, que no tindran utilitat, però tan se val, la qüestió es comprar sense pensar. -Es tan barat, fins a un 50%, quin descompte! Els preus ens embriaguen i no ens deixen veure més enllà.\nL’atur s’apuja, l’IPC també, l’euribor es manté però amb la tendència de tornar a pujar i els sous es mantenen per sota el llindar de l’IPC. Tan i fa, no cal que ens torturem, si aquest mes de gener és el mes llarg de l’any sort en tenim del mes de febrer, que per això és el més curt. Però cal estar a l’aguait, ja que aquest és any de traspàs!


El darrer partit de l’OK Lliga al Palau es jugarà divendres a les 18.30 hores\nLa RFEP no permetia jugar partits el dissabte perquè hi ha la seva assemblea anual L’equip blaugrana s’ha hagut d’adaptar i posar aquest horari tant poc atractiu Els de Ricard Muñoz jugaran tres hores abans que el Barça Alusport\nCanvi d’horari del darrer partit que jugarà el FC Barcelona al Palau aquesta temporada. Els homes de Ricard Muñoz han hagut de passar de dissabte a divendres sota petició expressa de la Federació Espanyola de Patinatge. Aquest organisme celebra aquest dia la seva assemblea anual i ha demanat a tots els clubs que no es disputi cap partit el proper dissabte.\nMolta activitat al Palau\nEls blaugrana han hagut d’encabir-se dins dels nombrosos partits i entrenaments que hi ha al Palau aquests dies, atès que hi ha Play-off de Bàsquet i de futbol sala. Així, l’únic forat lliure que quedava en el calendari per no haver de jugar en dijous, com se’ls havia demanat, és divendres abans del matx de semifinals de l’LNFS entre el Barça Alusport i el Caja Segòvia. El partit entre el CP Voltregà, que no ha posat cap pega al canvi d’horari, i el FC Barcelona d’hoquei patins doncs es jugarà finalment aquest proper divendres a les 18.30 hores.


A vista d'ocell: de juny 2016\nPublicat per Xavier Vallès a 18:16 Cap comentari:\nPublicat per Xavier Vallès a 5:36 1 comentari:\nEuropa era un ideal, nascut d'una història horrífica de guerres que es volien evitar per sempre. I això amb una idea constructiva, cooperadora i visionària d'uns autèntics líders de la post-guerra, Monet, Schumann, Adenauer...sobre la primera base de la Comunitat del carbó i l'acer. Això va ser un canvi qualitatiu absolut de la lògica de la confrontació i humiliació que només sembrava la llavor del següent escenari bèl·lic. He fet una parell d'entrades sobre la Unió Europea anteriorment, per tant és un tema amb el que m'identifico. Vaig ser un Erasmus pioner quan encara no existia internet ni vols low cost. La meva primera reflexió és que ningú pot estar content que aquest ideal naufragui, encara que de moment sigui de forma parcial, amb el triomf del Brexit. Les mostres d'eufòria només poden entendre's per una visió molt curta del que la Unió Europea havia de ser. L'euroescepticisme és el fracàs de crear una identitat Europea i és significatiu que restar en aquest Unió hagi estat l'opció massiva entre els joves britànics. Aquesta identitat, doncs, potser només necessitava d'una o dues generacions més per a que es consolidés, per a que resultés inversemblant que es pogués plantejar la ruptura de la Unió.\nPenso, i parlo des de la meva condició d'analista aficionat, que contravenint els ideals fundacionals, la Unió Europea ha acabat definint-se de forma reduccionista en termes de mercats, de capital, d'interessos particulars dels diferents estats. Quan un marxant de salmó envasat, es queixava que la burocràcia europea els obligava a canviar tot l'etiquetatge amb una inversió de milers de lliures, era incapaç de veure els beneficis que li reportava pertànyer-hi. Allò que es pren en consideració és l'immediat, el particularisme, la percepció esbiaixada que no té en compte el context, que en el cas dels salmons seria, probablement, un merca molt ampli i sense aranzels per comerciar. I les institucions europees s'han esforçat en donar una imatge de buròcrates grisos que no ha ajudat res.\nPer un altre costat, els triomfants líders que publicitaven el brexit, arguïen el contrapoder del stablishment, un concepte vaporós, que pledejava per romandre-hi amb una pedagogia de la por.Pot ser cert, també, però això és simptomàtic una vegada més d'aquesta visió de la Unió Europea, com un simple mercat. I no deixa de ser sa que el poble mostri la independència respecte aquests poders fàctics, encara que s'equivoquin en la seva decisió.\nMalauradament, és cert que la Unió Europea no ha aconseguit articular tots els estats i nacions que la formen de manera que ens sentíssim identificats amb una política i ideals comuns. La resposta en política exterior sempre ha estat limitada i patètica (només cal recordar el paper en la guerra dels balcans o l'actual crisi dels refugiats), i alguns estats membres no han tingut miraments d'anar a la seva, i fins i tot contra els principis de la Unió, quan els ha semblat bé. El govern pre-feixista de Polònia i la retallada progressiva de drets polítics és un exemple, el mateix que passa a Hongria o altra vegada, amb la resposta unilateral d'alguns estats davant la crisi dels refugiats.\nI ara, què? Dues coses em venen al cap. Primer és que si alguna virtut pot tenir el capitalisme liberal és que s'adapta per sobreviure, i per tant, el nou encaix del Regne Unit primarà que els aspectes econòmics en forma de tants tractats com calgui, preservin els mercats. Primarà el pragmatisme interessadíssim, del qual els britànics han estat uns mestres, a vegades degenerant en un obscè cinisme com passava en l'època colonial.\nI en segon lloc, planyo al Regne Unit per totes les caixes de pandora internes que ha obert. Primer, la divisió generacional amb els joves, clarament europeïstes. Segon, per la demanda ara justificada d'Escòcia i Irlanda del Nord per clamar per la independència uns, i per la unificació amb Irlanda els altres. Ha canviat el tauler de joc, i per tant, les regles. I finalment, quan el venedor de salmó se n'adoni que el seu producte no té tanta sortida com abans.\nGod save the queen (i els seus súbdits)\nPublicat per Xavier Vallès a 14:19 Cap comentari:\nPublicat per Xavier Vallès a 9:28 Cap comentari:


