Esperits i dones d’aigua per Joan Soler i Amigó – ANIN\nEsperits i dones d’aigua per Joan Soler i Amigó\nEsperits i dones d’aigua\n(de la xerrada per a les Jornades del Riu de Contes, a Bellver de Cerdanya el 28 d’agost de 2010)\nEl nostre vocable rondalla, un grec l’hauria traduït per mythos sense reserves.\nSota el riu dels contes hi ha el corrent profund dels mites… Ja en l’antiga Grècia s’oposen dos tipus de pensament: el mythos (narració inverificable, assentada en la poesia, la creença i la religió) i el logos, una argumentació basada en la raó, que intenta aportar proves d’allò que afirma.\nMalgrat tot, Plató, tot i formar part del món del logos, de la filosofia, recorre contínuament als mites. Costa de relacionar el discurs mític amb el racional. Així, per més que avui s’intenta imposar el coneixement científic i humiliar els mites, el mite no deixa de ser present en el pensament, per més que sovint es tracti d’una mitologia sense déus. La pràctica del nudisme com un retorn a la puresa mítica dels orígens. O el mite prometeic del progrés indefinit, propi de l’era industrial. O el de certs ecologismes. O la teoria del Big Bang, en el fons, per a molts, no és més que un nou mite cosmogònic. La màgia, tanmateix, en tant que pretén transformar la realitat, és més difícil de sotmetre a la raó que no la religió, la qual no és més que una submissió a la divinitat.\n“Narrar i no explicar” és la fórmula del mite. I també la vostra, en tant que narradors i narradores. Gràcies, doncs, d’entrada, per la vostra tasca, tan necessària en el món difícil, banal i individualista en què vivim. Perquè el conte, a més de narrar, crea comunitat.\nDYANUS I DYANA\nAbans del començament, hi havia el Cel lluminós.\nDyaus, en sànscrit.\nLlum – dia – cel – brillant -serè – sagrat.\nDiv dyaus dios dies dyavi deivos divus…\nZeus Deus Dio Dieu Déu Dios…\nCadascú parlava en la seva pròpia llengua i tots s’entenien.\nLa divinitat brillant i fecundadora, alhora masculina i femenina: ella no era només una costella d’ell sinó el seu costat, la seva meitat, amable i misteriosa.\nEra alhora Dyanus i Dyana. Djanus i Djana. Janus i Jana.\nEl Sol i la Lluna. El Dia i la Nit. El Conscient i l’Inconscient. La raó i el sentiment. La Ciència i la Màgia.\nLa filla del Sol i de la Lluna és maga. Pronunciar el seu nom és el tabú.\nEl Sol, Janus, déu del Dia sempre igual a si mateix, no canvia. És, no esdevé. És la manera de ser solar.\nDe Janus, déu solar, marginat per Apol·lo, resta el déu de la porta del Fòrum, Janua Fori (janua, en llatí, vol dir porta). A l’entrada del Fòrum de Roma hi havia la imatge de Janus guardant-la des d’una fornícula. Passa a ser el déu de les portes.\nJanua Coeli (de l’estança superior on xalen els déus), Janua Inferni (de l’estança inferior on reposen els anvantpassats).\nJanuarius és també la porta de l’any solar. Gener ve de Januarius.\nJanus es torna Johannes, per derivació, influït pel Cristianisme. Joan Baptista (24 de juny), la porta de l’Estiu (el Somni d’una nit d’estiu, de Shakespeare, es refereix a la Nit de Sant Joan, la Nit d’estiu per antonomàsia). I Joan Evangelista (27 de desembre), la porta de l’hivern. Són les dues fites del calendari solar, els dos solsticis, tots dos guardats per Janus / Johannes.\nLa Lluna, Diana, Jana, Joana, deessa de la Nit, que creix i decreix, lluna nova i lluna plena, subjecta a la llei de l’esdevenir, del néixer i el morir, l’etern retorn. És la manera de ser lunar.\nCicle lunar, cicle menstrual, cicle de les pluges, de la sembra, de las marees. La Lluna és Me Mah Menu Mena Mene Mensis Mes. I també men-surar, mesurar, calendar.\nEls calendaris més antics són llunaris: mesuren o calenden les llunes, les de Nadal, de Sant Silvestre, de Pasqua, de Sant Joan, dels Morts (Halloween: Al Hallow Even), del Dia Maig (Walpurgis)…\nEls nostres calendaris són alhora solars (estacions: solsticis i equinoccis) i lunars (fases de la Lluna, mesos, septem manes, setmanes).\nDies i nits. Sols i Llunes. L’any té 13 llunes, 13 mesos lunars, 13 menstruacions. I els embarassos, 10 llunes, 10 mesos lunars.\nLa línia recta és solar, és el temps lineal, cronològic; l’espiral és lunar, és el temps cíclic, de l’etern retorn.\nEls humans formem part del Cosmos (regit pel temps cíclic), però també de la Història (marcada pel temps lineal, amb un principi i una fi dels temps).\nL’espai i el temps. Ser i esdevenir.\nL’ACCIÓ DE LA LLUNA. L’ETERN RETORN\nEl ritme lunar ve marcat per la Lluna, influeix en les aigües, en les pluges, en la fecunditat de la dona i dels animals, en la vegetació (que neix, fecunda, mor, es podreix i es regenera. D’aquí ve el mot “neòfit”, de neo-fitos, nova planta, renascuda). Les plantes curen, deixades a sol i “serena”, Serena, Selene o Silene, Sirena. Sembrar en lluna nova, talar els arbres i recol·lectar en quart minvant: cal respectar el ritme còsmic. I és també el destí de l’home després de la mort. Hécate.\nLa Lluna i les aigües: pluges, marees, aigües germinatives, fecundadores. Trencar aigües. El Diluvi destrueix però inicia una nova humanitat, a través d’un únic supervivent. I l’arc de Sant Martí que surt després de la pluja.\nAnimals lunars: el cargol; la petxina amb la perla; l’ós, que hiverna; el gos que lladra a la lluna; l’home-llop, sotmès a la licantropia; el peix; la granota; el serpent…\nEl serpent. Té tants anells com dies té la Lluna.\nCaràcter fàl·lic: és el marit de totes les dones, les desflora i penetra. Té el ius primae noctis, el dret de cuixa, un dels mals usos feudals.\nGuarda l’arbre de la vida del jardí d’Edén, la font de la joventut, de la immortalitat, les pomes d’or del jardí de les Hespèrides, tresors.\nMenjar serp porta a conèixer els secrets, el futur, posseir el llenguatge dels animals, dels ocells. Banyar-se en la sang del serpent-drac fa invulenable, confereix la immortalitat. Sigfrid.\nRelació de la Lluna amb els esperits dels morts (la Lluna és el país de les ànimes). Hécate, la negra, amb Persèfone morta a la falda, predecessora de la imatge de la marededéu dels Dolors. Els cultes funeraris. Els fantasmes i apareguts en lluna plena.\nLa Lluna fila, pentina, teixeix, ordeix, trama els destins.\nLes moires, parques, balangueres, divinitats lunars. Aracne la filadora de teranyines. Té el fus a la mà (el quadre de Las hilanderas de Velázquez). És Ishtar, Astarté, Ester, Hator, Isis, Artemisa (la Diana romana). És Hécate, deessa dels naixements i les morts. És la fada de la Bella Dorment del bosc, la que es van descuidar de convidar al seu naixement. Per això la noia restarà adormida quan se li trencarà la pinta o el fus. És Holda, la deessa germànica patrona dels teixidors. És la Immaculada, amb la lluna i el serpent als seus peus.\nLa menstruació és la conseqüència de la seducció del serpent envers la dona. Menstruar és estar sota la influència de Men, la Lluna.\nLa llegenda de sant Jordi, la donzella i el serpent-drac disposat a desflorar-la.\nEl patriarcalisme s’imposa amb l’agricultura, el sedentarisme, la formació de les ciutats: els homes, encara ignorants de la seva funció progenitora, temen les dones, per les seves virtuts inconegudes, incontrolades: menstruen, queden embarassades i tenen fills… Per això, quan ho sabran les mantindran sotmeses, les posseiran, les violentaran…\nUna dona, menstruant, no podia sembrar. Ni es podia banyar al riu (res a veure amb no dutxar-se!).\nEls cultes lunars tendeixen a clandestinitzar-se, cerquen la nocturnitat, els boscos, les coves i els descampats.\nAigua-Lluna-Dona. Cercle de la fecunditat aquàtica i lunar.\nCura, rejoveneix, dóna la vida. Aigua viva, de la vida, de la joventut, font de la salut, de la bellesa.\nLa flor del agua, en la tradició castellana, que enamora irresistiblement: es pot trobar al punt de la Mitjanit de Sant Joan. Transparent, es torna regalim a la dotzena campanada. Brevíssima, impossible.\nDIVINITATS O GENIS DE L’AIGUA\nEl foc: Gaston Bachelard diu que “la vida del foc és un formiguer: follets del foc (espurnes, guspires), dimonis boiets, dimoniets, familianos, minairons, salamandres (el seu lema és nutresco et extinguo, m’alimento del foc i l’apago. Jeu en un llit de flames. D’aquí el nom de salamandra que es donava a certes estufes).\nL’aire, els silfs o elfs, els follets del vent.\nL’aigua, les nimfes. Aigua: “¿Quin grec pot vantar-se de conèixer el nom de totes les nimfes de totes les aigües corrents, fonts i pous?”, deia Plutard\nDivinitats menors. Genii loci (locals, no globals: només vetllen pel seu lloc i pels que hi viuen i els veneren). Homer ja distingia, entre les nimfes, les de\n-de rius i fonts: nàiades, castàlides, ismènides, pactòlides, ondines…\n-de muntanyes, cims, grutes, valls frescals, esquerdes o estunes a les roques: orestíades, parnàsides, helicònides (de les fonts d’Helicó), segons el lloc.\n-dels camps i prats, que fan créixer l’herba i peixen els ramats: nàpees…\nMés tard s’hi afegeixen les:\n-dels arbres: dríades, hamadríades. (Eurídice era una dríade: el tabú que va profanar Orfeu als inferns va ser de girar-se a mirar-la, i ella va tornar al reialme dels morts).\n-dels estanys: limníades.\n-dels mars: nereides, oceànides, sirenes.\nLes nimfes són immortals? Segons Plutarc, no. Com a molt arriben a 9.720 anys.\nSón mares d’herois locals, fills d’un déu i una dona, semidéus (Tetis mare d’Aquil·les). Infants trobats a les aigües d’un riu. Divinitats dels naixements i de l’educació dels herois: educats per nimfes o per centaures. En el bosc, no pas a la ciutat.\nAntiga creença: els infants neixen de les fonts, dels rius o grutes i la mare tan sols els rep o els va a buscar a tal lloc (després el lloc d’on vénen els nens serà París) i el pare només els legitima.\nDE FADES A BRUIXES\nLes fades són perilloses, ambivalents: l’aigua és fecundadora, regeneradora, però també hi regna el caos, habitat per monstres, pel Leviatan.\nAmb el cristianisme, les fades són demonitzades. El locus amoenus es converteix en lloc maleït; la fada en bruixa; la llum en foscor.\nPerò hom continua creient en el poder de les aigües: del Jordà; de la rosada de la Nit de Sant Joan (no deixa envellir allò que toca); de la pluja; de l’aigua beneita per a beneir i curar; de l’aigua baptismal, que renta el pecat original; del salpàs per a exorcitzar, per a comunir…\nA la Vetlla Pasqual té lloc la benedicció de l’Aigua nova, tot seguit de la del Foc nou i de la Llum. I moltes marededéus foren trobades en coves i fonts: Fontcalda, Fontromeu, de la Salut, Lurdes!, llocs d’antics cultes aquàtics.\nLa demonització culminarà amb la Inquisició. Abans, per l’Església, les bruixes, les malèfiques, no existien: era una superstició que calia combatre, calia foragitar-les de la creença popular. Però sant Tomàs d’Aquino insisteix a assegurar que existeixen i que escampen el mal: per això cal identificar-les, perseguir-les, jutjar-les i cremar-les. De magues esdevenen bruixes.\nEl nom de bruixa prové del català i l’occità contemporàniament (el castellà l’adopta un segle després). Les bruixes són les que es reuneixen en els bruixerars o bruguerars, als descampats, per celebrar els vells cultes pagans (akera larri, en èuskar, vol dir “prat del bosc”), confosos després amb el catarisme i amb el judaisme, quan aquests col·lectius són perseguits: per això, en català, les assemblees o reunions de bruixes s’anomenen sàbats. Han d’amagar-se en la nocturnitat i ocultar-se en els boscos.\nAixí com els homes s’agrupen en confraries, les dones, en societats secretes.\nNOMS TRADICIONALS DE LA FAUNA MÍTICA DE LES AiGÜES\nSegons Rosend Serra i Pagès:\ndones d’aigua, encantades, goges, aloges, bagasses, paitides, sirenes. Dones de fum i d’aire, dones de fum, llufes (etèries, invisibles, silencioses: d’aquí vindrà el nom que donem a certes ventositats). Són les que produeixen els ecos o tornaveus.\nTambé, en el rondallari, hi ha velletes amb un nen a braç, com les velles mares paganes. Nosaltres, en canvi, no tenim tradició de vareta màgica. Ni de bruixes amb barrets punxeguts: ens vénen imposades per la globalització, no són genii dels nostres loci.\nEl nom més usual és encantades. Fada és un nom culte (fatum, plural fata), de la família de les parques i les moires, balangueres, matres germàniques (popularment “martes”, en lloc de “matres”: “del temps que la Marta filava…”), les nornes nòrdiques, les mamsu irlandeses.\nDucunt volentem fata nolentem trahunt… (els fats condueixen qui es deixa, però arrosseguen qui no es deixa), deia Sèneca.\n(L’expressió màgica del rondallari mallorquí “Per la fat i fat”… no ve de fada ni de fat, sinó de la primera sura de l’Alcorà, l’Al-Fatiha, l’Obridora).\nEnfadar-se. Enfadar, enhadar. Malfadat, Malhadado… Fatal, fatídic.\nEncantar: obrar sobre algú dient-li paraules màgiques. En sentit secundari, parar, paralitzar, atordir. Lorelei encisa, encanta, els mariners i xoquen contra les roques de la riba del Rin.\nON VIUEN, A QUÈ ES DEDIQUEN\nOn viuen? on es reuneixen? En coves, baumes, fous, megàlits, roques, estunes, fonts, gorgs, estanys, mar, palaus sota l’aigua… en castells, muntanyes…\nToponímia: El dolmen de la Casa Encantada (Sarroca de Bellera), la Mola Encantada, les Encantàries, la font dels Encantats, el forat del Encantats, la muntanya dels Encantats, el gorg de les Encantades, la bauma de les Encantades o Encantàries. Madremanya, Madrona = Matre magna, Matrona Lluc = bosc sagrat.\nFilen i teixeixen la vida i el destí de les persones.\nCanten, es pentinen (la pinta, el fus: filar, pentinar), renten les seves robes blanques, a cops de picadors, l’estenen pels prat, pels matolls i per les roques. Aconseguir robar-los-en una peça porta la sort a casa. Són boniquíssimes, atractives. A ple dia, sota un sol torbador, o al capvespre, o a l’alba, a entreclaror, als crepuscles. De dia n’hi ha que es converteixen en merles d’aigua…\nD’unes es diu que no poden tenir fills, ni donar-los de mamar. Els agraden molt les criatures. Per això roben els nadons, si encara són fats (joc de paraules: fat, de fada; i fat, insípid, sense sabor, sense sal) i encara no salats (és a dir, batejats, ja que en el ritual de bateig se’ls fa tastar sal): d’aquí la tendència a batejar les criatures tot seguit de néixer, per no ser robats o embruixats per les fades… O els maten, per enveja o despit.\nPoden arribar a casar-se amb un humà, per a tenir-ne fills. Però és una aventura perillosa. Pels tabús que afecten aquesta mena d’unions.\nNoms propis d’encantades: Floridalba (eco), Flordeneu (Canigó), Estarella (Verdera), Morgana (popularment convertit en Mariagna), Melusina, Titània, Lorelei…\nLas dones d’aigua:\nXana asturiana = fades d’aigua.\nVe del llatí Diana, Djana, Jana. Aquest nom, antigament, s’aplicava a qualsevol petita divinitat rural, i finalment a les dones d’aigua.\nEn català havia de derivar a jana, forma amb què apareix traduïda al mossàrab. A Catalunya, Joana és nom de bruixa.\nEn el País Valencià, Yanna, Jana, ianes, encantades…\nA Occitània, daunas d’ayga (cerquen home per a casar-s’hi, i cultiven pomeres que fan les pomes d’or i les donen als nois: fruita de l’amor. Posen condicions semblants a les de les nostres dones d’aigua per a casar-s’hi o deixar-se estimar.\nA l’Alvèrnia, danne d’aigüe.\nAl País Basc, són les lamiak (deformes: pota d’ànec o de cabra).\nA Astúries, xanes.\nA Cantàbria, anjanas, linjanas o mozas de agua (menudes i amb una estrella al front). Allà on trepitgen, neixen flors grogues, que porten felicitat.\nTambé se’n troben a la Gran Bretanya –Greensleves: ulls verds, mànigues verdes-, a Gales, a Bretanya, al Bearn, a França –Melusina-, a Alemanya –Lorelei-, a Escandinàvia –nixe-, a Polònia –rusalki, boguinki (rapten els nounats)-, a Rúsia –bereg, ribera-, als Balcans –pascha rosarum-… fins a Madagascar –zazavavin drano (rapten homes i se’ls emporten a viure a sota l’aigua; és tabú anomenar i usar la sal)- i a l’Índia -les apsares: viuen als núvols; les wriksaka, són causants del cicle de fecundació- destrucció. Formen part d’un fons mitològic indoeuropeu. Per això la cultura grega i la cèltica tenen trets molt comuns en aquest camp.\nA Sant Iscle de Vallalta (riera de Sallent) i a la riera de Santa Fe del Montseny. En un descuit, un home els roba una peça de tela de les que teixeixen, o rentada i acabada d’estendre. Té sort per sempre més.\nTabús més comuns a les llegendes:\n–Pronunciar el seu nom numènic o la seva naturalesa espiritual aquàtica.\n–Acostar-s’hi si no és no havent menjat ni estant en dejú, ni vestit ni despullat, ni a peu ni a cavall. (amb una llavor de mill a la boca, embolicat amb una malla o xarxa, muntat a cavall d’una cabra).\n–Entrar en una habitació determinada, on guarda el seu secret.\n–Girar-se a mirar-la.\n–Intentar veure-la qualsevol dissabte de l’any, o mentre es renta.\n–Anomenar la sal.\nA Gombrèn, un home es va casar amb una encantada de les coves de la Coma del Llenyot: després de la nit de noces, té prohibit de girar-se: però sent udols, crits espantosos, es gira i queda convertit en pedra.\nLa fada o sirena Melusina: ocultament es torna serp de cintura en avall: el marit incompleix la promesa de no espiarla mentre es banya: veu que recobra la forma de sirena o dona-serpent. La perd per sempre més, però a les nits ve a donar de mamar als seus fills.\nUna dona d’aigua de la cova de Rialb té un nen però, no tenint llet, no pot donar-li el pit. Busca una dida i a casa d’ella mai no hi falta de res… fins que incompleix un tabú i ho perd tot.\nA un home que passava prop de la Balma del Congost (Empordà), les goges li van donar un nen de pit perquè el criés i els el tornés al cap de l’any: li van pagar amb una faldada de segó i l’home la va llençar, sense adonar-se que s’havia convertit en or.\nUn pastor es va enamorar d’una dona d’aigua i en va tenir dos fills: un dia que ella es pentinava se li va trencar la pinta i el marit la va recriminar dient-li que era una dona d’aigua. Ja no la va veure més, però ella cada dia acudia a pentinar els seus fills.\nLa reina de la Fou de Bor va anar de part i va acudir a una llevadora de Bor: si en acabat d’assistir al part no s’hagués rentat les mans, tot el que hagués tocat se li hauria convertit en or, perè se les va rentar a la riera. Va pecar de neta.\nL’hereu Viaplana (de prop de Granollers) es va casar amb una dona d’aigua i en va tenir dos fills. Una vegada que l’home era fora per negocis, la seva muller, la dona d’aigua, pressentint que s’acostava una calamarsada, va manar als mossos segar el blat encara verd, abans de temps. Malhaja la dona d’aigua! va recriminar-li el marit en tornar i veure el blat segat. Havia trencat el tabú d’anomenar-la. Ella, de sobte, va desaparèixer. La masia es va veure sumida en la misèria. Però a les nits ella anava a la cambra on dormien els seus fillets, els acotxava i plorava a llàgrima viva. Les llàgrimes es tornaven perles i la nena les recollia. Sort d’aquell tresor quan el pare va haver de casar la filla: va ser un bon dot!\nSemblant a aquesta llegenda és la de Can Blanc d’Arbúcies, o la de Can Prat de Gualba -al gorg Negre-, o la del fadrí d’Espui (Pallars Jussà), i la del fargaire de Bor (Cerdanya).\nGualba la de mil veus\nUn somni de Nit de Sant Joan o El somni d’una nit d’estiu.\nRevista n 5 – 6. segona època. A foc lent. 2010. p. 4


