Els qüentus del tiu Pere: 2011\nVisita nocturna al Carmel\n(Relat escrit l’any 2007 amb motiu de l’esvoranc produït dos anys abans al barri del Carmel de Barcelona, a causa de les obres del metro que es feien en el subsòl d'aquell barri. Dedicat als veïns del Carmel.)\nJa feia dies que tenia ganes d’anar-hi, després de sentir a parlar tant de l’Esvoranc del Carmel. Esvoranc, Esvoranc... La primera impressió, pel nom, és com de por, no? Sona a devorar. I es veu que sí, que devorava cases i veïns. Això em sembla que ha dit la tele, oi?, que s’empassava els edificis de viu en viu, amb gent i tot. L’Esvoranc, doncs, era una bèstia viva? No m’ho podia creure. Per mi allò devia ser el muntatge d’algun aprofitat, que havia decidit fer cau i net de la Zona per algun motiu fosc. Calia esbrinar-ho. Jo, de primer, volia saber què era un Esvoranc i, sobretot, com era aquell del Carmel, tan famós.\nM’hi he acostat de nit, perquè ja m’havien avisat que de dia no deixaven entrar a la Zona, que l’Esvoranc estava envoltat de mesures de seguretat. De nit també hi fan guàrdies, però es veu que des de fa uns dies s’han relaxat, perquè gairebé ja no s’hi veuen tafaners i la majoria de veïns estan acceptant les indemnitzacions i compensacions que els han ofert i han començat a traslladar-se cap a altres habitatges, o bé d’altres barris o bé del mateix Carmel però lluny de la Zona Maleïda per l’Esvoranc.\nHe hagut de passar només dos controls sense que em veiessin: en un hi havia un parell de mossos, un que mirava cap a l’altra banda i el segon que semblava adormit. L’altre control, més perillós, era una mena de sometent sindical, amb fusells i bastons. Allà sembla que ningú no es refia de ningú. He hagut de fer una volta complicada per un carreró sense sortida que hi havia una mica abans i després per unes clavegueres, per saltar-me aquest segon control.\nFora d’on són els controls, no es veu cap més llum. Els fanals del barri són apagats, de manera que es tracta de fugir de la llum si vull que l’expedició tingui èxit.\nQuan m’acosto a la Zona on segons els diaris hi ha d’haver l’Esvoranc ha passat una cosa... La nit, fins llavors tan fosca –més que bruna, negra–, s’ha aclarit un pèl. M’he aturat. M’hi veia més que abans, sens dubte. He mirat el rellotge. Són les dues, no pot ser. Una claror rara, com un Núvol de Llum, no ho sé... taronja?, rosat? El Núvol, la Llum, el que fos Allò, venia d’allà davant, de la Zona. He continuat avançant, però molt a poc a poc, tot i que m’hi veia més que abans. I si és un altre control? No, no és llum de lot, no és una llum artificial. Ara sembla blava. I si..., no podria ser un núvol tòxic? No, no fa pudor... I és una Llum tan atractiva... Sí que fa olor, però és una olor... com de crusants acabats de fer? Si hi hagués alguna Cosa Verinosa per allà –ara el Núvol és verd–, bé hi haurien posat uns controls més ferms i barreres i tanques perquè ningú no s’hi acostés, no? I si...?\nJa no puc fer marxa enrere. La curiositat és més forta que l’instint de supervivència. El Núvol de tres o quatre tonalitats delicades, atractiu, surt de l’Esvoranc, sí. I fa molt bona olor, olor de pastisseria a la matinada. Però, calla... no se senten veus, també?\nJa sóc al costat mateix de l’Esvoranc i ara entenc per què se n’havia parlat tant, per què havia portat tant d’enrenou, per què... És com de dia. Un dia perfumat, amb un Fum Lluminós de tots els colors, una Boira Deliciosa feta de flaire de fruita fresca, de pasta de dents i de colònia, i sobretot d’olor de brioix i confitura. Confitura com la de la meva mare, que fa molt temps que no he pogut tastar. És una Calitja d’Eucaliptus i Menta que aclareix la mirada i refresca els narius i la gola i destapa les orelles. Totes les olors bones de l’univers, però sense embafar. Del marge de l’Esvoranc s’entrelluca la copa d’una palmera, envoltada pel Núvol de Coloraines. I se senten rialles llunyanes... compassades, elegants, encomanadisses, retalls de converses seductores. Veus com de festa, però no de festa esbojarrada, de petes i crits i música a tot drap –això m’hauria fet desistir d’apropar-m’hi, ja no hi hauria Misteri–, sinó remor de confidències i silencis i conversa distesa, de festa d’amics, de celebració amb els més íntims, de somriures francs i despreocupats.