inici formatge Tipus i varietats\nFormats i segell de garantia\n1. Formatge Mayhón-Menorca: fet amb llet sotmesa a algun tractament de conservació, com per exemple la pasteurització. Es poden utilitzar motlles per donar-li forma.\n2. Formatge Mahón-Menorca artesà: fet amb llet crua de la pròpia explotació ramadera i utilitzant el "fogasser" ( drap de cotó) per donar-li la forma.\nAtenent al grau de maduració, la denominació d'origen empara les següents varietats:\nCaracterístic i inconfusible. La crosta és de color carabassa; si és artesà, és marró. De pasta ferma i tall fàcil, de color ivori groguenc, posseeix un nombre variable d'ulls de mida petita, repartits de forma irregular. Amb aromes i gust lactis més evolucionats, amb certes reminiscències de mantega i de fruita seca torrada (avellanes), de persistència bucal mitjana, ha desenvolupat el buquet típic del Maó-Menorca (2-5 mesos).\nUna delícia per als amants del formatge. La seva textura és més ferma i dura, és menys elàstic i, en estats avançats de curació, és trencadís i es formen escates en tallar-lo. Les aromes i el gust són molt evolucionats, complexos i intensos, amb una persistència bucal llarga. Suggereix records de fusta envellida, cuir adobat o cava de maduració; sol aparèixer la sensació picant.\nConselll Regulador de la Denominació d'Origen Formatge Mahón-Menorca


Entendre la llibertat | FemSafareig.cat\nEntendre la llibertat\ngen. 23, 2015 Redacció Opinió 0\nDes de l’atemptat a Charlie Hebdo, han sigut moltes les veus que s’han alçat per defensar la llibertat d’expressió. A L’Om hem volgut dedicar una portada especial a la reivindicació d’aquest dret bàsic. Tot i amb això, ens volem allunyar de la hipocresia que ha regnat en moltes de les protestes.\nÉs fàcil mirar a l’altra punta del món per denunciar indrets on la llibertat d’expressió no existeix mentre obviem com a casa nostra aquest dret no està estès en la seva totalitat. No parlem de coaccions de poders polítics o econòmics, sinó de les pròpies barreres dels ciutadans. I és que la llibertat d’expressió no es tracta únicament de dir el que un pensa, també s’ha d’acceptar que els altres puguin pensar diferent. Voltaire, en una cita repetida fins a l’extenuació, ho resumia dient “no comparteixo la teva opinió, però donaria la vida per defensar el teu dret a expressar-la”.\nI aquesta és l’assignatura pendent a casa nostra. Encara són molts els que callen per no mostrar una opinió contrària a la de la majoria o al que es considera políticament correcte. Encara són molts els que assenyalen, etiqueten o menyspreen a algú pel simple fet de tenir pensaments diferents. Encara és molta la gent esporuguida i amb records d’altres èpoques pronunciant frases com “no et posis amb segons quins temes” o “les opinions millor guarda-te-les per a tu”.\nFins que tot això no desaparegui no podrem fer un escrit defensant la llibertat d’expressió, ja que continuarem vivint en una societat que no l’ha entesa.\ncharlie hebdo, je suis charlie, llibertat d'expressió, Opinió, Redacció


Santa Pau / Comarcas: Garrotxa\nHabt. / Ine 2005 61\nDirección C/Major, 23\nCódigo postal 17811\nTeléfono 972 680 002\nFax 972 680 456\nWeb Oficial El Sallent\nWeb de Interés Santa Pau\nE-mail municipio ajuntament@santapau.cat\nEl centre del veïnat és situat al voltant de l'església de Sant Vicenç del Sallent, indret que s'alça al damunt de l'aiguabarreig del Ser, que ve del pla de Santa Pau, i la riera de Samariu o d'Esparregueres, que prové de l'obaga de la Serra de Finestres.\nL'església és d'origen romànic, d'una nau i capelles afegides, amb un arc toral descansat.\nSant Vicent de Sallent\nAl voltant de l'església hi ha un conjunt de cases que tenen l'origen en una sagrera (o cellera) medieval. Hi predomina, però, un poblament dispers. Nombrosos masos s'estenen per tot el terme: la Torroella, Can Menter (o Rocacorba), els Casals, Can Batlle, Reixac, Proant, Puigmolí, Corbs, Esparregueres, Bonolla, Can Badia, etc.\nEl veïnat del Sallent, amb la seva església, és situat a uns 330 m sobre el nivell del mar. Hi trobem les terres de conreu més bones als riberals força estrets: cap a Reixac, davant de Can Batlle, a la zona de la Torroella, entre Mainau i Corbs, etc.(ftes i fotos ver links de la ficha)


Cartó pedra — Bearn | Mon site officiel / My official website\nAccueilCartó pedra — Bearn\nCartó pedra — Bearn\nAquestes dues imatges són del mateix instant del partit. En una, emesa pel canal belga Eleven, hi apareixen espectadors virtuals. A l’altra, de la cadena espanyola Movistar, els seients buits no s’omplen digitalment. Amb el so, hem viscut el mateix fenomen, amb transmissions esportives enriquides amb càntics gravats d’encoratjament per part d’aficionats que no hi […]\nvia Cartó pedra — Bearn\n← Ar gwerzher legumaj — An ti da vont war-raok gant ar Brezhoneg\nDel paper i les mans a la pantalla; dels murals amb cartolina al canó — llengulit →