Home » Equipaments » Educació\nAixí doncs, durant aquest curs hem programat cursos de nivell bàsic (llengua catalana a nivell oral, alfabetització...) fins a formació de nivell superior (accés a la universitat per a majors de 25 i 45 anys). Entre aquest mínim i aquest màxim de nivell formatiu hi podem trobar altre tipologia de cursos com (idiomes, informàtica, gastronomia, tallers artístics...).\nL’Escola d’Adults atén a usuaris amb una edat mínima de 16 anys, tot i això, any rere any ampliem els tallers dirigits a infants (tallers de cuina, robòtica, artístics...), a més, hem col·laborat amb els diferents centres educatius de Santa Coloma de Farners (nivell de primària) organitzant uns grups de reforç lingüístic.\nUs animem a endinsar-vos en la nostra oferta formativa i esperem que trobeu alguna proposta que us pugui interessar.\nJa tenim guanyadores del 13è Concurs de Narració Curta de Sant Jordi 2021\nAquest divendres ha tingut lloc a la Sala d'Actes Lluís Caparrós del Centre Municipal d'Educació de Santa Coloma de...\nL’Escola d’Adults disposa de nous equipaments informàtics gràcies a una subvenció de la Diputació de Girona\nDurant aquest curs 2020/2021 plenament marcat per la situació d'excepcionalitat sanitària derivada de la pandèmia del Covid-19...\nBases de la 12a edició del Concurs de Narració Curta Sant Jordi 2020\nUs apassiona el món de l'escriptura? Si és així, podeu estar ben contents, ja que la regidoria d'Educació de Santa Coloma de Farners organitza la 12a edició del...


La Fiscalia estudiar individualment un eventual tercer grau a condemnats de l'1-O i no descarta recórrer\nPublicat 21/11/2019 15:23CET\nSegarra destaca que Amnistia digui que el judici va ser just i que s'ha de complir la sentncia\nLa fiscal general, María José Segarra, ha afirmat que estudiaran de manera personalitzada les eventuals concessions de tercer grau als líders sobiranistes condemnats pel Tribunal Suprem: "Totes les actuacions de la Fiscalia es fan amb carcter personalitzat i amb un estudi personalitzat".\nAixí s'ha pronunciat als periodistes durant d'una visita a la Ciutat de la Justícia de Barcelona aquest dijous, en preguntar-se-li si la Fiscalia s'oposar a un eventual tercer grau dels Serveis Penitenciaris de la Generalitat als líders independentistes condemnats a presó.\nSegarra ha assenyalat que la Generalitat té competncies en matria penitenciria per proposar el tractament de cada pres, que pot incloure la concessió del tercer grau: "En cadascun d'aquests casos la Fiscalia estudiar les resolucions que dicti l'administració penitenciria i, en conseqüncia, actuar si est en disconformitat".\nHa afirmat que si la Fiscalia dissenteix d'alguna de les resolucions "plantejar els recursos davant dels tribunals competents" tot i que ha destacat que no pretén transmetre una idea preconcebuda, i ha assenyalat que la institució que representa actua en tots els procediments i visita freqüentment els centres penitenciaris com a part de les seves funcions de vetllar pels drets dels presos.\nSegarra també ha destacat, en ser preguntada, que l'informe d'Amnistia Internacional (AI) publicat dimarts considera que el judici a l'1-O va ser just, i sobre les penes de presó als jutjats ha dit: "Estem davant una sentncia condemnatria que evidentment haurem de complir".\nLa fiscal general ha assegurat que la Fiscalia respecta l'informe d'AI, del qual ha destacat que "s'indiquen coses tan importants com l'absolut respecte al procés, a un judici just, la garantia dels drets de les parts, fonamentalment dels acusats" i el dret a la presumpció d'innocncia.