\nNo m’ha fet gens de por llençar-me daltabaix, de cap.\nEl Núvol de Colors m’acull amb braços de cotó i em fa baixar molt a poc a poc, però molts metres, molta estona, molt endins de la terra. Hem passat de seguida el túnel del metro que ha fet vessar tanta tinta –ingenus, mira que pensar-se que era el metro–, hem continuat baixant quilòmetres... se m’ha fet llarg, però alhora entretingut. Estava impacient per arribar a baix, però assegut al Núvol s’hi estava prou bé. No notaves com passava el temps. La música era desconeguda però deliciosa. Les parets de l’Esvoranc són cada dues o tres hores d’entrepans petitons de deu mil gustos, de plats de pasta i pizzes acabades de fer i de xocolata desfeta, de nata i maduixes, de caramel fos, i també hi ha cervesa i vi ranci. La resta del temps, sempre hi trobes fruita fresca a l’abast de la mà, caramels i llamins d’aquells sintètics tan bons, que a casa en diem llepis, i la mirada s’entreté en tota mena de flors i plantes de jardí i en bestioles inofensives que juguen unes amb altres. Al Núvol també m’acompanya un gosset menut, que em tracta com si em conegués de tota la vida i em fa festes.\nAl cap de cent o dos-cents anys arribem a baix de tot. Quines ganes tenia d’arribar-hi. S’estava molt bé en aquella mena d’ascensor tou, i amb el menjar, i el vi ranci, i el gosset, però jo volia alguna cosa més. Sobretot volia estar amb algú i volia veure gent i xerrar i escoltar. Hi ha, al terra, una catifa gruixuda i interminable. Veig que tinc els peus descalços. Penso: calla, t’han descalçat perquè puguis assaborir la morbidesa de l’alfombra. També, en mirar-me els peus, veig que duc pijama. Per estar més còmode, penso. Al fons, em sembla reconèixer veus i figures de polítics de tots els partits, de responsables d’organismes públics i semipúblics, i d’arquitectes, constructors i enginyers de camins. Faig una ganyota de contrarietat, però penso: bé hi deu haver més estances, segur que sí. Una Veu Melodiosa em fa: –Senyor Neri? No veig ningú, però davant meu hi ha un Llibre Obert, i la Veu Dolça, molt misteriosa, sens dubte femenina però ensems imposant, continua parlant: –Vol signar ací? Hi ha, al capdamunt del full de l’esquerra del Llibre Obert, aquest text: “El sotasignat es compromet a no explicar a ningú el que ha vist ni el que veurà a l’Esvoranc del Carmel.” Al capdamunt del full de la dreta hi diu: “El sotasignat no es compromet a res sobre el que ha vist ni el que pot veure a l’Esvoranc del Carmel.” He mormolat: sóc periodista, no puc signar a l’esquerra. Crec que he arribat a agafar la ploma de paó i he fet el gest de començar a signar al full de la dreta, però llavors tot ha desaparegut.\nEscric just l’endemà de l’Experiència Extraordinària i suposo que tothom pensarà que és del tot impossible, un somni. És lògic que ningú no em cregui. Però jo ho he vist, ho he olorat i ho he sentit. Sé què ha passat al Carmel i per què es parla tant de l’Esvoranc. Ho sé del cert. I en tinc la prova: el pijama encara em fa flaire de crusant amb confitura, la mateixa olor de la confitura casolana que feia la meva mare, que es va morir fa anys.\nTema fantasia, història, oníric\nHi havia una cosa que m’amoïnava molt que eren les negatives, els refusos, quan em pensava que em dirien que sí i em deien que no i no podia explicar-me les raons del no perquè ni m’havia plantejat que em poguessin dir que no. O potser no et deien que no perquè fa de mal dir, però tu entenies que aquella mil·lèsima de dubte inicial, la manera de respondre «quan vulguis», volia dir no, amb un somriure, però no. És per això que ara normalment m’estimo més no demanar determinades coses fins i tot molt normals, si intueixo el perill que em puguin dir que no. M’estimo més no demanar-ho perquè així almenys garanteixo que m’estalviaré el disgust que em produiria la negativa.