Concentració d'una seixantena de pares i alumnes d'Olot que reclamen anar a l'institut més proper - El Gerió Digital\nEls pares amenacen amb radicalitzar les protestes i no descarten fer una vaga de fam o acampar davant l'ajuntament\nDijous, 28 d'abril de 2011 02:00h\nLa concentració d'ahir a les portes de l'ajuntament © ACN\nL'origen del conflicte és un pacte entre els instituts d'Olot per al període 2010- 2015 que estableix que cada curs s'obriria una nova línia de secundària de forma rotativa. El curs vinent es va programar la quarta línia a l'IES Garrotxa. Les famílies de 28 nens d'Olot als quals correspon començar l'ESO el curs vinent han començat un seguit de mobilitzacions en contra d'aquesta assignació i reclamen a l'ajuntament i a Ensenyament que els permeti portar els fills a l'IES Bosc de la Coma, on els havien prescrit. Aquest és el centre més proper als seus domicilis, hi tenen germans o els mateixos pares hi treballen.\nAquest dimecres han començat amb una concentració davant l'ajuntament. En cas de no rebre una resposta convincent abans del dia 2 de maig o si veuen que han adjudicat plaça als alumnes a l'IES Garrotxa, els pares anuncien que començaran una vaga de fam i una acampada davant l'Ajuntament d'Olot per reclamar solucions. A més, també han acordat no inscriure els seus fills a l'IES Garrotxa com a mesura "d'insubordinació cívica". Els pares també han traslladat el seu cas al Síndic de Greuges per tal de que els aporti una solució.\nLes 28 famílies afectades es queixen que l'Ajuntament "s'ha tancat en banda" a parlar sobre la problemàtica. Des de que van fer públic el cas, afirmen que només han rebut la trucada dels serveis territorials d'Ensenyament i el seu director, Albert Bayot, s'ha ofert a negociar per trobar solucions. De fet, Bayot s'ha reunit aquest dimecres amb els directors dels instituts per avaluar la situació però, segons els pares, no han arribat a cap conclusió.\nLa portaveu dels pares afectats, Remei Sánchez, creu que en l'atorgament de la quarta línia a l'IES Garrotxa "hi ha un tema d'interessos". Els nens, que durant la manifestació han llegit un manifest, han criticat que els directors dels instituts no siguin capaços de posar-se d'acord. "Podem entendre perfectament que vau fer un tracte perquè dos directors no es barallin, perquè no saben arreglar els seus problemes com a persones adultes, i això ho hem de pagar nosaltres amb la nostra educació", han dit en boca d'una de les futures alumnes, Paula Garcia.\n"És un gran esforç per a nosaltres anar al Garrotxa, ja que ens hem d'aixecar més aviat per agafar el transport i ens hem de quedar a dinar al menjador", ha continuat el manifest que conclou amb una crítica perquè els alumnes consideren que "el que esteu fent és egoista" perquè "els nostres pares us estan donant la solució".