Rescatats dos joves i l'instructor que anaven a la deriva en dos caiacs a l'Ametlla de Mar | Diari de Tarragona\nEstaven a uns tres quilòmetres de la costa i no podien tornar pel fort vent. Dues tenien símptomes d'hipotèrmia\n11/05/2021 21:33 | Actualizado a 12/05/2021 09:15\nLa llanxa de Salvamento Marítimo va rescatar les tres persones.\nDos joves que anaven en caiac i el seu instructor han hagut de ser rescatats avui al migdia per la Creu Roja a l’Ametlla de Mar ja que el fort vent els impedia poder tornar a terra a la zona de la platja de l’Alguer. Uns altres companys sí que ho van aconseguir. Dos dels tres rescatats van haver de ser traslladats al CAP de la localitat per símptomes d’hipotèrmia.\nUn grup format per uns vint joves amb el seu instructor havien sortit a navegar en caiac per la zona situada enfront l’Ametlla de Mar. El dia era clar però bufava un fort vent. A quarts de dotze van decidir tornar a terra donada la situació meteorològica. Però dos dels alumnes i l’instructor no ho podien aconseguir.\nUna persona va trucar al telèfon d’emergències 112 informant que des del passeig Marítim de l’Ametlla es veien els dos caiacs de color grog i vermell, i que estaven entre 500 i 600 metres de la costa. També s’indicava que havien tres persones amb armilles salvavides que no podien arribar a terra pel fort vent.\nDes de Salvamento Marítimo es va mobilitzar la seva embarcació LS Atlas –amb personal de Creu Roja– de l’Ametlla així com també l’helicòpter Helimer 221 amb base a l’aeroport de Reus. També es va activar una patrullera de la Guàrdia Civil i es va contactar amb la Policia Local perquè anés al passeig i no perdés de la vista les persones. El mateix es va fer amb els Mossos d’Esquadra.\nDes del port de Tarragona va sortir cap el lloc la llanxa de salvament Salvamar Fomalhaut i es va alertar tots els vaixells mercants i els que es trobaven a la piscifactoria propera per si veien les persones o els caiacs.\nEls agents de la Policia Local, quan van arribar al passeig, van informar que els joves estaven a uns tres quilòmetres de la costa. Poc després, l’helicòpter localitzava les persones a una milla i mitja de la costa. Finalment, a un quart d’una de la tarda, la LS Atlas ja les tenia a bord les persones i també recollit un dels dos caiacs –l’altre va desaparèixer–.\nCom que dues de les persones tenien símptomes d’hipotèrmia, es va alertar el SEM perquè una ambulància esperés l’arribada a la zona de la Confraria de Pescadors. Finalment, les dues persones van ser evacuades al CAP de la localitat.


Fanfic DBM Univers 14 (Androides): One Way - 1, 4 - Dragon Ball Multiverse\n[ «« ] [ « ] Capítol 4/36 [ » ] [ »» ]\nEn Son Gohan va tancar els ulls, concentrant-se per intentar escoltar què es deia allà baix.\nPerò era massa lluny.\nSols va poder veure com un altre soldat en uniforme es situava al costat dels seus congèneres i li confiava, a un guerrer que era aparentment superior a ell, l'aparell del soldat que el jove Guerrer de l'Espai havia seguit fins allà. En tot cas, era nítidament superior en força de combat.\nAquest últim escoltava atentament l'informe del nouvingut alhora que consultava les indicacions enregistrades a la consola que tenia a les seves mans. No semblava realment satisfet d'allò que constatava.\nEn Son Gohan maldeia el relleu de la gran vall i la seva absència de vegetació. Li seria difícil poder apropar-se encara més sense ser descobert. Tanmateix, seria essencial aconseguir escoltar el contingut de la conversa d'aquells desconeguts.\nCom més en sabés, millor podria adaptar la seva estratègia; sol contra tots, sense esperances d'algun reforç. No podia permetre's el mínim error.\nMentre que el jove guerrer guaitava alguna possibilitat de progressió dins d'aquell paisatge accidentat, el soroll d'una comporta que s'obria va atreure de nou la seva atenció sobre la curiosa nau que seguia enterrant-se lentament i vibrant.\nLlavors, va veure que una estrafolària criatura verdosa sortia levitant per la porta d'accés situada al cim de la nau interestel·lar. Una espècie de gnom fastigós, dotat ridículament d'un enorme crani tot arrugat cobert d'uns quans pels rígids i amb uns enormes ulls globulars. La criatura, que s'assemblava més a una bèstia que no pas a un home, amb el seu musell en forma d'"i" grega i les seves carúncules sota els seus pòmuls, estava vestida amb una llarga faldilla que amagava tota la part inferior del seu cos i sobre la qual hi havia inscrit el mateix símbol estrany que decorava el front de tots els soldats.\nSens dubte, era l'emblema de la seva organització, o bé del cap de la banda, que podia ser el propi nan deforme, vista l'actitud de la resta grup inclinant-se amb respecte quan s'apropava.\nEn Son Gohan ja no podia deixar de mirar aquella petita criatura estranya.\nSeria, doncs, el nou enemic a abatre? Què devia amagar per inspirar tant de respecte amb una aparença tan fràgil?\nEl gnom semblava escoltar el report del guerrer mes poderós. Després va començar a caminar d'un costat a un altre visiblement emprenyat.\n—És aquest tot el poder que m'heu pogut trobar?!\nEl seu fort canvi d'humor va ressonar fins a en Son Gohan, alhora que la totalitat dels soldats prenien una actitud de submissió i vergonya.\nEl jove Saiyà havia entès que l'aparell singular semblava capaç de mesurar la força de combat, o com a mínim, l'energia, i no comprenia pas l'actitud d'aquell personatge estrany.\nQualsevol hagués estat satisfet de trobar una capacitat de resistència tan baixa!\nRealment, força estrany...\nEn Son Gohan s'acotxà bruscament. Acabava de percebre que l'usuari de l'energia més poderosa retornava.\nQuan va notar que s'unia als altres, va tornar a aixecar el cap amb prudència.\nAquell altre personatge era com un atleta gegantí vestit de manera un pèl barroca, igual que la seva aparença.\nUna alçada colossal, uns ulls grocs amb pupil·les una mica esquinçades com les d'un felí, dues orelles punxegudes i uns petites banyes completaven el seu aspecte estrany. Pel que fa a la seva roba, finalitzada per una àmplia capa blanca, s'assemblava més a un vestit de pompa que no pas a roba de combat.\nEll també portava una M estilitzada al front.\nPerò allò no era tot...\nDuia un objecte ben estrany!\nUna enorme esfera bruna d'aspecte irregular, rodejada d'una juntura que la dividia en dos hemisferis.\nTots els extraterrestres recularen quan el colós banyut la va dipositar a terra.\nTots menys un!\nEl gnom va llançar-se, literalment, sobre la gran bola amb un riure histèric. Semblava boig d'alegria i l'acariciava amb amor..\nEn Son Gohan necessitava saber-ne més!\nAmb un aire de determinació, va aixecar el cap per albirar una tartera que era,e considerablement, més a prop del grup de guerrers.\nVa fer un últim cop d'ull sobre aquests.\nTant se val... si necessitaven aparells per localitzar les energies, no tindrien prou temps per detectar la seva. Que sigui el que Déu vulgui!\nUn parpelleig i un espetec després, en Son Gohan es trobava en aquell punt d'observació tan desitjat.\nCap reacció... tan sols el gran personatge banyut va fer un petit moviment de cap, però segurament no se n'havia adonat de la seva presència.\nFinalment ja podia escoltar la conversa entre aquells misteriosos visitants vinguts de l'espai.\nEl gnom vociferava mentre no cessava de caminar d'una banda a l'altra, amb les mans juntes a la esquena per sota la seva capa:\n—No és, ni de bon tros, el que m'esperava!... Aquest planeta semblava molt més ric en energia que no pas això...\nEs va aturar assenyalant l'estranya esfera amb el dit:\n—Que no sabeu el nombre de kilis que calen per tornar-li tot el seu poder?!\nLlavors va arrencar un dels aparells de les mans d'un dels guerrers cridant:\n—Com voleu que hi arribem amb això??!!\nVa llençar rabiosament el kilímetre a terra, sota la mirada consternada dels soldats que no sabien ben bé quina actitud adoptar.\nEn Son Gohan ho començava a comprendre. El gnom semblava tenir la necessitat de recollir energia per activar l'esfera singular. Quina aparença tan estranya per a una arma!\nUna inquietant veu d'ultratomba va ressonar en resposta. El colós de la capa blanca prenia la paraula:\n—Potser no ens hauríem de refiar de les aparences, Mestre Babidi...\nEl guerrer en uniforme més poderós va afegir:\n—En Dabra té raó. El Número sis m'ha informat d'uns Terrícoles dotats d'un increïble poder de destrucció. Tanmateix el seu detector no ha aconseguit localitzar-los. Sols ha pogut mesurar l'energia dels seus atacs fins a 250 kilis!\nEn Babidi va esvalotar-se, seguit, immediatament, d'una manifestació d'alegria intensa:\n—Dos-cents cinquanta kilis amb només un tret!?\nLlavors es girà vers el Numero sis amb mirada inquisidora:\n—Deus tenir-ne una descripció detallada... Així com els seus noms i l'indret on els podem trobar..\nEl Numero sis es va reincorporar amb un aire de pànic a la seva mirada. Fins i tot va recular temorosament d'un pas:\n—Ho... ho sento molt... però...\nEn Son Gohan s'esglaià. El més fort dels soldats acabava de polvoritzar el malaurat culpable d'un tret sense cap ordre. Els guerrers mes pròxims havien estat, fins i tot, projectats per terra a causa de la ventada de la potent deflagració.\nEl gnom semblava satisfet de l'iniciativa del seu esbirro:\n—Gracies, Pui Pui, però el pròxim cop almenys espera la meva ordre. Entesos?\nEl culpable s'afanyà d'inclinar-se amb respecte:\n—Perdoni'm, Mestre. Creia que era el més indicat. No tornarà a passar....\nL'incident confirmava l'opinió que el jove Guerrer de l'Espai ja s'havia fet dels intrusos; uns fastigosos assassins sense escrúpols que no tenien res a envejar als androides. Els havia d'eliminar ràpidament abans no causessin més estralls!\nSemblant ja haver oblidat l'incident del soldat Numero sis, el gnom reflexionava en veu alta:\n—Dos cents cinquanta kilis sense cap emanació de força vital. Aquest planeta ens reserva unes quantes sorpreses...\nEs va posar de nou a caminar circularment, continuant la seva reflexió:\n—Podem, raonablement, deduir que no són els únics que deuen tenir tal reserva d'energia amagada...\nS'aturà per mirar de nou la gran esfera:\n—Finalment, podrem emplenar-la molt més aviat del que havíem calculat...\nL'impressionant veu forta i rotunda d'en Dabra vibrà:\n—De ben segur.. Però crec que ja seria hora d'entrar-la per dipositar-la a bon resguard sobre el seu suport. L'indret no és tan segur com crèiem...\nEn Babidi va fer un gran somriure irònic:\n—No passis ànsia. El Monstre Bu és indestructible, però fes-lo entrar, de tota forma. Mereix molt més que aquesta terra immunda!\nEn Dabra no va tenir temps de tornar a agafar la gran esfera, ja que el fort so d'una veu va fer aixecar el cap a tot el grup:\n—I vosaltres l'acompanyareu!\nA sobre d'ells, un braç estès apuntava en la seva direcció. En Son Gohan havia pres la decisió de passar a l'acció.\nEn Dabra es va posar a riure suaument sacsejant les seves espatlles, fent veure com si ofegués el seu riure greu:\n—Ni tan sols fa falta anar a buscar-lo...\nEn Son Gohan es va estranyar.. Era possible que, des d'un bon principi, hagués sabut sempre que ell era allà, tan a prop d'ells? Era evident que sí. El gnom afegí amb un somriure burlesc:\n—Excel·lent iniciativa, jove. Tens la paella pel mànec.\nFins i tot en Pui Pui se'n reia:\n—Això és clar com l'aigua!\nComprenent que no se'l prenien seriosament, el jove Saiyà va decidir passar al nivell superior., reiterant la seva ordre just després del vent aixecat per la seva mutació:\n—La vostra millor opció era tocar el dos d'aquest planeta!!! Torneu cap a casa vostra, marxeu d'aquest planeta...\nVa encendre súbitament la seva aura, a fi de reforçar els seus últims mots:\n—I deixeu-nos tranquils!\nEn Pui Pui ja havia recollit el kilímetre que hi havia a terra. Va tenir un sobresalt a causa de la sorpresa en consultar-lo abans de remetre'l a en Babidi mentre mirava el guerrer de l'aura daurada situat en una posició més elevada. El gnom es va extasiar, tot fent uns parrups de joia:\n—Uaau... Quina sorpresa tan agradable...\nLlavors, sense girar-se, mirant el jove guerrer que els observava des del cel, va preguntar-li al gran Dabra:\n—Segons el teu parer, Dabra, amb aquest nivell... Quanta energia seria capaç de proporcionar-nos?\nEl guerrer banyut li va respondre amb una veu d'ultratomba i un somriure de satisfacció:\n—Molta més, moltíssim més, sens dubte!\nLa mirada del gnom va canviar súbitament per fer-se increïblement penetrant. Mirava fixament en Son Gohan murmurant amb una veu sorda:\n—Molt bé... vine cap a mi, petit meu...\nCom en Son Gohan el mirava desconcertat, en Babidi va estirar bruscament un braç en la seva direcció quasi cridant, com si estigués sota el domini d'un estrany estat de trànsit, amb els ulls tancats per concentrar-se millor:\n—La teva part fosca em pertany! T'ordeno que t'uneixis amb nosaltres!\nEl gnom va restar un instant immòbil, amb una mà estesa en direcció a en Son Gohan i amb un aire de concentració ben profunda, alhora que unes ones semblaven irradiar del seu lleig crani arrugat.\nLa veu greu d'en Dabra va sobresaltar el petit home verdós:\n—D'això, Mestre... no sembla pas receptiu.\nSorprès, el gnom malèfic va tornar a obrir bruscament els seus ulls, descobrint la silueta de l'encara immòbil jove noi envoltada d'una aura daurada. En Pui-Pui estava espatarrat:\n—Caram... llavors aquest seria un...\nEn Babidi el tallà secament:\n—No aquest, no n'és pas un!\nEn Pui Pui encara no s'ho creia:\n—Llavors això vol dir que existeixen simples mortals que mai no han robat, enganyat, violat, torturat, matat per plaer o fet qualsevol altra cosa amb maldat en tota la seva vida?\nEn Dabra va posar cara de pomes agres:\n—És molt estrany... però és possible.\nEn Pui Pui va mirar de nou en Son Gohan amb aire pensatiu:\n—No deu pas haver estat fàcil per a ell, pobrissó...\nLes seves paraules van emprenyar a en Babidi, que li va fer saber secament:\n—Ja t'entretindràs un altre dia, imbècil!\nContinuà amb un to autoritari.\nEl colós banyut respongué dòcilment:\nVa agafar la gran esfera per, immediatament, dirigir-se cap a la nau, provocant l'obertura d'una llarga escotilla circular invisible sobre l'últim nivell que continuava enfonsant-se a terra.\nMentre desapareixien a l'interior del gran edifici, en Badidi prosseguí:\n—Pui-Pui, un contenidor sisplau...\nEl soldat va lliscar després d'haver-se inclinat davant del gnom, que alçava el cap per adreçar-se a en Son Gohan:\n—No t'enfadis amb mi per ser prudent...\nVa fer un gest amb la seva mà, i tots els soldats van enlairar-se per rodejar el guerrer de l'espai a diferents nivell d'alçada, encerclant-lo, literalment, en una formació esfèrica. En Babidi va continuar:\n—No m'agrada donar l'esquena als desconeguts sense precaucions. Sobretots a desconeguts que m'amenacen. Espero que ho comprenguis.\nEl jove noi no era ximple. Aquella maniobra amagava, sens dubte, un cop baix, però de totes maneres, aquells soldats no l'inquietaven gaire, i a més, encara no l'havien provocat.\nEn Babidi va anar en direcció a l'escotilla superior amb un somriure satisfactori. Les reaccions dels bons samaritans de cor pur eren sempre massa previsibles!