\nÉs una sensació desagradable similar a la que tens si mai mires d’ajudar algú que et sembla que ho necessita i et diu que no et fiquis on no et demanen. O com quan li dius a una persona que té una brossa enganxada al vestit pel darrere i et respon fent mala cara. Llavors, potser es disculpen tot seguit pel moc, i tu els perdones, però no ho oblides. Si assenyales algú amb el dit i s’hi torna amb una plantofada, encara que després et demani perdó a tu et queda molt clar que a aquella persona no l’assenyalaràs amb el dit mai més.\nDoncs això que dic és de la mateixa família –en grau menor, per descomptat–, vist des de la banda del qui té la brossa al vestit i es planteja si demana o no ajuda per treure-se-la.\nPerò això que em passa no vol dir que no sigui capaç de demanar res a ningú si em cal alguna cosa, i encara menys si necessito ajuda de debò. No, no em refereixo a tancar-me d’aquesta manera, a anar a la meva i els altres que els bombin. Vull dir coses secundàries, coses de les quals et pots estar i no passa res. O sigui, el que dic és que el meu balanç entre l’expectativa d’obtenir una d’aquestes coses prescindibles i l’eventualitat que et donin un disgust es decanta a favor d’estalviar-me el possible desencís i també de no posar la gent en compromisos innecessaris.\nI doncs, així em resulta més fàcil sobreviure. I suposo que els que m’envolten viuen també més tranquils, sabent que si algun cop els demano una cosa és perquè realment estic en una situació compromesa.\nUs ho explicaré amb un exemple, perquè s’entengui. He canviat fa poc temps de feina. Prop del despatx nou hi viu una amiga força amiga a la qual, però, fa uns quants mesos no he vist. Simplement, no hem tingut l’oportunitat de trobar-nos el darrer mig any i escaig, des d’abans de canviar de feina. És una amiga amb qui tinc força confidències cada vegada que xerrem, no ho sé, em dóna confiança. I ella també es refia molt de mi. No penseu en res de sexual: amistat i prou. Jo reivindico aquesta mena de relació, ja està bé de tenir sempre el sexe al cap, a les converses, a les relacions. Es troben dues persones per xerrar una estoneta i ja muntem una pel·lícula eròtica. Amistat i punt.\nEl que deia, ella no sap encara que passo força hores prop de casa seva. El cas és que jo no tinc prou certesa de si li agradaria, ja que ara treballo per aquí, convidar-me a dinar amb ella «de tant en tant». Fa temps em va comentar de passada que tot sovint dinava sola a casa, és veritat, però no li truco –i aquí hi ha el què de l’assumpte– per por que em digui que ara no li va bé, o que als migdies té la vida organitzada d’una manera determinada –potser ara dina amb algú, o bé dina sola però perquè ja li agrada dinar sola; quan m’ho va dir no ho va dir amb to de queixa–, i també per por de forçar-la a dir que sí, perquè el fet que faci anys que ens coneixem la pot posar en un compromís.\nTambé hi ha la possibilitat de trucar-li i proposar-li d’anar a fer una cerveseta o un cafè –a mi m’agrada la cervesa, moderadament, i no faig panxa–, dient-li, doncs, que fa temps que no ens veiem i tal, o sigui, provocar la trobada. Però van passant els dies i no ho faig, just quan hi penso i agafo el telèfon em sembla extravagant això de muntar estratègies amb ella, no hem quedat mai d’aquesta manera, sempre ens hem vist tu per tu i només hem utilitzat el telèfon per confirmar cites, no per establir-les.\nJo, per parlar amb gent, necessito estar-hi al davant, físicament. No puc parlar amb comoditat amb ningú a través d’una màquina: necessito veure els ulls de les persones amb les quals enraono, necessito saber a primer cop d’ull si estan cansades o contentes, tot i que és veritat que només amb la veu, per telèfon, de vegades també es nota. Però crec que si el telèfon és un bon invent per resoldre els serrells de les relacions –acabar de concretar l’hora o el lloc de trobada, recordar una data, refermar un punt–, no ho és per establir-les ni per mantenir-les ni encara menys per intentar salvar-les en cas de crisi.\nA ella, la meva amiga, sí que li agrada el telèfon, s’hi gasta un dineral, és la seva forma habitual de contacte, però sap que a mi no m’agrada i per això no em truca. Ja he dit que ens coneixem prou bé i ens respectem. En canvi, jo no paro de fer servir el correu electrònic, i ella no. Té una adreça d’aquelles de compromís, de Yahoo o de Hotmail, ni me’n recordo, que la deu mirar un cop cada tres mesos, pel cap alt.