La Cursa Barça 2015, a examen – M'agrada córrer\nLa Cursa Barça 2015, a examen\nPublicat per marcsolerselva on 6 Setembre, 2015\nEl millor inici de temporada\nLa Cursa Barça 2015 és la millor manera de començar l’any. Molt bona organització, molta atenció i bons serveis. Iniciar la temporada en una cursa ben organitzada i amb molt bon ambient és d’allò més bo tant pel cos com pel cap. I la Cursa Barça està a l’alçada, i tant!\n10km i molt bon ambient per posar-se a prova després de l’estiu\nAl primer cap de setmana de setembre ja hi ha hagut la primera 10k de la temporada. Amb més de 3000 inscrits, el patrocini de Nike, molt bon ambient, molt bons serveis i molt bona organització, la Cursa Barça sembla que es consolida com a la cursa que inaugura el curs de molts corredors -excepte els pericos, que allarguen les vacances fins la de la Mercè-.\nSi es té seny durant la pujada del primer quilòmetre, aquesta cursa és un test perfecte pel corredor que torna de vacances. Es veritat que arribar a la Diagonal costa, però la baixada per aquesta avinguda i per Josep Tarradellas ajuden a agafar un ritme que s’ha d’intentar mantenir fins al final. L’aventura per Joan Güell i per Cardenal Reig aporten una dosi de barri i la sortida i l’arribada al Camp Nou i, fins i tot, el tram de Travessera de les Corts donen a l’esdeveniment el contrapunt culer.\nRecollida de pitralls: fàcil i ràpid; què més es pot demanar? L’amabilitat i el somriure es donen per descomptats. Si a algú se li acut demanar una canyeta, doncs també hi és! I ja que som al Camp Nou… una foto amb el triplet? Que no falti de res.\nBossa del corredor: a banda de la publicitat i els descomptes habituals, la bossa del corredor és molt completa. Porta a dins una beguda isotònica, llaminadures, Smints, Llet Nostra, tres cremes de recuperació i una samarreta que Déu n’hi do!\nSamarreta: a diferència de la Cursa de Bombers, també patrocinada per Nike, la Cursa Barça té una samarreta com cal: última tecnologia, detalls a tot arreu i el color de moda. Compleix a la perfecció els seus objectius: donar uniformitat durant l’esdeveniment, aportar una dosi de nivell i professionalització i segur que aconseguirà visibilitat al carrer durant tot l’any, ja que és una samarreta que ve de gust posar-se.\nGuarda-roba: sense cues ni problemes. Tres mil participants no demanen un desplegament logístic extraordinari i a Can Barça han sabut trobar la mesura justa per a què tothom quedés satisfet.\nRecorregut: la veritat és que el recorregut m’ha agradat. El primer quilòmetre, tot cap amunt, posa a lloc els inconscients i serveix de valoració a la resta. A partir d’aquí es tracta de recuperar i agafar ritme a les grans avingudes i guardar-se una mica de fons per encarar el final. La volta al Camp Nou té una petita pujada amb molt pendent que segur que a trencat les cames a més d’un quan faltaven menys de 700m de cursa, però si es fa amb cap no es fa eterna.\nSortida: deixant de banda el quilòmetre de pujada que fa de seleccionador natural, la sortida és espaiosa i sense complicacions i els calaixos estan ben organitzats.\nAvituallament: l’avituallament de cursa és l’habitual. Aigua a banda i banda de la calçada, al km5 a Travessera de les Corts, una mica abans de girar per Joan Güell. Potser han faltat uns contenidors una mica més endavant, perquè si no beus ràpid, els passes de llarg i acabes llençant l’ampolla a terra.\nArribada: mitja volta a Aristides Maillol per quadrar la distància i volta sencera al Camp Nou per celebrar el barcelonisme. L’arribada és bonica i la sortida cap a l’avituallament final, el guarda-roba i el servei de fisioteràpia és automàtica. L’aigua, la beguda isotònica i la fruita a l’acabar són un molt bon detall. Igual que la presència constant de mostres de llaminadures -hi ha corredors que som com nens- i les mostres de cremes recuperadores. Pels més atrevits també hi havia cervesa i clara a l’arribada, a les 10 del matí!\nFisioteràpia: he decidit passar a fer-me un massatge descarregador per començar bé la temporada i, quan he arribat jo, molt poca cua i molta amabilitat. Aquests voluntaris -i la resta!- es mereixen tots els somriures i tots els gràcies del món.\nTornaré? Sí, i tant.\nPer tot això, aquesta és una cursa per debutar i saber segur que és la primera i no serà l’última. Això és exactament el que li ha passat a l’amic Lluís, amb qui ha estat un plaer compartir quatre consells i una canyeta. Si voleu saber com ha vist la Cursa Barça, passeu per aquest post, que us ho explica amb pèls i senyals.\nAra la Cursa de la Mercè 2015! La temporada comença forta amb aquestes dues curses seguides a les que aniré i a continuació la de Poblenou en un setembre d’allò més atapeït. Acabaré el setembre amb una cosa que explicaré d’aquí poc i si tot va bé començaré l’octubre corrent la millor 10km de Barcelona, el Correbarri. Però de moment cal pensar en demà o en dimarts, perquè un d’aquests dos dies toca córrer!\nEntrada prèvia Prepara la Cursa Barça 2015\nEntrada següent Prepara la Cursa de la Mercè 2015\nRetroenllaç: Prepara la Cursa de la Mercè 2015 | M'agrada córrer\nRetroenllaç: Prepara la Cursa Atlètica Poblenou 2016 | M'agrada córrer


Pàgina web\thttps://www.lestallades.cat\nTrucar934 31 21 39\nLa nostra casa de colònies és una casa pairal del segle XIV reformada i situada a Vilanova de Sau, a pocs quilòmetres de Vic (Osona), enmig del paisatge protagonitzat pels cingles de Tavertet, Guilleries i el pantà de Sau.\nLes nostres instal·lacions us ofereixen espais d'oci, esports, aventura i relax, per donar-vos la màxima comoditat i caliu possibles, i fer de les vostres estades un bon record. Ens adaptem a tot tipus de dietes especials. La casa de colònies accepta animals domèstics.\nDisposem de 220 places distribuïdes en dos plantes d'habitacions des de 4 a 22 places, totes equipades amb un o dos banys privats i roba de llit. També disposem d'una habitació adaptada amb bany privat.\nTenim fins a 6 sales d'activitats, zona àmplia de menjador, piscina, carpa per celebracions, bar a la terrassa, parcs d'aventura, tirolina, rocòdrom, pista skate, possibilitat de realitzar caiacs al pantà de Sau, camp de futbol de gespa natural, pistes de futbol i bàsquet i taules de ping pong.\nEstem envoltats del paisatge que ens ofereix l'espai natural Guilleries-Savassona, al costat del pantà de Sau i amb un àmpli ventall d'excursions i passejades de vies verdes i sender de llarg i curt recorregut\nOferim colònies escolars, treballs de síntesi, colònies d'estiu, estades per agrupaments i esplais, campus esportius, estades en família i amics, dinars de calçotada, caps de setmana temàtics (carnaval, castanyada, pont de la Purissima), estada de cap d'any, estades setmanals d'agost per famílies amb activitats per a grans i petits a mà dels nostres monitors i animadors\nTambé ens dediquem a la celebració de casaments, amb cuina pròpia, dj i espai per cerimònia civil i allotjament pels vostres convidats.\nNº d'inscripció al Registre de Turisme de Catalunya: 209\nRuta pel patrimoni de Balsareny (a 4.7 km)\nRuta a la resclosa dels manresans a… (a 4.7 km)\nLes batalles del 1714 (a 5.4 km)\nFires de flors i jardins (a 5.6 km)\nRuta Medieval pel Bages (a 6.6 km)\nGrand Tour de Catalunya - Tram 1. Vinyes… (a 6.6 km)\nRuta observatoris astronòmics de Catalunya (a 9.3 km)\nCamins del Bisbe i Abat Oliba (a 10.9 km)\nCamí de Sant Jaume: de Sant Esteve… (a 10.9 km)\nTastant la gastronomia del 1714 (a 11.9 km)\nExploradors a Món Sant Benet. Circuit d'orientació en família\nFamílies, esteu preparades per ajudar al Roc a convertir-se en un veritable explorador? En Roc és una mica despistat i sempre s'acaba perdent pels camins del voltant de Món Sant Benet.…