Teletreball i sostenibilitat a la UPF : Impacte sobre les emissions de CO2 de la prova pilot a la UPF\nLa incorporació del teletreball a la UPF com a modalitat d'organització del treball i de prestació horària anunciada per Gerència aquest setembre és una excel·lent notícia que des d'UPF Sostenible volem explícitament recolzar pel seu impacte en la sostenibilitat global de la nostra universitat.\nLa raó és que als beneficis evidents que el teletreball té sobre la salut de les persones, la rendibilitat del treball i l'estalvi econòmic en els desplaçament, s'hi afegeix sens dubte l'impacte sobre el planeta i, més en concret, sobre la quantitat d'emissions de gassos d'efecte hivernacle provocades per l'activitat de la comunitat universitària.\nAquest document resumeix l'impacte que la prova pilot ha tingut a la UPF des de la perspectiva de la sostenibilitat.\nImpacte sobre les emissions de CO2 de la prova pilot a la UPF\nEntre el juny del 2014 i el juny del 2015 es va realitzar una prova pilot de teletreball a la UPF entre el Personal d'Administració i Serveis (PAS) organitzada per i sota el\nseguiment de la Vicegerència de Recursos Humans i Organització. La prova consistia en realitzar una jornada de treball a la setmana des de casa. Fins a 30 persones es van acollir a la prova que va tenir una durada d'un any, si bé no totes van començar i acabar al mateix moment.\nDes del Vicerectorat de Responsabilitat Social i Promoció, que impulsa les bones pràctiques en sostenibilitat a la UPF, es va considerar interessant mesurar l'impacte\nque aques teletreball havia tingut en el conjunt d'emissions de CO2 de la UPF. Amb aquest objectiu es va passar un petit qüestionari als 30 participants (amb les mateixes preguntes de l'enquesta de mobilitat de la UPF). Fins a 23 persones (77%) van contestar l'enquesta.\nEls resultats de l'enquesta permeten estimar que, partint del calendari laboral aprovat per la UPF l'any 2015, segons el qual el PAS treballa 42,94 setmanes a l'any, el\ncòmput total de l'estimació de les emissions estalviades en un any puja a 6,33 TCO2 eq/any, el que representa una mitja de 0,21 TCO2eq/any i persona.\nPer tant, si la pràctica d'un dia de teletreball a la setmana s'estengués a tot el conjunt del PAS suposaria un estalvi de 43,2TCO2/any. Així mateix s'estalviarien\n1.400dies/any de temps en mobilitat. Aquesta xifra representaria el CO2 que absorbirien 3,83Ha de bosc, que vindria a ser com si tot el campus de la Ciutadella fos un bosc.\nEn conseqüència, es tracta aquesta d'una mesura tant necessària des d'un punt de vista laboral i de salut com rellevant des del punt de vista de la sostenibilitat.\nAnnex: document amb els càlculs i estimacions de les emissions a partir de la prova pilot i l'enquesta realitzada als/les participants de la mateixa.