\nO sigui, la nostra relació d’amistat es basa a trobar-nos de tant en tant de manera casual.\nSí, som extravagants, ja ho sé, ella d’una manera i jo d’una altra. Ens agrada ser diferents, ens agrada ser com som i ens ho passem molt bé quan coincidim.\nNo s’entén, oi? I no m’estranya. És que tot això és molt complicat, cada persona és un món. És justament això el que volia dir: que de vegades establim regles suposadament generals per determinar si tal gest o tal paraula volen dir sí o no, i en realitat jo amb aquestes convencions teòriques em perdo. No en tinc prou que em diguin sí o no o que em facin gestos explícits, coneguts per tothom, presumptament transparents. Haig de comprovar que aquell «sí» vol dir realment sí, i de vegades em cal saber si aquell «no» tan esquerp en realitat no és un crit d’auxili perquè continuï esbrinant què vol exactament l’altra persona.\nEn fi, ni tan sols no tinc la seguretat d’explicar bé el que volia explicar. Em fa por que us quedeu en l’exemple. I no: és una filosofia de la vida. De la meva vida.\nLlavors, un dia –torno a l’exemple i ja acabo–, quan ens trobarem amb l’amiga i sorgeixi el tema del nou despatx i de la nova feina –segur que sortirà, perquè serà el més normal si l’encontre no queda, per les presses, només en allò d’intercanviar un hola-què-fas-per-aquí, un petó i un adéu–, espero que serà ella qui dirà: «I per que no véns a dinar a casa? Em faria molta il·lusió.» I llavors jo li explicaré que ja hi havia pensat però que no volia molestar, etcètera. I si hi insisteix d’una manera que em sembli totalment espontània i sincera, li diré que bé, que sí, que a mi també em fa il·lusió, però si veig que no fa prou bona cara m’empescaré una excusa per dir-li que en realitat no em va bé perquè a l’hora de dinar... no sé què.\nA punta de dia, la petita Rebeca, filla del pescador Jonah, de la tribu de Zabuló, pujava mig sanglotant el turonet que hi ha al costat del poble de Beth-Said, cap a casa el sacerdot, amb un xaiet nounat a collibè. La veritat és que l’animaló ja caminava una mica, però si haguessin anat tots dos a peu haurien trigat massa a arribar-hi.\nI ella, després de complir el deure religiós, tan difícil, que li havia encomanat el seu pare Jonah, tenia encara molta feina a fer aquell matí. Havia d’anar tot seguit a portar l’esmorzar als seus germans, que passaven gairebé tota la nit –eixien a les dotze de la nit o a la una, quan ella dormia– pescant al llac. I no es podia endarrerir, perquè Simó tenia un geni de ca l’ample, i quan arribava amb la barca a la riba i no tenia l’esmorzar a punt... tot i que a la petita Rebeca era incapaç de dir-li ni una paraula més forta que l’altra, ni de fer-li cap carassa.\nEn el fons, pensava la Rebeca, el seu germà gran era un tros de pa: com el gos Xum que tenien a casa, que de tant en tant bordava com un esperitat si algú el molestava o si intuïa un perill, però que era incapaç de fer mal a ningú.\nPer això la petita Rebeca duia l’animal a coll, per fer més via, tot i que l’anyell era gairebé de tanta grandària com ella. A la fi, van ser a dalt. El sacerdot Amminadab, fill de Quehat i –no caldria dir-ho– de la tribu de Leví, els va sortir a l’encontre.\n–I doncs, petita, què tens? Per què plores? On vas amb el xai?\n–És que me l’estimo molt, i em sap greu que estigui destinat al sacrifici...\nI li queien llàgrimes grosses cara avall, incontenibles. Era una nena valenta, d’això no n’hi havia dubtes. Plorar, li deia sempre son pare Jonah, no és covard, el que és covardia és no enfrontar-nos amb la realitat quan no ens agrada.\n–Però aquest xaiet... No era la vostra ovella quartada que li dieu la Mol·lah, aquella que teníeu tan grossa, la que estava prenys?\n–I la Mol·lah no havia tingut un be, ja?\n–Sí, el primer. Aquest és el segon.\n–Llavors, per què el portes al sacrifici, si és el segon? Només cal portar al temple els primogènits.