Guesthouse Plitvička 42 Slunj Croàcia - Ofertes d'hotels amb els MILLORS DESCOMPTES EN LÍNIA Fer un comentari al lloc web\nGuesthouse Plitvička 42Plitvička 42, Slunj City Center, Slunj, Croàcia, 47240 - Veure al mapaExcepcional9,2Basada en10comentarisGuesthouse Plitvička 42Veure més fotos"Very gentle owners who give you a warm welcome. Supermarket,..."Pieter-janBelgiumVeure més fotosVeure totes les 30 fotosMolt bona ubicació 8,3Veure al mapa8,3UbicacióParticularitats que li encantaranaire condicionatbalcó/terrassa\nSobre l'allotjamentDescripcióSi el que està buscant és per un hotel ben situat a Slunj, no busqui més enllà de Room Plitvička 42. Des d'aquí, els viatgers poden gaudir d'un fàcil accés a tot el que aquesta viva ciutat ofereix. Amb la seva bona localització, l'hotel ofereix fàcil accès a les destinacions obligades de la ciutat. Aprofiti's de la riquesa de serveis i avantatges d'aquest hotel de Slunj. Mentres estan allotjats en aquestes meravelloses instal.lacions, els clients poden gaudir de Wi-Fi gratuït en totes les habitacions, aparcament de cotxes. Totes les instal.lacions per als clients, ofereixen comoditats destinades a assegurar tot el comfort possible. Tant si és un entusiasta del fitness o simplement busca relaxar-se després d'un dia dur, estarà entretingut per les instal.lacions de primera classe com jardí. Si buscau un allotjament còmode i adequat a Slunj, faci de Room Plitvička 42 la vostra llar.Mostrar mésCaracterístiquesAccés a InternetWi-Fi gratuït en totes les habitacions Serveis i comoditatszona de fumadors Accéss'admeten animals de companyia Disponible a totes les habitacionsaire condicionatassecador de cabellescriptoriaparell de televisióbalcó/terrassa articles de tocadorempolles d'aigua de cortesia Mostra MenysPolítiquesEls llits supletoris depenen de l'habitació escollida. Consulti la capacitat de l'habitació individual per obtenir-ne més informació.Al reservar més de 5 habitacions, poden aplicar-se diferents condicions i suplements addicionals.Mostrar més


Onze de Setembre Onze de Setembre: Què esta passant?\nAvui quan m’he llevat he anat a llegir les notícies pels diferents portals de la xarxa, però aviat he perdut les ganes. Dues de les primeres notícies que he llegit parlaven d’una matança als Estats Units i d’una mare que ha mort els seus 5 fills Alemanya.\nDetinguda una mare acusada de matar els seus cinc fills a Alemanya.\nNou morts i cinc ferits per un tiroteig en un centre comercial d'Omaha, a Nebraska.\nPublicat per Robert Verge Monclús a 9:49\ntot i que no és sant de la meua devoció crec que Joan Pau II l'encertava quan deia que Occident s'està recreant massa en la cultura de la mort.\n6 de desembre de 2007 a les 10:17\nSobre la segona, la matança en el centre comercial, el problema és clar: la extrema facilitat amb que es pot obtenir una arma en aquell país. Si tens en circulació cinc vegades més armes que habitants té un país, és inevitable què alguna caigui en males mans.\nSobre la primera, diré una cosa políticament incorrecta, es deixa tenir fills a qualsevol. Hauria d'existir una especie de permís de paternitat-maternitat (com el de conduir però per a tenir fills, sé què la comparació és frívola), no pot ser que cert tipus de persona, mancats de la maduresa i estabilitat emocional que cal per a portar al món a una personeta i educar-la com cal, es dediquin a engendrar com a conills i desprès facin coses així. Dit així, sembla una cosa terrible, pròpia de cert règim alemany dels anys 30, però per a res, es tractaria de una mesura de protecció per al futur ciutadà, la certificació de què els seus pares estan preparats per a ser-ho i seran bons pares (proves de maduresa mental, de personalitat, intel·ligència...).\n10 de desembre de 2007 a les 12:37\nUs esperem al Campreloc, diumenge 16!\n10 de desembre de 2007 a les 16:53\nSi Jordi arrufat, gran reflexió, això ho explica tot....


La llista - Recomanació teatral - Lluís Mayench Pierre - Teatre Barcelona\nLa llista: Apunteu-vos a la llista!\nLes llistes divideixen el món entre els elements que hi són i els que no. I la Laia Marull és a la llista i l’executa punt per punt sense passar per alt cap detall. Un goig poder veure-la treballant damunt d’un text en alguns moments intensíssim i en d’altres força irregular\nL’obra va progressant narrativament i a nivell d’intensitat amb algun sotrac però quan agafa la directa no hi ha qui la pari. No ens movem per un interès detectivesc (encara que ho pugui semblar al principi) sinó per la possibilitat d’entrar cada vegada més a dins d’una dona casada i amb fills que viu al camp i que contrasta la seva vida ultraordenada i programada amb la de la seva veïna qui també té fills però que, per alguna raó, sembla molt més feliç.\nEl tema no és nou però espanta la vigència que té. La senzillesa com està executat també és una bona lliçó del menys és més (malgrat que algunes projeccions podrien haver estat més atmosfèriques i menys redundants). Un espai sonor i una escenografia que proposen i pregunten més que no pas responen. L’absència i la solitud com a motor de l’espai contenidor. Allò quotidià com l’escull més insalvable. L’enveja, la culpa, la ràbia i la por. La maternitat. L’aïllament. L’absurd del dia a dia….\nI vosaltres, formeu part d’alguna llista?