rosincades: SUQUET DE PEIX\nDel meu pas i de la feina feta al Museu de la Ciutadella, guardo un entranyable record sobre la sala d'exposicions temporals que ens permetia posar a l'abast de locals i visitants aspectes fonamentals del nostre patrimoni intangible, és a dir, identitat, costums, formes de conviure, tradicions....Una d'elles, el suquet, em va donar moltíssímes alegries, alhora que em va permetre poder cer llarga recerca sobre temes locals que jo tenia en molta estima. Ara i aquí i perque no desapareixi de l'oblit em sembla encertat, si més no, mostrar-la.\nSi el canvi de les estacions era un motiu d’entreteniment per a la Maria, també la distreien els quadres de la vida quotidiana. Com la sortida de les barcades cap al tard, els llaguts que anaven a pescar sardina. Abans de sortir era l’hora d’aparellar-los i embarcar els ormeigs.\nUn cop estibades a la popa les rengleres de xarxes, i el patró a bord, els altres pescadors ajudats per alguns companys avaraven el llagut i hi pujaven després d’un salt. Primer el duien remant un xic enfora. I després feien vela. Amb la lona inflada pel vent, el llagut anava allunyant-se. Però no tot sol. A l’hora propícia sortien gairebé juntes totes les barcades. La platja, abans tan plena d’animació i de moviment, anava quedant deserta. La majoria de pescadors que havien vingut a ajudar els companys i les dones que havien vingut a acomiadar-los, ja se n’havien anat. Els qui encara hi restessin podien veure l’eixam de llaguts allunyant-se. Amb la vela semblaven un vol de gavines que volessin cada cop més lluny. aviat vindria la nit, i les barcades, al mig del golf o per la banda de Falconera, calarien les xarxes. Hores de llarga espera entre calada i calada, en què els pescadors es condormirien en un son indecís. I, després, recollir la xarxa, desmallar les sardines enganxades, i tornar-la a calar. I així tota la nit. Fins que comences a clarejar. I el retorn a Roses a primera hora. Unes nits de pesca havia estat sortosa, altres cops semblava que els toques la negra. Són els atzars de la vida dels pescadors. Però no se’n queixaven. Era la vida d’ells.\nUn dels passatemps que més distreien la Maria era d’anar a veure la venda a l’encant del peix. A la plaça de la Punta, a la vora del mar, quan arriben els llaguts de la pesca. El venedor s’està dret davant les paneres del peix, darrera les quals, concentrats, seriosos, hi ha els possibles compradors. I entorn, un cercle de gent encuriosida. La subhasta es fa seguint una escala descendent de preus, la que el comprador atura quan el preu li convé. Però, abans. per afinar-lo millor, es posa separada una petita partida de peix. L'"eixauc" (o "eixau"), que es dóna, un cop closa la venda, a aquell qui primer ha parlat. "Aquests rogers van d’eixau -diu l'encantador. I continua-: Vint, dinou, divuit, disset..." "Jo!", salta de sobte un dels compradors. L'eixauc serà per a ell. I després comença la venda de veritat. "Aquestes paneres de peix... Vint, dinou, divuit,..." "Jo!" Queda venuda la partida. I la subhasta continua i hom repeteix el mateix ritual mentre hi ha peix per a vendre. Un cop tot venut, els compradors, dones la majoria, el posen en altres paneres o en caixes per endur-se’l. I la gent curiosa aplegada allí per la nota pintoresca de la venda a l’encant va dispersant-se a poc a poc.\nCarles Pi Sunyer; Maria Pi Sunyer.\nAl matí, abans del bany, anàvem tots a la "punta" a veure arribar el peix. Quina animació...! Les dones, airosament arrebossades, treuen de les embarcacions les canastres plenes de tota classe de peix; formen un rotllo, prompte el peix és venut i vinga carregar el carro d’en Ciset, que tresca tot seguit cap a la peixateria de Figueres.\nUn dia projectàrem una excursió a Montjoi per a visitar l’almadrava. És indispensable passar-hi la nit per a poder assistir al trenc d’alba a la primera llevada de l'extens filat. L'almadrava, consisteix en una immensa xarxa d’espart, amb malles que si al principi tenen un pam en quadre, van disminuint fins a tenir només un centímetre. Baixa a sota l’aigua a gran fondària i té més d'un quilòmetre d’extensió. L'almadrava està construïda i col•locada de manera que el peix si entra ja no en pot sortir. Està rodejada de tres barcasses fortament ancorades, a les quals està adherit el filat; estan col•locades en quadrilàter; però la quarta barcassa que l'ha de tancar es té a trenta metres de distància, quinze o vint metres són dins de la barca i un vigilant, aprofitant-se de la transparència de l’aigua, observa a molta fondària el que passa. Quan ha entrat un vol de peix fa la senya, tanquen la porta de la ratera deixant caure un filat, i cada u agafa la part de la xarxa que li correspon i l'aixequen endavant per a tornar a deixar-la caure endarrera; de manera que quan arriben a ajuntar-se les tres barcasses, el filat es torna a trobar parat.\nQuan s’agafa sardina o verat, res no ofereix de particular; el dia que ens hi trobàvem veiérem una agafada de tonyines.... Mai no havia vist espectacle tan singular i commovedor. Els mariners es tiraven dins de l'aigua, abraonant-se amb elles, lluitant, de capgirells, anant a fons i tornant a sortir, fins que les pobres tonyines, cansades i rendides, foren tirades a pes de braços a la nostra barcassa, on expiraren als nostres peus. Tornàrem a Roses mullats com pops, portant a popa la bandera nacional, que és senyal que l'almadrava ha agafat tonyines.\nUn altre dia anàrem a veure tirar l'art. És un filat que s'acaba amb una bossa, toca el fons i arrossega tot el que troba. La seva llargària és de 50 a 70 metres; el paren a la platja a una hora enfora. Les dues ales del filat, separades i eixamplades a una distància de 50 metres l'una de l'altre, són lligades amb una corda cada una que arriba a terra. L'hora fixada, a punta d'alba, comencen a tirar el filat a terra. A mida que l'art s'acosta a terra, les dues ales es van ajuntant i quan la boia del suro anuncia que ja ha arribat la bossa, llavors s'ajunten del tot, redoblen els seus esforços i apa!, apa...! Ja el tenim...! Ja es veu el peix amb els reflexos platejats de la sardina i el surell ja està a terra... Quina bellugadissa i quins salts...! Xanguet, pops, rogerets, etcètera. Vinguen coves i cap a Roses.\nLa gent que tira l'art és pagada amb peix que agafen. Quan la pesca és bona, tot és alegria; quan la bossa de l'art arriba plena de pedres, molsa i algua, tot és tristesa i mal humor, puix han treballat tota la matinada sense guanyar res.\nCarles Bosch de Trinxeria. Records d’un excursionista.Brau\nA Roses, el mateix que al llarg de la costa, era gairebé obligat, abans de sortir a la mar, de matinada, entrar a la taverna a fer el toc un "carajillo", un vaset d’absenta per fer passar la fred, si era a l'hivern, o un barrejat de moscatell amb anís. Les hores de vaga, arribats de la mar i després de l’esmorzar, transcorrien entre arranjar els ormeigs, fer-la petar de colzes a l’orla d’una embarcació, i novament a la taverna. Remitgers i patrons de Roses freqüentaven ca la Revallera, can Rissec, cal Català, ca la Porquella o can Maiatanquis. Els tresmallers de Roses, en arribar de la calada, preparaven un esmorzar a base de suquet amb qualsevol espècie de peix modest: un garneu, un gatvaire, una bastina o un parell de verats.\nLa gent de Roses recorda que a començament de segle, es van perdre uns sardinalers a causa d'una forta i sobtada llevantada. Van perdre la vida entre els rompents després d'una estona d'intentar atracar a la platja. També, en una altra ocasió, fou la tramuntana la que capitombà unes barcades de sardinals. Hi morien els vuit pescadors que hi anaven. En anys més recents, en una tarda de forta marejada de llevant, es van perdre dos tripulants d'una barca d’arrossegament que intentaven atracar a la platja a bord d'un bot llastat amb el peix de la calada del dia.\nLa construcció de barques a Roses anà, durant anys, a càrrec de tres petites drassanes: la d’en Pau, la del Casaret i la d’en Sasseres, que estaven establertes arran de la mar, davant les cases del poble, i treballaven per tota la costa. Feien barques de teranyina, llaguts i bussis. En els anys quaranta, sobretot, -moment florent de la teranyina-, els bastiments fets a Roses es van estendre gairebé per totes les platges de la nostra costa.\nEn els diversos pobles pescadors hi solia haver un local especial on en tenyien les xarxes. A vegades pertanyia a un particular. En altres ocasions pertanyia a un entitat o a la confraria. durant molt anys van ser imprescindibles per a la conservació dels ormeigs. A Roses van existir dos establiments d’aquesta classe; un era propietat de la Confraria i el segon d’un particular, que cobrava una quantitat al patró que en demanava el servei.\nA Roses existeixen les fabriquetes de salaó dels "Moixer", Pujol i Ferrer, que s'hi dedicaren bastants anys. d'altra banda, moltes famílies pescadores també salaven anxova, si bé amb caràcter familiar, i l’anaven a vendre pels pobles de la rodalia.\nA Roses, sí que hom recorda societats primitives com "La Pescadora", "La Constància" i "La Mútua", que devien nodrir-se de quotes voluntàries. Totes tres, l’any 1921, es van agrupar formant el Pòsit dels Pescadors i aquesta institució si que ja va funcionar a base de cobrar un 2% sobre les vendes del peix. Aquest Pòsit, convertit en Confraria, és, actualment, una de les més importants de la Costa Brava i disposa de la Llotja, on s’efectuen les vendes amb els sistemes més moderns.\nEls paratges més freqüentats pels teranyinaires de Roses tenien un denominador comú, el "Planiu", que abraça tota l’extensió de les mars que s’engolfen, des del cap Norfeu a la costa de Torroella. Avui, però, les modernes embarcacions arriben fins i tot a les mars del golf de Lleó. Paratges freqüentats per les barques d’arrossegament són el Canal de Terra, Fora Mines, el Canal de Fora, el Segon, el Límit, el Darrer, la Mar de Fora o la Mar Nova.\nL'almadrava era un ormeig que alguns consideraven molt antic i que s’havia desplegat, sobretot, a la part de l'Estret i a Sicília, des d'on es va estendre per tota la Mediterrània. consta que en 1870 n'hi havia un parell a Roses -la de l'Home i a la de Canyelles Grosses. A la resta de la costa catalana n'hi havia, a la mateixa època, unes sis més. L'última de Roses deixà de calar-se cap als anys trenta d'aquest segle. Encara en queda, però, un topònim. L'almadrava de Roses era explotada en règim de societat per gent que no era de la mar. Tenien contractats patró i pescadors que en tenien cura.\nA Roses, fins poc abans d'aparèixer la teranyina, la pesca a l'encesa, destinada a la captura de la sardina, l'anxova o verats, va marcar una època. La gent d'edat recorda una vintena de llaguts que s'hi dedicaven, constituïts en companyies que, en començar la temporada, se sortejaven les cales o paratges -i, a vegades, el torn- on cadascú havia de pescar. Ho feien a Montjoi, Canyelles Petites, cala Murtra o Jòncols. La pesca a l'encesa s'extngí a Roses entrat el primer quart d'aquest segle.\nA l'Escala i a Roses l'inici fou als anys vint, navegant encara amb rem i vela i amb llums d'acetilè. Arrelaria profundament, però, amb el motor i el Petromax. amb el temps, l'Escala fou la platja amb més teranyines (cinquanta) de la Costa Brava i el centre més important de la pesca de peix blau. En no disposar de platja gran, les xarxes de cotó es portaven a secar amb carro als entorns de la vila, als anomenats "estenedors" (camps de Padró i la Creu, el Passeig o el camp de futbol).\nA Roses, després de la guerra i ja amb motor, corrien trenta dues teranyines, però encara amb embarcacions petites tripulades per cinc o sis homes. Més tard se'n construïren de 9 o 10 tones. Però s'inicià un declivi fins a arribar, amb alts i baixos, a les cinc actuals.\nLa Pesca. Quaderns de la Revista de Girona.\nEl món de la pesca és, en essència, un univers de coneixement acumulats, mitjançant l’experiència i l’observació empírica, sobre el mar, les tècniques pesqueres i les relacions de producció que esdevenen un capital social preuadíssim, transmès de generació en generació, i que actualment està en perill de desaparició a causa de les vertiginoses transformacions que ha sofert el col•lectiu professional de pescadors. Aquest capital social basat en el coneixement s’estén també a les activitats derivades que s’efectuen a terra i que no són menys importants, des del moment en què cal transformar en valor el pa obtingut de les aigües\nA la primera hora s'esperava que arribessin els arts (el conegut tirat l'art de fotografies antigues i pel•lícules en blanc i negre) després d'haver acabat el primer vol. La primera venda del dia era la millor, la que donava més diners, atès que el peix era ben fresc i es venia el mateix matí a Castelló d'Empúries o Figueres. Interessava a la gent de l'art, per tant, èser-hi amb les captures just acabades de fer. Els participants de l'art solien ésser els elements més humils de la població, la base miserable de la piràmide social del món pesquer. Es podia afegir a l'art qualsevol persona, ja que no calia disposar d'uns coneixements de pesca especialitzats i concrets: qualsevol era capaç d'agafar un estrop i estirar feixugament platja amunt, una vegada i una altra. Hom recorda els dos arts que hi havia durant les dècades de 1940 i 1950: l'art d'en Salvador Salamó -en Bardalagues- i el de l'Antoni Marès -de can Pauet.\nEren els únics arts que restaven als anys 50, una rèmora històrica dels molts que hi havia hagut anys enrere. Els arts agafaven, sobretot, rogeret (molt apreciat), calamars, roger, boga, reget, pops (on n'hi havia més era davant l'hotel Terrassa, al costat de les muscleres). Precisament, eren corrents i usuals les disputes entre pescadors -ja fossin entre simples pescadors, ja fossin entre els patrons i els pescadors- per quedar-se un pop qualsevol atrapat a la xarxa. Qui el veia cridava estentòriament "pop meu", però, de fet, se'l quedava el més espavilat, és a dir, el primer en agafar-lo. El peix de l'art, com s'ha dit, era molt apreciat pel fet de ser capturat viu i tenia una immillorable sortida comercial a les places del rodal.\nA la primera subhasta del matí hi participaven els anomenats pescadors petits amb els seus llaguts de dimensions escarransides, mesurats a pams, que es dedicaven al palangre o a tirar la xarxa Alguns d'aquests petits pescadors -simples unitats humanes, a vegades ajudades per un fill o un pare ancià- s'estaven dies a les barraques de pescadors de l'Almadrava, la Pelosa o al Jóncol. Era una pesca absolutament artesanal, sovint de pescador jubilat, una pesca viciosa, nascuda del delit irracional de trepitjar diàriament l'onatge davant la costa baixa de Roses. Finalment, no era gens infreqüent que el cotxe de línia de Cadaqués baixés peix per ser subhastat a Roses, una pràctica que s'allargà fins l'any 1960 i que completava l'oferta halièutica de la llotja rosinca.\nA la subhasta, les primeres de vendre eren les teranyines, que tenien aquest privilegi històric. Tot seguit posaven en valor del mercat les captures dels pescadors petits i, després, el peix de l'art i el de Cadaqués. Si totes les subhastes del dia són un cafarnaüm de crits, de corredisses, de cops de caixes, de pescadors i traginers anant amunt i avall, com posseïts per una estranya i invisible força, atrafegats en mil i un detalls, la de la primera hora sempre s'hi afegia la pressa manada perquè el camió de Transports Brunet havia de sortir disparat, a les vuit del matí, cap als mercats de Castelló d'Empúries i Figueres, a dur el peix fresc. Ja s'havien cantat les primeres regles del jorn i s'havien venut les primeres planes d'escates.\nLa subhasta de primera hora s'havia acabat i, lentament, la llotja tornava a una relativa quietud, intuïda simplement momentània. Per la seva banda, arrencat de l'aureum mare, el peix començava el camí cap a la taula.\nLa plaça del peix de Roses, la llotja. Les vuit, quarts de nou del matí. La subhasta de primera hora ha finalitzat i els dinerons han canviat de butxaca. Passada aquesta primera tempesta comercial, tothom anava a esmorzar, generalment a casa seva, encara que hom recorda haver vist, els pescadors de teranyines encendre un feix de tòries al costat de llevant del carrer Francesc Macià i esmorzar peix. Era usual -quotidià- esmorzar peix, el plat preferit, imbatible, tant se val si fregit o a la brasa. Els arts, a l'hivern, solien esmorzar -més habitualment dinar- olla, que era, una altra vegada, de peix. En aquestes ocasions, cadascú es portava el pa, mentre que el peix s'aportava d'una mena de fons comú alimentat dels especímens que no tenien sortida del mercat. L'olla es realitzava preferentment a la Pelosa o a l'Almadrava, llocs habituals d'alguns arts rosincs.\nTanmateix, el comerç del peix no s'acabava amb la subhasta de la segona hora. Cap a les sis de la tarda s'efectuava una altra -la darrera- subhasta. Primer es venia el peix de les barques petites que no havien estat a temps al matí de vendre. Posteriorment, es licitava el peix de les barques d'arrossegament o de bou -les més grosses i capitalistes-Aquestes barques d'arrossegament, equipades amb motors de combustió interna, generalment d'uns 45-50 cavalls de potència en aquells anys centrals del s.XX -encara que les més grosses podien arribar als 90cv-, sortien a les 5-6 del matí, acompanyades del record de la sirena anunciant un altre dia de feina al mar. No tronaven fins a les 6 de la tarda, abans que, una altra vegada, la sirena s’erigís en àrbitre del temps. Si les teranyines perseguien el peix blau, els bous anaven al peix blanc: lluç, lluça, popets, rap, gamba, escamarlà... Les barques més potents, òbviament, anaven a la recerca de la gamba i l'escamarlà que residien plàcidament a una major profunditat: en aquest sentit, la capacitat econòmica comportava la possibilitat d'obtenir millor calades.\nArribats a la llotja, els pescadors de l'arrossegament preparaven el peix en unes safates circulars anomenades "planes". Malgrat tot, quan hi havia molt de peix, per exemple molta lluça, es posava en caixes per tal de facilitar la constitució de lots de venda uniformes i coherents. La subhasta de tarda començava i, amb l'incipient turisme de la segona meitat dels anys cinquanta i primers dels seixanta, esdevenia un veritable espectacle, en el qual es barrejaven en rotllana pescadors cansats, compradors -o traginers, com se'ls anomenava- d'ull viu i ociosos turistes embadalits davant el tipisme d'unes formes comercials amb regust antic. el cant numeral del subhastador, àgil,\ngairebé frenètic, era estroncat periòdicament per un "meu" que, pel profà, tenia més de màgic que de racional lògica capitalista: per què ara? Per què no esperar unes pessetes més? Quines havien estat les raons, les causes, immanents de la decisió? eren, en definitiva, les lleis del mercat en el seu estat més pur i simple, salvatges per la seva immediatesa i despietades pel comerciant pusil•lànime. La llotja regalimava activitat, tensió, fressa; l'ambient esdevenia una barreja exultant de mercadeig seriós i de festa aparentment desordenada.\nLa mecànica del cant de la subhasta és a bastament coneguda. El subhastador cantava de dalt cap a baix, és a dir, la cantarella començava per un determinat valor monetari i, en sentit decreixent, s'anava restant import al lot. De sempre s'havia cantat de mitja pesseta en mitja pesseta. Després es passà a cantar de pesseta en pesseta. Aquest canvi es va produir amb el trasllat del lloc de venda de la Plaça Vella del Peix (plaça de Sant Pere) a la Plaça Nova, el febrer de 1949.\nJosep Ma Barris i Ruset. Arxiver Municipal\nEl primer que cal per a viatjar és un bon estómac. Tenir un bon estómac es la base de tots els ideals humans. Una persona que disposi d’un estómac que no pugui resistir un canvi d’hàbits i de combinacions culinàries val més que no es mogui de casa. Si ho fa patirà indiciblement, no veurà res, esdevindrà un enemic aferrissat del país en què es troba, tronarà traient foc pels queixals. És infal•lible: la cosa que fa perdre més fàcilment els estreps i l’objectivitat és el malestar estomacal. Viatjar, a tota persona normal, li ha de fer venir gana. Si no li fa venir gana, malament; malament per al viatger i malament per al país que té l’honor d’albergar-lo. En aquest cas, el millor consell que es pot donar al turista és el de refer les maletes i tornar-se’n a casa, si pot ésser volant.\nEl mar, com a medi vital, produeix formes i éssers espantosament desorbitats. Davant d'un peix viu acabat de treure de l'aigua o d'un peix acabat de morir se sent una cosa molt semblant a la molèstia, per no dir a la repugnància. A deu quilòmetres de la costa i a la costa mateixa la sensació d’estranyesa va en augment i s’accentua, davant del peix, una reserva visible, indubtable. El fet explica per què, durant segles, el peix fou considerat una cosa molt remota, i molt equívoca i, des del punt de vista higiènic, de la més total inseguretat. El mar produeix formes còsmiques i terribles; éssers d’aspecte desenfrenat; caps espantosos; ulls tràgics o insondablement melangiosos; ventres i cues de formes extravagants.\nDeixeu-me dir de seguida que jo cada cop sóc més partidari de la cuina dels peixos a la brasa: mai a la planxa! Els crustacis s'han de fer d'aquesta manera, sobretot els més importants: la llagosta i el llongant. I cal menjar-los a la brasa -mai bullits- perquè aquests monstres tan delicats no solament així conserven totes les seves possibilitats, sinó que el torrat de la clova produeix un perfum agradabilíssim i -perdonin els romàntics- embriagat. I el mateix podria dir dels peixos de més elevada qualitat en aquest mar -el corball, el llobarro, la rascassa, els rogers, el nero. Aquests productes porten en si mateixos unes tals rellevants qualitats, que tot el que s'hi posa de més -salses, condimentació- destrueix tot el que intrínsecament poden donar. A la brasa, aquests peixos poden ésses ruixats amb una vinagreta. L'oli ha de ser el millor que trobin -sense acidesa de cap classe. De vinagre, cal posar-li el mínim. De llimona, si el peix és fresc, mai! No s'ha de corrompre mai la simplicitat del peix amb afegitons extravagants. Els peixos de menys qualitat s'han guisar o s'han de fregir. Jo sóc partidari del peix bullit malgrat la convalescència que aquesta elaboració suggereix. Una gran cua de llobarro bullida amb mantega -llobarro clovellat- i dues patates és literalment inoblidable.\nEn termes generals, els millors peixos de la mar són els que peixategen menys, aquells que no produeixen a l'estómac el desagradable reflex que provoca l’olor de peix en el mercat, en el salí d'elaboració, o, simplement, una caixa buida de peix.\nSeria si més no un error de creure que el peix viatjat i conservat, fins i tot en les millors condicions d'isolament, és la mateixa cosa que el peix directe i fresc. Val més no fer-se gaire il•lusions. El peix és una mercaderia molt delicada i sensible i el seu desplaçament no li és mai favorable. Les persones que vivim a la vora del mar, i que per raons que hem tractat de descriure hem de menjar, tan sovint, peix molt remot, ho sabem perfectament.\nLa gent vol menjar i diu que vol menjar bé -no solament per durar, sinó per envellir. Si l'afirmació és sincera -cosa que cal suposar- el de més bon sentit seria, potser, fer una cuina cada dia més simple i senzilla.\nLa sopa de peix no és un líquid en el qual floten uns trossos de peix. No. Això no és res -per no dir que és infecte. La sopa de peix és una sopa més aviat sòlida, compacta, en la qual, sobre un fons de pa engrunat, es troba el gust i el perfum intens del peix. Feta així, la sopa de peix no té rival possible.\nQuan canta el rossinyol i les cireres s'acoloreixen, es produeix, en el mar, el gran temps del peix blau: el temps de les sardines, de les anxoves, dels verats, etcètera, que en temps de primavera són inoblidables. Quan aquest peix arribava a la màxima qualitat, hom comprava anxoves per a salar -o sigui per a confitar. I així, en els establiments on es feia el peix salat i a les cases particulars es feien els pots d'anxova. Eren pots de vidre de diferents mides. No hi havia res més senzill que emplenar aquests pots. Es feien amb anxoves molt ben posades i sedimantades. Com que era un treball delicat, el feien les dones. En el fons de tot es posaven els peixos sencers com més grossos millor, perfectament col•locats. Aquesta primera capa era empolvorada amb sal i pebre bo. Hem passat una llarga temporada sense pebre bo. Aquesta matèria entrà a formar part del comerç exterior, i la gent corrent no l'ha poguda comprar: costava un ull de la cara. Aquesta falta fou, potser, el primer moment de decadència de les anxoves confitades. El pebre bo s'ha de posar en els pots, per donar gust al peix, que, com a peix blau, és una mica àton. En el pot no s'ha de posar cap classe de líquid, ni aigua dolça, perquè les anxoves ja se'l porten, i la sal sua, com diuen els vells documents del ram. Sobre aquest primer pis d'anxoves, de sal i de pebre, se n'hi posa un altre, igualment ordenat, amb la corresponent capa d'espècie i de sal -i així successivament, fins a arribar al coll del pot, que es tanca amb un paper de barba net i fort, lligat amb un cordill, que solia tenir un color vermell. Els pots, blavissos, amb el color vermell, feien molt goig. Contra el que algunes persones es pensen, no es posa, en la combinació, cap fibra vegetal.\nEl nero és el millor peix del nostre país. Un nero es pot agafar amb l'ham d'un palangre o amb una escada de llença, estratègicament col•locada davant d'un cau, car és de remarcar que els neros viuen indefectiblement en els mateixos caus i anfractuositats de les costes.Són difícils de llevar, si no es pesquen amb nanses, a causa de la seva força: en sentir-se enganxats per l'ham, el seu primer moviment és encauar-se o enraganar-se en una escletxa del roquisser.\nHi ha una disparitat absoluta sobre la manera de saber de quina manera el nero és més bo. Per fortuna, però, el nero és excel•lent de qualsevol manera. Hi ha qui sosté que el millor arròs del món és el que es fa amb un cap de nero. Jo també ho crec. Un cap de nero i quatre grans d'arròs, quina cosa exquisida!\nEl llobarro d'aigües pures, cent per cent de mar, alimentat amb bones pastures de roca, és un animal extraordinari. És de primera qualitat, fet de tota manera: bullit amb una patata i una cebeta; en suquet; guisat, simplement fregit. Els pescadors diuen que el llobarro és el peix més astut del mar.La qualitat del llobarro ve donada per la puresa de les aigües que viu i l'alimentació de què disposa.\nEl roger és un peix molt saborós. Constitueix un dels millor encants de la cuina marinera. Jo crec que tothom estarà conforme en l'afirmació que el roger és un bon peix. De tota manera, discutir de qüestions de gust i paladar sempre és una mica complex.\nLa cuina del peix, en el nostre país, obeeix a unes característiques pròpies, tot i que seria difícil de negar que aquesta cuina prové de l'antiquíssima del Mediterrani. El crèdit d'aquesta antiguitat és il•limitat. Si algun dia arribeu a algun poblet de pescadors d'aquest mar, del litoral de la península italiana, o de les costes iugoslàves, o de les illes gregues, o del fons del sac d'aquest espai, o seguiu el traçat costaner peninsular, us fareu càrrec que tota aquesta cuina, i no parlem de les sopes de peix, prové de l'olla dels pescadors, que és un cuinat ràpid i d'una gran simplicitat.\nHi ha persones -en conec moltes- que no saben què fer per treure les espines del peix, i això fa que si en mengen -per pròpia iniciativa el demanen rares vegades- agafin un aspecte de persones engavanyades i frustrades. consideren que el fet que els peixos tinguin espines és una aberració de la naturalesa, inexplicable o, almenys, una equivocació molt rara.\nAquestes persones engavanyades per les espines, quan no tenen més remei que menjar peix demanen sistemàticament peixos sense espina o sigui: calamarsos, filets de llenguado o filets d'anxova preparats sense espina o crustacis: llagostins, gambes escamarlans, llagostes o llongants, si n'hi ha, perquè gairebé no n'hi ha mai.\nJosep Pla. El que hem menjat.Ed Destino.