\n–Perquè el primer be va sortir esguerrat i va dir el pare que no es podia pas oferir, que ho diu el Llibre, que a Déu només se li han d’oferir víctimes perfectes. De fet, el pobrissó es va morir tot sol al cap d’uns dies i...\nLa nena va tornar a esclatar en sanglots.\nEl sacerdot va rumiar una mica. Era un home de mitjana edat, uns quaranta anys, ni jove ni gran, sever pel que fa al compliment estricte de la Llei però alhora capaç de trobar sortides assenyades als problemes continus que plantejava la prolixitat de les normes donades pel Senyor Jahvé a Moisès, més de mil anys abans, al desert del Sinaí. A la fi va parlar.\n–Mira, Rebeca, li diràs al teu pare Jonah el següent: «El que Déu vol sobretot és el sacrifici del cor. I en el vostre cas, ja l’heu ofert i de sobres. O sigui que el xai és vostre.»\nLa cara de la nena es va il·luminar com només de vegades passava a l’enorme llac de Gennesaret, el seu mar de Galilea, quan de sobte, en una nit negra i pesada, s’obrien els núvols i baixava la lluna plena al bell mig de l’aigua. Va abraçar el xaiet amb força.\nEl sacerdot va afegir:\n–A veure, Rebeca, digues el que t’he dit que has de dir al pare.\nLa nena es va eixugar les llàgrimes. Va parlar molt seriosa, solemne, com qui repeteix paraules sagrades:\n–Li haig de dir: «Pare, el sacerdot diu: “El que Déu vol sobretot és el sacrifici del cor, o sigui que el xai és vostre.” Això diu el sacerdot del temple, pare.»\n–Molt bé, petita Rebeca. Vés en pau.\nLa cridòria era com mai. N’hi havia molts i molts milers. Adults i criatures, tots a l’una xisclant, cantant, fent xivarri de gran festa. Ocupaven els soterranis d’una antiga abadia, a l’est del riu, gairebé als afores de la ciutat. Allà no hi vivia ningú perquè no hi havia menjar a l’abast, però era el lloc de reunió més gran que tenien. Per això l’anomenaven el Cau Principal. Repartits estratègicament pel recinte, força membres de la PR, la policia específica, miraven de mantenir un mínim d’ordre. També hi havia diversos equips mèdics per poder actuar amb promptitud en cas d’emergència, i la veritat és que encara no havia començat formalment la sessió i ja no donaven l’abast. Feia molt de temps que no es reunia una multitud com aquella.\n–L’Enginyer, arriba l’Enginyer!\n–L’Enginyer és aquí!\nEl president mirava d’imposar-se:\n–Un moment, si us plau. Només un moment...\nEls havia costat molt que l’Enginyer arribés al Cau Principal. No eren cap barri capdavanter de la ciutat, i la ciutat era només una més del país, i l’Enginyer se’l rifaven arreu del món conegut –pertot on havien sentit a parlar d’ell– perquè anés a solucionar-los la problemàtica.\n–Amigues i amics –va dir el president–, calleu un moment, si us plau.\nFinalment la gentada va començar a callar. L’Enginyer, que havia anat avançant per l’enorme nau entre el deliri de la multitud que l’aclamava i volia tocar-lo, va situar-se en un lloc discret, ja molt a prop de l’estrada. El president continuà:\n–Ja sabeu que el primer punt de l’ordre del dia, com sempre, i amb el permís del nostre convidat...\nL’Enginyer, confús en veure que totes les mirades convergien cap a ell, va adreçar una cabotada lleu al president i un gest com dient: «Només faltaria!»\n–El primer punt, doncs, com us deia, és fer un minut de silenci pels morts des de la darrera reunió de fa sis mesos. La secretària segona té la paraula.\nI la que feia de secretària segona de la mesa s’aclarí la gargamella i cridà:\nI després d’uns segons de silenci, mentre mirava una pantalla amb un full de càlcul obert ple de quadrícules i xifres que anaven canviant cada segon i que al mateix temps es projectaven al sostre de la cripta perquè les pogués veure tothom, va continuar parlant:\n–Des que es va dir «Ja!» en la reunió última fins al moment que aquesta humil servidora ha dit «Ja!» aquesta nit hi ha hagut... Un moment... Mmmm... Dos milions tres-cents cinquanta-set mil vuit-cents vuitanta-dos difunts.\nEl president va tornar a prendre la paraula.