Mac OS X 10.10 Yosemite – Provant la Beta 1 | mossegalapoma\nFa pocs dies que, per a qui es va a apuntar-se de forma gratuïta al programa de beta tester de Mac OSX 10.10 d’Apple, ja està disponible per a descàrrega i proves la beta 1 de Yosemite.\nNosaltres l’hem estat provant i tot seguit us fem arribar alguns detalls i impressions.\nNova interfície gràfica\nDe la nova interfície una de les coses que més crida l’atenció, a banda de les icones de les que tot seguit en parlem, són els botons i colors de les finestres.\nTal i com veieu a la imatge superior la finestra activa incorpora els botons en cercles de colors i totalment grisos per a finestres inactives. Tot plegat queda una mica “poc evident” i costa acostumar-s’hi. Val a dir, però, que està en línia en el conjunt de canvis de la interfície gràfica que fan les línies més fines, els elements més lleugers i els colors més transparents.\nFixeu-vos només en el detall del nom de la finestra inactiva, en gris tan pàl·lid que gairebé ni es llegeix.\nL’altre punt evident de re-disseny afecta a les icones, tant dels menús superiors i laterals de les finestres de les aplicacions, com ara a les pròpies de les Apps que veiem al Dock.\nA la imatge anterior teniu les icones superiors de la finestra del Finder. Tot molt gris, fixeu-vos amb el “cutre” contrast amb la icona, incorporada manualment per mi, que fa de drecera al VLC.\nLes icones laterals, a continuació teniu l’exemple del nou Finder, també manté un re-disseny equivalent al menú superior:\nI Per acabar en l’aspecte visual de la interfície anem per les noves icones planes de les aplicacions, tipus sticker.\nSempre que estem davant d’aquests canvis, al final la qüestió visual va a gustos, per molt que diguin “els experts”.\nLa meva primera impressió, però, no va ser positiva. Em va decebre una mica i la vaig trobar un pel “descafeïnada”, amb els dies, val a dir, que li reconec certa coherència i menys ingerència, el que fa que ajudi a concentrar-te més en les tasques i no tant en l’entorn. Em cal temps per tenir una opinió formada.\nEn poques paraules, Spotlight s’ha menjat Alfred, una de les Apps més premiades de la categoria de productivitat en Mac OS X.\nM’encantava Alfred, un “launcher” (llançadora) que ha estat fent-me companyia sempre des de la primera versió. L’antic Spotlight no servia per a llençar aplicacions de forma àgil i Alfred suplia aquesta deficiència de forma senzilla, ràpida i elegant.\nEl nou Spotlight ara sí es pot fer servir com a llançadora:\nI també per altres recerques dins documents, adreces d’usuaris, mail i altres, tal i com veieu a les Preferències del Sistema per a Spotlight\nEn teoria també cerca a la web, via el cercador Bing de Microsoft, però la realitat és que no funciona. De fet quan s’activa aquesta opció a preferències apareix un procés relacionat que es penja (no resposta), i, evidentment no fa la cerca. Als fòrums d’Apple aquest punt ja ha estat reportat.\nCoses que podeu fer ara amb Spotlight és cercar una cançó de la vostra llibreria d’iTunes, donar-li al play i aturar-la des de la mateixa App.\nNotificacions, barra lateral i Extensions\nLes notificacions a Yosemite s’han refet completament. Un nou look, més control i ara accepten extensions de tercers a afegir funcionalitat a la barra lateral.\nLa informació sota la pestanya d’avui, a la barra lateral, es pot editar i configurar des de la mateixa finestra i incorpora personalitzacions de tercers que ara podem gestionar des de les preferències del sistema. De fet, en certa manera, substitueix el Dashboard, que molt pocs usuaris feien servir. No està clar que aquesta substitució hagi de triomfar.\nLes notificacions són una pestanya més dins la barra lateral i també es poden personalitzar. Recordeu que aquí rebem tant notificacions d’Apps instal·lades en el propi sistema com d’aquells llocs web que n’incorporen i a les quals n’estem subscrits.\nEn el Finder us apareixerà una nova carpeta especial iCloud Drive on tindreu accés al contingut permès endreçat per subcarpetes ja predeterminades, tal com veieu a la següent imatge.\nPer poder gestionar el contingut que podeu desar a iCloud, relacionat sempre amb diferents aplicacions, ara ho podeu fer des de les Preferències de Sistema, iCloud, iCloud Drive, Opcions:\nEn poques paraules, no és Dropbox. Com sempre li passa a Apple en les funcionalitats que allibera com a serveis en en el núvol, arriben tard, estan limitades i li falten un bull (ho dic des de fer-ne un ús diari, per exemple en les famoses “Notes”, que encara ara, en l’edició web, més d’una es perd misteriosament en plena creació. Com podeu imaginar l’emprenyada que agafes és de les que fa història.\nLa idea de l’iCloud Drive és bona i és cert que obre iCloud a més opcions i, esperem, possibles usos per Aplicacions de tercers a banda de prometre, amb iOS 8, un sincronisme eficient entre dispositius Mac, iPhone i iPad.\nLa versió web d’iCloud encara no està actualitzada amb el que he intentat crear una carpeta nova dins iCloud Drive i, com és lògic, no he estat capaç de veure-la fora del meu Mac.\nDubto que una funcionalitat tan bàsica i que solucions com Dropbox i d’altres resolen tan fàcilment, finalment sigui possible a Yosemite. La compatibilitat amb iOS farà que continuem depenent del contingut associat a les Apps.\nCaldrà esperar, doncs, a provar altres funcionalitats associades com ara el “Family Sharing”. Podeu veure més info sobre el nou iCloud a la pàgina oficial d’Apple.\nEstabilitat de la Beta 1 i altres consideracions\nRecordeu que estem davant d’una versió Beta i que la seva instal·lació no és gens recomanable en sistemes en producció o d’ús principal. Dit això, fora que de tant en tant alguna App es penja, la versió Beta 1 és força estable.\nA nosaltres ens ha calgut reiniciar, un cop instal·lada la Beta damunt de Mavericks, per que no hi havia manera que es connectés a Internet.\nSorprèn del procés d’instal·lació que et pregunti (ja existia aquesta opció però fins ara no recordo que cap altra versió anterior ho preguntés) si vols encriptar el disc amb “FileVault“, i permetre’l desbloquejar amb contrasenya des d’iCloud.\nEl nou Safari va bé, tot i que trigareu un temps a fer-vos amb les noves opcions, distribució dels menús i funcions i, principalment, a adaptar-vos a la nova barra de cerca / mostrar URL.\nExplico una anècdota que segur us pot fer servei. Safari donava un anormalment alt consum de CPU a les primeres proves. El problema era degut al procés “VTdecoderXPCservice“. Aquest procés el fa servir el sistema operatiu pel Sandboxing d’àudio i vídeo i s’activa quan autoritzeu alguns plugins de Safari tipus “Adobe Flash Player” o “Google Talk Plugin”. Si voleu un consell, no els activeu.\nA destacar que el sistema continua tenint el català i que la versió del catalanitzador de Softcatalà (diccionari, navegar en català, etc) funciona sense problemes. Si ja el teniu instal·lat a la versió prèvia i no feu una instal·lació neta, continua funcionant 100%\nEl truc que recomanem per tenir la senyera o estelada com a símbol del teclat al menú superior també funciona a Yosemite.\nA Yosemite hi ha molts altres canvis, però la intenció d’aquest article era només fer esment d’allò més “visual” o evident. En posteriors articles parlarem de la cuina, del que hi ha al darrera. Sens dubte també interessant.\nMaria Mercè\ton 22 Octubre 2014 at 5:39 pm\nAixi dons pels usuaris normal, tenin en compte les Gb que necesita, recomaneu actualitzar a Yosemite o no cal?\nTomàs Manzanares Balsells\ton 22 Octubre 2014 at 6:50 pm\nMaria Mercè, si em permets la gosadia 🙂 no hi ha usuaris normals.\nQuin Mac tens, model, any, RAM i disc dur? Quina versió de sistema tens ara? Com et funciona ara? Per a què fas servir el Mac? Quines són les teves aplicacions i usos crítics i diaris, què fas anar de tant en tant però al que no vols renunciar.\nResponent a tot l’anterior podríem arriscar-nos a donar-te un consell MAI vinculant 😀