El Llevant no afluixa i es cruspeix el Màlaga i el Sevilla entra en llocs de Champions\nEls 'granota' comparteixen liderat amb el Barça en superar el Màlaga que ha jugat una hora amb un home menys i els sevillans s'han desfet de l'Sporting\nARA Barcelona Actualitzada el 17/10/2011 00:25\nEl Llevant no afluixa i està decidit a continuar sent l'equip revelació de la Lliga. El conjunt 'granota' ha derrotat el Màlaga per 3-0, en un partit molt seriós dels valencians, i que s'ha posat molt de cara pels locals al minut 30, quan el porter visitant Caballero ha estat expulsat amb vermella directa per, suposadament, tocar la pilota amb les mans fora l'àrea.\nEl Màlaga ha volgut dur el pes del partit des de l'inici, però s'ha vist superat per un gol de Barkero al quart d'hora de joc. A partir d'aquí els visitants han intentat reaccionar, però de seguida s'han trobat amb l'expulsió del seu porter, i amb el segon gol del Llevant en l'acció posterior.\nAmb un home més, els locals han rematat el partit amb una diana de Koné abans del descans, i no han tingut cap mena de problema per mantenir el resultat al segon temps, on no hi han hagut gols.\nAl Sánchez Pizjuan el Sevilla s'ha imposat a l'Sporting per 2-1 gràcies a un golàs de Manu del Moral, i a les aturades miraculoses de Javi Varas quan els asturians han posat contra les cordes als sevillans després d'escurçar distàncies Barral. Amb aquesta victòria el Sevilla ha escalat posicions a la taula i ja és quart, en posicions de Champions darrera del Barça, el Llevant i el Reial Madrid.\nD'altra banda, el Saragossa ha superat la Reial Societat amb comoditat (2-0), gràcies a dues dianes del portuguès Helder Postiga –el primer d'ells de xilena–. Un resultat que deixa els aragonesos a la zona mitja de la taula, amb nou punts; mentre que els donostiarres ocupen la dotzena posició després d'haver sumat 7 punts en 7 partits.


Balaguer es reivindica amb la Cursa de la Dona\nCentenars de persones han participat en aquesta jornada que compta com una de les activitats més significatives de la Setmana contra la violència de gènere\nLa Plaça Mercadal s’ha omplert avui d’aquest ambient reivindicatiu. Balaguer ha celebrat aquest matí la novena edició de la Cursa de la Dona, que es reprèn després de dos anys amb un missatge alt i clar.\nMés d’un centenar de persones han participat en aquest acte que busca completar una de les activitats més significatives de la Setmana contra la violència de gènere i amb la voluntat de buscar la igualtat de gènere i fomentar-la entre petits i grans i dones i homes. Les balaguerines i diferents entitats de la ciutat han posat el seu gra de sorra en aquesta jornada, com per exemple les dones del grup Bandelpal amb un espectacle a la sortida i arribada de la cursa.\nEl recorregut ha sigut de 5km per les persones que ho feien corrent, i de 3 per la caminada. Els actes han continuat a la plaça amb una sessió d’estiraments a càrrec del Gimnàs 43, i la clausura amb les noies de l’Escola Municipal Gimnàstica Rítmica amb una flashmob.


Desorientats | Quadern | EL PAÍS\nSi s'accepta el model de gestió derivat de la mostra Pure Views, estem ben perduts\nBarcelona - 17 sep 2013-14:50 UTC\nUna obra de Jim Jiangbo, exposada a Pure Views, a l'Arts MònicaCASM\nComença la temporada artística a Barcelona, i seria hora de passar comptes. Els més urgents, els que es reclamen a Vicenç Altaió. La mostra Pure Views , que des del 2 de juliol exhibeix l'Arts Santa Mònica -i amb la qual Altaió es va acomiadar com a responsable del centre-, no és desaconsellable per dolenta o mediocre, sinó per la seva deliberada opacitat. Caldria explicar que aquesta exposició reuneix part dels fons del Chengdu MOCA, museu privat impulsat per la Chengdu HT Industrial Investment Group, un imperi immobiliari d'aquesta ciutat del sud-oest xinès on viuen 15 milions d'ànimes. Per a la seva exhibició a Barcelona, aquesta empresa, amb la col·laboració de la galeria privada L-Art, es va fer càrrec gairebé de totes les despeses (transport, catàleg, assegurances) amb la finalitat de guanyar una important plataforma de visibilitat a Europa.\nEl subtítol de la col·lectiva, Transformacions de l'art xinès contemporani , porta a engany. No és una mostra representativa del panorama actual a la Xina, ni hi ha una tasca curadora, sinó que és un conjunt de peces agafades en bloc d'una de les tantíssimes col·leccions privades escampades per aquest territori asiàtic.\nAquells que coneguin la manera com funciona el sistema de l'art xinès saben bé que no admet filtres crítics i que està exposat fàcilment a l'especulació. El Chengdu MOCA, inaugurat el 2011, és una col·lecció corporativa, com ho seria, si existís, la del grup ACS de Florentino Pérez. ¿Algun comissari seria capaç de presentar, sense posar-se vermell, l'art d'un museu privat en un museu públic, posem de Xangai, com a paradigma del millor i més solvent de l'art espanyol? ¿És lícit utilitzar els espais públics com a plataformes de blanqueig d'imatge de les empreses? I si ho fos, ¿no són els directors d'aquests centres els que han d'informar i justificar la procedència de les obres?\nAltaió pot argüir que aquesta exposició no li ha costat gairebé res al contribuent i que, atesa l'escassetat de diners públics, d'ara endavant aquesta serà l'única via per mantenir els equipaments culturals. El conseller Ferran Mascarell, que ha promès recuperar per al seu equip el poeta i comissari, ha donat suport a aquesta mostra sense cap recança, comparant-la amb la que fa 18 anys el mateix Arts Santa Mònica va presentar com a pionera i transcendental del dinàmic art xinès. Des del País del Centre: Avantguardes Artístiques Xineses tenia com a comissària Inma G. Puy, però llavors sí que hi havia una tasca curadora.\nExplica Josep Soler Casanellas, col·leccionista d'art xinès i coordinador de Pure Views : "Des del luxós bar de l'hotel a Chengdu, Lu Peng (director del MOCA) m'acabava de proposar buscar un museu europeu on poder acollir la mostra més important d'art contemporani xinès realitzada a Europa, amb vuit dels seus artistes entre els 100 amb més vendes en subhastes en aquests anys". ¿Ens hem d'alegrar que part d'aquest gran basar d'art xinès hagi recalat a l'Arts Santa Mònica i no al Beaubourg o al Reina Sofía? Els directors de centres d'art i comissaris que comercien seran en el futur un espectacle freqüent, i no gaire noble. Caldrà estar amatents (convé recordar com va entrar la màfia xinesa a l'IVAM de València) i exigir transparència. Si la conselleria de Cultura avala aquest pobre model de gestió com a promesa de futur i la nostra societat ho accepta sense dir ni piu per mor de l'arcàdia una Catalunya independent, estem perillosament desorientats.\nTan a prop, però també tan lluny de la Xina, està Japonisme a CaixaForum. No és la culminació d'aquest gènere d'exposicions, però té la seva dignitat i mostra el procés d'arrelament de temes, motius, tècniques i formats de l'art japonès a Espanya i Catalunya. Hi ha peces indefinibles i també molts llocs comuns, però és recomanable. Al seu costat, la de l'Arts Santa Mònica reflecteix l'oportunisme dels currotacos.


Castell de Claravalls – Tàrrega / Urgell | Catalunya Medieval\nSituació: A Claravalls, entitat de població de Tàrrega, capital i municipi de la comarca de l’Urgell (Lleida).\nEstat: Molt modificat. Pensem que és de propietat privada. Aparcament als voltants.\nEl trobarem dalt del poble, al carrer del Castell.\nLocalització: N 41 42 10 E 01 07 34 - Altitud: 347 m.\nGran casal molt modificat, amb pati central. Correspon a una reedificació del segle XVII. Ara habitatge privat. Castell situat en un turó dominant el poble.\nConsta de planta baixa i tres pisos, havent sofert moltes edificacions especialment afegits i obertures, no quedant gairebé res de la seva tipologia original, mostrant-ne una de bastant complexa.\nL'obra està construïda amb carreus de pedra rectangular i maçoneria, trobant-se encara habitat en el sector encara no enderrocat. L'obra original és del segle XV i pertany al gòtic, encara que com s'ha dit té moltes modificacions posteriors (segles XVII i posteriors).\nCastell - palau. Documentat el 1172. “\nDe la pàgina web del Consell Comarcal de l’Urgell, corresponent a Claravalls, ens complau extreure la següent informació (Novembre 2012):\n“ Està situat dalt d’un turó i presideix la població. L’estructura és de planta rectangular i té planta baixa i tres pisos. El primitiu castell data del s.XI quan Guillem de Claravalls va obtenir el castell per llegat patern. Actualment la construcció pertany al segle XVI i al llarg dels anys ha sofert diferents transformacions.\nActualment és de propietat particular. L’any 1985 fou declarat Bé Cultural d’Interès Nacional.”\nConsell Comarcal de l’Urgell – Web força interessant. Destaquem algunes pàgines:\nConsell Comarcal de l’Urgell – Camí de Sant Jaume\nConsell Comarcal de l’Urgell – El Romànic\nConsell Comarcal de l’Urgell – Mapa comarcal\nConsell Comarcal de l’Urgell – L’Urgell a un pas - Pdf\nConsell Comarcal de l’Urgell – Rutes\nCamins de l’Urgell, a peu i amb BTT – Pdf\nConsell Comarcal de l’Urgell – La Ruta del Císter\nPublicat el 22 novembre 2012 per Ricard\tdins de Urgell amb l`etiqueta Bé Cultural d'Interès Nacional, Castells, Catalunya, Lleida .


La FAO recomana una alimentació sana davant el coronavirus ⋆ Terra Golosa\nLa FAO recomana una alimentació sana davant el coronavirus\nL’ Organització de les Nacions Unides per a l’Alimentació i l’Agricu.tura (FAO), fa una sèrie de recomanacions per portar una alimentació sana davant la crisi del Coronavirus i, així, mitigar els efectes de la pandèmia en la nutrició o evitar el malbaratament. A més, la institució alerta que la situació provocada pel COVID-19 por posar en perill la seguretat alimentària.\nEls set consells de la FAO són els següents:\n1. Enfortir el sistema immunològic a través de l’alimentació\nEs recomana augmentar el consum de fruites i verdures, amb al menys cinc porcions a el dia, ja que contenen molta vitamina A i C, a més d’antioxidants, que ajudaran a combatre infeccions. Consumir llegums al menys tres vegades a la setmana: es conserven per molt temps, són econòmiques i altes en proteïna i ferro.\n2. No comprar només aliments no-perecibles\nEn comptes de comprar moltes pastes i arròs, es suggereix comprar fruites, verdures i llegums. En cas d’haver adquirit verdures de més no hi ha problema, es poden netejar, tallar i congelar i així estaran a punt per a la seva següent preparació.\n3. Planificar les compres\nAixò no només és un acte d’empatia amb altres consumidors que també han de proveir-se, sinó que ajuda a evitar el malbaratament d’aliments i millorar l’economia de la llar.\n4. No llençar les sobres\nSi es va cuinar de més, es suggereix congelar els àpats perquè duren més temps i així evitar el malbaratament, a més de tindre una preparació llesta per a una altra ocasió, sense major esforç. És important tidre en compte que els aliments han d’estar en bon estat per consumir-los.\nCada persona ha de prendre a l’almenys dos litres d’aigua a el dia per mantenir-te hidratat i ajudar al seu sistema immunològic.\n6. Fes retre el teu pressupost\nSi es compta amb un pressupost limitat, es recomana consumir aigua en lloc de begudes gasoses. També es pot reemplaçar el consum de galetes, snacks i pastisseria per fruites i verdures fresques, ja que són més saludables.\nL’aïllament en què es troba la majoria de la població també és una oportunitat de cuinar a casa i incorporar als nens i nenes en aquesta activitat, perquè aprenguin hàbits de consum saludables des de petits. https://youtu.be/QWciCvcOwS8\nPerò la FAO també alerta de que la crisi provocada per la pandemia pot posar en perill la seguretat alimentària i la nutrició. L’organisme internacional explica que la crisi del COVID-19 “ha provocat una dràstica pèrdua de vides humanes a tot el món i suposa un desafiament sense precedents amb profundes conseqüències socials i econòmiques, que posen fins i tot en perill la seguretat alimentària i la nutrició. Cal que les respostes estiguen ben coordinades a tot el món, incloent per part de l’G20 i d’altres països, per limitar l’impacte, posar fi a la pandèmia i evitar la seva reaparició”.\nEn un comunicat conjunt, i després d’una reunió extraordinària amb els Ministres d’Agricultura de l’G20, el Fons Internacional per al Desenvolupament Agrícola (FIDA), el Banc Mundial i el Programa Mundial d’Aliments (PMA) la FAO incideix en què la pandèmia està ja afectant a tot els sistema alimentari. En aquest sentit, es considera que “les restriccions als desplaçaments -dins dels països i entre ells- poden obstaculitzar els serveis de logística relacionats amb els aliments, pertorbar tota la cadena de subministrament d’aliments i afectar la seva disponibilitat. L’impacte en el desplaçament de la mà d’obra agrícola i en el subministrament d’insums plantejaran aviat problemes greus per a la producció, posant així en perill la seguretat alimentària de tota la població, colpejant amb especial intensitat a aquells que viuen als països més pobres.”\nPer aquest motiu, la FAO enten que “cal que els països col·laborin per enfortir la cooperació durant aquesta pandèmia que afecta totes les regions de l’món. És important assegurar que les polítiques -com les mesures a curt termini per restringir l’comerç-, no distorsionen els mercats globals” i al mateix temps “calen mesures col·lectives per garantir que els mercats funcionen correctament i que tots disposen d’informació oportuna i fiable sobre les seves condicions. Això reduirà la incertesa i permetrà a productors, consumidors, comerciants i elaboradors prendre decisions informades en matèria de producció i comerç i limitar el comportament de pànic en els mercats mundials” amb l’objectiu de “preservar l’accés a aliments i nutricions segurs, fet que és una part essencial de la resposta per a la salut”.\nNo hi ha proves que els aliments siguen font de transmissió del coronavirus\nNo Replies to "La FAO recomana una alimentació sana davant el coronavirus"


Per què fer les xarxes de suport veinal? – Suport Popular\nPer què fer les xarxes de suport veinal?\nDegut a la situació adversa que viu el nostre país, els darrers dies han sorgit arreu del territori diversos i espontanis grups de suport mutu per fer front als efectes causats pel COVID-19, popularment conegut com a Coronavirus. Aquestes xarxes de suport mutu estan esdevenint indispensables per les classes populars per complementar l’acció de l’administració o cobrir-la als llocs on no arriba.\nLa facilitat de contagi del Coronavirus, tot i l’enorme esforç de les treballadores, amb les dificultats de la sanitat pública de fer-hi front després d’una dècada de retallades, poden provocar el col·lapse del sistema sanitari, essent un risc real per les vides de les persones pertanyents a grups de risc. Per això, les xarxes de suport són focalitzades a l’acció local i prioritzen la coordinació telemàtica. Les Xarxes de Suport, en un exercici de solidaritat, s’articulen per evitar que aquestes persones hagin d’assumir el risc associat al desenvolupament d’aquestes, establint protocols perquè les veïnes puguin assumir-les. Sabem que les necessitats són moltes, i volem sobreposar-nos a les pors i incerteses d’aquests moments que cadascú pugui tenir i organitzar una resposta popular i solidària, sempre amb la idea clara de no exposar ningú a situacions de risc ni generar situacions que afavoreixin la difusió del coronavirus.\nNo volem però que l’organització popular invisibilitzi una qüestió cabdal com és que els diferents Governs (estatal, autonòmic i municipals) haurien de prioritzar les vides de la majoria davant dels interessos econòmics d’uns pocs, garantint que no es vulneren els drets socials i laborals de les treballadores. Cal que lluitem per la sobirania perquè és el mecanisme per posar la sanitat privada a disposició dels interessos del conjunt de la població; per aturar l’execució de desnonaments i decretant moratòries en el pagament de lloguers i hipoteques; per defensar que aquelles famílies que no es poden permetre contractar un servei privat de cures, tinguin el dret a gaudir d’una excedència remunerada de les seves ocupacions; per realitzar un pla de suport a les treballadores autònomes i evitant que els sectors econòmics aprofitin una nova crisis per aconseguir pagar menys impostos i generar més deute públic a les administracions.\nINDICACIONS PER CREAR UNA XARXA\nMAPA DE XARXES CREADES