Beirán lidera un Iberostar que sorprèn al duel canari - Regió7 :: El Diari de la Catalunya Central\nBeirán lidera un Iberostar que sorprèn al duel canari\nL'Herbalife paga amb derrota la ressaca de la Supercopa guanyada al Barça\nefelas palmas de gran canaria 03.10.2016 | 00:00\nPlaninic defensat amb duresa /M. Henríquez/ACB Photo\nPlaninic defensat amb duresa\nEl Gran Canària va pagar amb una derrota contra l'Iberostar Tenerife en el derbi canari la ressaca de la seva victòria a la Supercopa d'Espanya contra el Barça. El gran protagonista del partit va ser el sempre eficient ala madrileny del conjunt de Tenerife Javito Beirán, que amb els seus 21 punts i 8 rebots va ser inaturable pels ales locals. El català Rabasseda no el va poder aturar de cap manera. El partit va començar amb alternatives. L'elèctric McCalebb intentava posar un ritme alt de joc però San Miguel en primera instància i l'ex-Manresa White tot seguit, no es posaven nerviosos. L'anotació del veterà Fran Vázquez sota les anelles també feia molt de mal.\nEscapada al tercer quart\nL'arrencada de tercer quart va ser determinant per entendre el desenllaç del partit. Els visitants van augmentar la seva tensió defensiva i a la bona feina de la dupla Beirán-Vázquez s'hi sumava el pívot grec Bogris, que acabaria el matx amb 12 punts. Només l'anotació del croat Darko Planinic (14 punts), deixava el partit obert al final del tercer quart (57-64) a manca de 10 minuts.\nAl darrer quart els locals, ajudats per la pressió del seu públic, van intentar apropar-se però els tinerfenys van mantenir el cap fred, en part gràcies al seu gran encert en tirs lliures (14-16). L'exjugador del Manresa Marius Grigonis va acabar el partit amb 7 punts però fent una bona feina en defensa sobre el tirador finès de l'Herbalife Salin, que només va fer 5 punts.\nEl Barça Lassa no surt del pou i torna a caure a casa, ara contra l'Olympiacos.\nMessi rep la cinquena Bota d'Or: «cal seguir treballant perquè això continuï».\nEl Barça debutarà a Lió en uns vuitens de final on esquiva els anglesos.