Plegabike Bicicletes - Llum amb botzina electrònica ORP\nORP Llum de led amb botzina electrònica\nPer a fans de la il·luminació led, la roba d'alta visibilitat i qualsevol cosa que pugui ajudar a augmentar la seguretat dels ciclistes. ORP, de la mà de Tore Norzeck, un dissenyador industrial de Portland Oregon i que va ser dissenyador de GE Plastics i Nike i cofundador de FUSE, és el pare d'aquesta petita joia.\nORP combina una il·luminació LED de 140 lúmens amb una botzina electrònica amb dues maneres de so de 96 o 76 dB. Fabricat en una carcassa de policarbonat amb una capa exterior de silicona flexible. Gràcies a la seva bateria de ions de liti recarregable, dura 6 hores amb un feix de llum sólid, o fins a 12 hores en mode de flash. Disponibles en una gran varietat de colors.\nEl ORP és el primer timbre per a bicicleta amb il·luminació LED integrada. No és només un timbre normal, sinó que gràcies a la seva tecnologia patentada genera dos sons diferents, en els quals els ciclistes podran alertar o simplement avisar els cotxes, els vianants i altres ciclistes de la seva presència.\nIdeal per a tot tipus de ciclistes, incloent els ciclistes de muntanya, ja que gràcies a la seva il·luminació Led fan que sigui un producte únic. També és perfecte per als nens, que trobaran una infinitat d'hores de diversió utilitzant el ORP mentre passegen pel barri, alhora que es mantenen més segurs en les seves bicicletes.\nFabricat d'una carcassa de policarbonat d'alta qualitat resistent a impactes i recobert d'una pell de silicona que augmenta encara més la seva resistència a prova de cops.\nCarcassa de policarbonat recoberta de silicona\n2 leds. 140 lúmens\nÀngle de il·luminació\n6 hores de llum fixa, 12 hores de lum parpallejant\nEn manillars de 26 fins a 33mm de diàmetre\nORP color Negre\nORP color Vermell\nORP color Blanc\nORP color Blau\nORP color Verd\nORP color Taronja


Política de privacitat - Bombons Blasi\nRemissió de comunicacions comercials publicitàries per correu electrònic, fax, SMS, MMS, comunitats socials o qualsevol altre mitjà electrònic o físic, present o futur, que possibiliti fer comunicacions comercials. Aquestes comunicacions comercials seran relacionades sobre productes o serveis oferts pel prestador, així com per part dels col·laboradors o partners amb els que aquest hagi arribat a algun acord de promoció comercial entre els seus clients. En aquest cas, els tercers mai tindran accés a les dades personals. En tot cas les comunicacions comercials seran realitzades per part del prestador i seran de productes i serveis relacionats amb el sector del prestador.\nCorreu postal: C/ Alfons XII 26, 08006 Barcelona\nAquesta pàgina web utilitza Google Analytics, un servei analític de web prestat perGoogle, Inc, una companyia de Delaware la oficina principal està a 1600 Amphitheatre Parkway, Mountain View (Califòrnia), CA 94043, Estats Units("Google"). Google Analytics utilitza "cookies", que són fitxers de text ubicats al seuordinador, per ajudar al website a analitzar l'ús que fan els usuaris del lloc web. La informació que genera la cookie sobre el seu ús del lloc web (incloent la seva adreça IP) serà directament transmesa i arxivada per Google als servidors dels Estats Units.Google utilitzarà aquesta informació per compte nostre amb el propòsit de seguir la pista del seu ús del website, recopilant informes de l'activitat del website i prestant altres serveis relacionats amb l'activitat del website i l'ús d'Internet. Google podrà transmetre aquesta informació a tercers quan així ho requereixi la legislació, o quan aquests tercers processin la informació per compte de Google. Google no associarà la seva adreça IP amb cap altra dada de què disposi. Vostè pot rebutjar el tractament de les dades o la informació rebutjant l'ús de cookies mitjançant la selecció de la configuració apropiada del seu navegador, però, ha de saber que si ho fa pot ser que no pugui utilitzar la plena funcionalitat d'aquest website. En utilitzar aquest lloc web vostè consent el tractament d'informació sobre vostè per Google en la forma i per als fins indicats.


“Renau i Peralta voltats de garrofers;\nno poden pagar les gralles per falta de diners.”\nDita popular recollida per Josep Veciana.\nA Renau es venera la Mare de Déu del Loreto. Es fa des de ben antic. La tradició popular diu que el 1535 el Baró de Renau participà de la invasió de Tunis encapçalada pel rei Carles V. En aquesta ciutat, la capital de l’actual Tunísia, el Baró hi trobà la imatge de la Verge del Loreto i se l’emportà. Quan arribà a Renau manà que es construís una ermita on instal·lar la Verge. No coneixem la localització d’aquest primer santuari però Veciana i Cortiella apunten que havia d’estar molt a prop de l’actual. D’aquesta primera ermita, sabem que tenia ermità. Jaume Ponsoda ho era el 1674, per exemple. El 1690 s’adquirien els terrenys on s’edificaria el nou lloc de culte, ja que l’ermita antiga es trobava en molt mal estat. L’any 1703, Francesc Perelló, Baró de Renau, va atorgar en testament una sèrie de deixes força importants que donarien interessos durant molts anys i van permetre realitzar misses diàries i confessions els dies de festa. L’1 de març de 1704, Josep Llinàs Aznar, l’arquebisbe de Tarragona, va autoritzar la benedicció de la nova ermita, cosa que es va fer el dia 18 del mateix mes. Abans d’aquest acte, Roma havia concedit la indulgència plenària a tots els fidels que anessin al santuari el dia de la seva festa i reunissin les condicions necessàries –confessió, comunió, etc. L’ermita continuà tenint ermità. El 1762, per exemple, ho era Joseph Jornet.\nEls veïns reconeixien la protecció de la Verge amb la donació d’exvots i la petició de la fi de sequeres, com el 18 de març de 1689, quan la imatge va ser traslladada fins a la parròquia per tal que “presidís les pregàries que es feien a fi d’obtenir, per la seva intercessió, la pluja pels camps ressecs.” El 1781, Renau va fer un vot de poble a la Verge per tal de salvar-se d’una epidèmia. En parlarem al següent capítol.\nPer la Festa Major del desembre de 1925 es va celebrar la restauració de l’ermita de la Verge del Loreto realitzada sota la direcció de l’arquitecte Josep M. Jujol i el pintor de Vallmoll Ramon Ferré. El dia 9 es va fer una processó des de l’església, cantant el rosari i portant espelmes per oferir a la Verge. A l’ermita es resà la novena. L’endemà es va fer missa cantada, acompanyada d’harmònium, amb 12 mossens i la presència de les autoritats locals: el mestre, el jutge i els regidors de l’Ajuntament. A la tarda van continuar els actes religiosos.\n Isidre SALUDES (2005): Santuaris marians de l’Arquebisbat de Tarragona. Barcelona: Publicacions de l’Abadia de Montserrat, pàg. 110.\n Josep VECIANA i Francesc CORTIELLA (1982): Guia de Renau. Tarragona: Institut d’Estudis Tarraconenses Ramon Berenguer IV..\nEl 26 d’agost de 1781, aquest petit municipi del Baix Gaià va renovar la seva fe amb la Verge quan li va fer un vot de poble per tal que actués contra l’epidèmia que envaïa la comarca. En aconseguir-ho, els veïns celebraren una festa el 10 de desembre, traslladant, en processó, la imatge de la Verge des de l’ermita fins a la parròquia. L’endemà la retornaren al seu lloc. Es veu que l’any següent repetiren l’acció per tal de salvar-se d’un altre brot. Avui en dia, el segon diumenge desembre de cada any, se celebra la festa en honor a la Verge.\nEl doctor Pau Teixidor, soci del Centre Excursionista de Catalunya, explicava en una de les seves cròniques de finals del segle XIX centrada en Bràfim que els pobles de la zona tenien una devoció especial per la Verge del Loreto, “principalment per les mares que tenen d’alletar á sos fillets” ja que la consideraven la millor protectora per a què no els manqués la llet per donar el pit als infants acabats de néixer.\n Pau TEIXIDOR (1896): “Excursió particular á Brafim, Vilabella y Puigtinyós”, Butlletí del Centre Excursionista de Catalunya, núm. 20, pàg. 1-29.


L'independentisme no catalanista?\nAlgunes utopies clàssiques estan acomplint-se des d'un perfil reaccionari. Proudhon i Bakunin deuen regirar-se a dintre de les seves tombes en veure que el vell postulat anarquista de destruir l'estat...\nEn la nostra època hi ha una religió netament emergent: el neoliberalisme. És una església amb molts més adeptes i poder que no pas l'església dels antisistema. Els evangelistes del neoliberalisme...\nFa anys vaig viure uns mesos en un apartament situat just al damunt de la llibreria Rovira-Colomer, de la Bisbal d'Empordà. El propietari d'aquella llibreria es deia Rossend Rovira, i tots el coneixien...\nAmulets de la nostra època\nLlegeixis l'article que llegeixis, escoltis la tertúlia que escoltis, mantinguis la conversa que mantinguis, el cas és que dia rere dia es repeteixen una i altra vegada una sèrie de consignes, sempre...\nPor del demà, com sempre\nMolts processos polítics estan condicionats per factors que, en principi, estaríem temptats de pensar que “no formen part de la política”. Em refereixo a factors com ara l'emoció, la memòria,...\nMàgia (‘potàgia') de la ficció\nAquesta setmana el PSC va difondre l'anomenat vídeo de la mort. És, com ja sap el lector, una mena d'espot que pretén remarcar els efectes devastadors de les retallades sanitàries. Per assolir aquest...\nGimnàstica passiva del catalanisme\nEl catalanisme ha perdut una magnífica oportunitat de callar intel·ligentment o de contestar de manera adequada les paraules de Gregorio Peces-Barba, que ara fa dues setmanes va mostrar-se eufòric davant...\nProgressisme, ja sense cometes\nLa catalanofòbia segueix instal·lada aquí, entre nosaltres, amb aires de normalitat quasi absoluta. Tenim una democràcia construïda sobre terres bellugadisses. I també tenim la moral deprimida per...\nL'esclerosi de l'espanyolisme\nEn un dels murs del pati de l'escola de les meves filles han fet aquesta pintada: “Catalanes de mierda”. Cada dia hi passem pel davant. I cada dia espero (temo) l'instant en què elles em preguntin:...


Villa Regina Corfú Grècia - Ofertes d'hotels amb els MILLORS DESCOMPTES EN LÍNIA\nBarbati, Feakes, Corfú, Grècia, 49083 - Veure al mapa\nTant si es tracta d'un viatge de plaer com si és de negocis, Villa Regina és una elecció d'allotjament magnífica quan visiten Corfú. Des d'aquí, els viatgers poden gaudir d'un fàcil accés a tot el que aquesta viva ciutat ofereix. Amb la seva bona localització, l'hotel ofereix fàcil accès a les destinacions obligades de la ciutat.\nVilla Regina ofereix un servei impecable i compleix amb totes les exigències dels més experimentats viatgers. Aquest hotel ofereix nombroses instal.lacions en el lloc per satisfer el més exigent dels clients.\nTotes les instal.lacions per als clients, ofereixen comoditats destinades a assegurar tot el comfort possible. A més, l'oci que l'hotel ofereix assegurarà que tengui molt a fer durant el dia. Descobreixi una encantadora mescla de servei profesional i ampla gama de característiques a Villa Regina.


Em dic Noemí: El nervi de Rodin\nEl nervi de Rodin\nFins al 6 de febrer, gràcies al programa Art al carrer de l'Obra Social La Caixa, tenim el privilegi de poder viure de prop a la Rambla Catalunya el nervi de Rodin, un dels millors escultors de la història de l'art i un dels artistes de més renom del segle XIX. Recordo el primer contacte que vaig tenir amb ell: eren les classes de la Neus Mujal a l'institut. L'admiració que em van despertar les pàgines del llibre de text es va veure gratament recompensada pocs mesos després en una de les meves nombroses estades a Londres. Passejant per Westminster, prop de la seu del Parlament i flanquejant el Tàmesi, vaig creuar els Victoria Tower Gardens i, sense haver-ho consultat a la guia, se'm va aparèixer per sorpresa l'impetuós i magistral conjunt escultòric d'Els burgesos de Calais.\nPer a Auguste Rodin (1840-1917), la bellesa de l'art radicava en la representació de l'estat interior. I, sens dubte, aquest treball en bronze n'era un dels paradigmes. Representa el simbolisme de cinc prohoms de Calais lliurant les seves ànimes al monarca anglès Eduard III, durant la Guerra dels Cent Anys, per alliberar la seva ciutat. Va ser un encàrrec per plasmar el patritisme d'una nació. No obstant això, l'escultor es va desprendre dels valors patriòtics i va centrar-se en el dramatisme humà dels sis personatges que es convertiren en màrtirs. L'èpica dels cossos està excepcionalment aconseguida. I cadascuna de les escultures que conformen el conjunt personifica una reacció diferent i complementària a la crisi emocional extrema. Recordo també que una de les qualitats de l'obra que, potser inconscientment, em van sobtar més gratament era la seva posició: Rodin no les va alçar sobre un pedestal, sinó que va preferir deixar-les dretes pràcticament al nivell dels vianants. No hi pot haver una millor forma de gaudir i analitzar un treball.\nActualment aquesta obra es pot contemplar en diversos indrets del planeta, ja que n'hi ha unes quantes còpies. Però aquest plaer artístic per a nosaltres igualment requeriria el desplaçament a uns quants centenars de quilòmetres lluny. Per això cal apreciar l'oportunitat que tenim durant un mes de captar el nervi de Rodin a la Rambla de Catalunya, on hi ha instal·lats sis estudis dels malaurats burgesos.\nEtiquetes de comentaris: art, Rodin