Commemorem un nou 8-M, el dia declarat per les Nacions Unides, al 1975, com el Dia Internacional de la Dona. El 8 de març de 1857, milers de treballadores tèxtils van decidir sortir als carrers de Nova York amb el lema “Pa i roses” per protestar per les miserables condicions laborals i reivindicar una retallada de l'horari i la fi del treball infantil. A tot el món aquesta data és sinònim de lluita feminista, de lluita pels drets de les dones.\nL'any 2018 arran del moviment #Metoo amb la presa de consciència que totes les dones hem patit, patim o patirem en algun moment de la nostra vida violència pel fet de ser dones i la indignació que va provocar el judici de la violació en grup que s'havia produït a Pamplona el juliol del 2016, amb la revictimització indecent de la noia a mans de la justícia patriarcal, el 8-M es revitalitza com a data simbòlica.\nEl 8-M no és una festa, tot i la emoció i alegria de retrobament de les companyes en la lluita. El 8-M és un dia per tornar a treure l'agenda feminista al carrer. Cal tornar a posar sobre la taula l'agenda feminista perquè, malauradament, malgrat el miratge de la igualtat formal aconseguida a molts països occidentals, la igualtat real dista molt d'haver estat aconseguida. Aquí i a la resta del món perviuen els motius que ens porten a sortir al carrer després de 300 anys de lluita.\nI cal recordar quina és l'agenda feminista, sobretot en aquest moment en què al feminisme se li demana que aculli al seu si totes les lluites i tots els activismes, que sigui la mare de totes les lluites. Avui al feminisme li passa com a les dones que se li demana que es posi al servei d’altres.\nEl feminisme és una teoria política i un moviment social que té 300 anys d’història, el feminisme és abolicionista del gènere, de la prostitució i de l’explotació reproductiva. El feminisme és un i no són 47 millions.\nI aquest 8-M el feminisme demana una llei integral d’abolició de la prostitució, màxim exponent de la violència sexual, que doni drets a les dones prostituïdes (renda mínima vital, habitatge, cura de la seva salut mental i física, formació i treball) i penalitzi al putero com agressor i al proxeneta com a explotador perquè, com diu Amèlia Tiganus: “Mentre hi hagi una dona explotada sexualment i, sobretot, mentre els homes no entenguin que és absolutament il·legítim accedir al cos d'una dona a canvi d'un bitllet sense tenir en compte l'ètica, les cures, el plaer i el desig mutu les dones no serem lliures”.\nAquest 8-M el feminisme també demana la prohibició i la persecució dels ventres de lloguer i el negoci de l’ovodonació amb la fi de l’explotació reproductiva; l’erradicació de totes les formes de violència contra les dones, des de violacions i violència sexual fins al feminicidi; la fi de la desigualtat laboral i la bretxa salarial que manté a les dones a la precarietat i la pobresa; els drets sexuals i reproductius, inclòs l’avortament sense assetjament, lliure i segur als centres públics; i la coeducació per assolir la igualtat real i efectiva entre homes i dones.


Pedalant pel camí, caminant per la vida: La Claudia se'n va al Córdoba\nPedalant pel camí, caminant per la vida\n"La vida es como andar en bicicleta. Para mantenerte en equilibrio, tienes que seguir moviéndote" Albert Einstein\nLa Claudia se'n va al Córdoba\nAvui al vespre he quedat amb la meva cosina Núria i la Clàudia per petar la xerrada al Grafic. Tot i que estic bastant cansat d'haver dormit poc i del tute que ens hem fotut, tinc ganes de veure-les, sobretot a la Clàudia que fa un parell de mesos que no en tinc noticies. Elles estan a la última de la meva vida... el blog les té informades! Això em fa reflexionar una mica, perquè el fet d'escriure tantes coses fa que no tingui noticies per explicar. Per axiò faré un replanteig de la temàtica, però encara no sé com ho enfocaré.\nPerò de tot el que parlem, la noticia més interessant és que la Clàudia se'n va a viure un any a Córdoba, ja que l'han fitxat per jugar a Divisió d'Honor femenina, la màxima categoria del futbol sala. És una crack! Enhorabona! Després de molts anys jugant al Gironella, ara fa un salt important a la seva carrera esportiva i espero que tingui un bon camí! Haurem de visitar-la sovint, que el sud d'Espanya és preciós i així també aprofitarem per visitar el Juan, que el tindrem a Granada. Algú més que se'n vagi a viure a Andalusia?\nPublicado por Uri en 23:29\nVols signar el llibre de visites?\nApassionat de la naturalesa, amant dels esports d'aventura, m'agraden totes aquelles activitats que es poden realitzar a l'aire lliure, lluny de les multituds. M'agrada compartir els bons moments amb els amics, l'esperit de la competició, la btt, les curses de muntanya, les duatlons, l'esquí de muntanya, l'excursionisme, el cicloturisme.\nVols deixar algun comentari?\nRuta de l'ermità (III)\nDel Tomàs a Villa Zapata\nRuta de l’ermità (II)\nDel coll de la Bena a Rebost\nXocolata amb xurros?\nRuta de l'ermità (etapa 1)\nSoparet amb el Mario i la Nuss\nJa som 3!\nPròxim destí: Escòcia\nPlanejant les vacances\nDia intens de turisme a la Pobla\nSou molt grans, tius!\nNúria Queralt 2008\nTot a punt per la XVIII Travessa Núria - Queralt\nA Gràcia amb els de la uni\nAvui toca Sarrià\nD'excursió cap al Tibidabo\nMina de Petroli - Riutort\nTransició (de potència) energètica I\nVALLTER SKIMARATHON 2014\nAmérica latina, en bici?\nEl ombligo del Imperio Inca\nLes meves opinions, el dia a dia\nLa Pobla de Lillet, esport i natura\nNou mapa de senderisme de La Pobla de Lillet\n¡Volvemos en primavera!\nL’AVENTURA CONTINUA A…\nEn bici al sur\nBike Zona - Calendari de curses\nDreams per hour\nRopits - Calendari de curses