\n–Per als nouvinguts: ja sabeu que ho hem de fer així perquè si no només en el temps que dediquem a dir la xifra el nombre de morts canvia, ja que cada segon en moren uns quants. És una cosa dura i potser us semblarà que fer-ho així és massa prosaic i lleva transcendència a l’assumpte, però és la veritat. Si algú té una idea millor, teniu les bústies de suggeriments.\nJa hi havia una remor de veus constant, de fons, mentre enraonava el president, però va créixer més en sentir-se allò de la «bústia de suggeriments», de la qual tothom feia sempre befa. El president va demanar silenci i continuà:\n–I ara, ja sé que molts no sou creients, però us proposo que mantinguem el nostre costum i preguem tots junts un Gosnostre pels difunts que hem dit, els d’aquesta darrera relació.\nI bona part de la concurrència, de totes les espècies, famílies, ordres, grandàries i colors, van pregar a l’una: «Gos nostre, que perseguiu els nostres enemics, no permeteu que nosaltres caiguem en les seves mans, vingui a nosaltres la vostra protecció, acolliu els nostres difunts, doneu-nos el formatge de cada dia i deslliureu-nos del Malgat, així sia.» Els que no pregaven es mantenien en un silenci respectuós, només trencat pels xiscles aïllats d’alguna criatura, a la qual el pare o els germans grans miraven de fer callar sense èxit. Les mares no, perquè pensen amb tota la raó del món que els alirets de les criatures durant les pregàries han de sonar agradables per força a la divinitat, ja que aquella és la manera com expressen l’entusiasme o els sentiments els que encara estan mancats d’ús de raó.\nMés d’un ratolí racionalista havia plantejat alguna vegada que allò de demanar als gossos que els proporcionessin formatge i acollissin els difunts no era lògic, perquè donar formatge al rosegadors no és feina de gossos, sinó d’ells mateixos, és qüestió d’espavilar-se. I els gossos, afegien, tampoc no n’han de fer res, dels cadàvers dels rosegadors. Però els més vells i experimentats del gènere solien respondre a aquestes objeccions que la tradició era la tradició i que ja que era evident que el gos era el seu principal aliat contra el gat, no sobrava pas que a l’hora d’adreçar-s’hi li adjudiquessin més poders del compte, si és que eren més del compte, que no se sap mai. O sigui, que les atribucions suposadament excessives de virtut no són oneroses, sinó més aviat afalagadores.\nTot seguit hi va haver la recepció oficial de l’Enginyer. El president el va cridar a pujar a l’escenari i va esclatar de nou la cridòria.\nL’Enginyer, un esquifit mascle de rata grisa de prop de tres anys, que és una edat més que respectable per a una rata grisa, s’havia fet famós a tota la ciutat i més enllà pel seu invent revolucionari destinat a resoldre la problemàtica del col·lectiu de rosegadors. «La problemàtica», ja ho deveu haver endevinat, eren els gats. No es tractava de vèncer-los, sinó d’escapar-se’n, d’aconseguir que deixessin en pau els rosegadors, d’impedir-ne el domini absolut i el terror que provocaven en les seves famílies. De fet, ja acceptaven que els felins eren superiors, i sabien que no podrien mai aniquilar-los del tot. Els gats eren massa intel·ligents i molt més forts i àgils que ells. Però també eren més aviat dròpols i, per tant, menys industriosos. Mai un gat, posant per cas, rumiaria un invent per deslliurar-se dels gossos, i encara menys dels cotxes. En canvi ells sí. Més ben dit, l’Enginyer sí.\nL’Enginyer havia aconseguit que funcionés amb molt bon resultat un ratolí mecànic que era igual com qualsevol ratolí marró en l’aparença, però que tenia una peculiaritat malèvola –malèvola per als gats. Produïa descàrregues elèctriques. I el més bo de tot –bo per als rosegadors– és que es recarregava automàticament amb cada contacte amb pèl de felí. De manera que per cada gat que espantava amb una descàrrega, quedava preparat i disposat per al següent. El ratolí mecànic no atacava, simplement passejava, es deixava veure. I els gats anaven caient un darrere l’altre. I s’ho anaven explicant.\nJa començava a ser vox populi en altres barris de la ciutat, en els ambients gataires, que els ratolins no eren bons per menjar. Encara més: que eren clarament desaconsellables. Determinats felins remeiers –més d’un amb contactes d’amagat amb una comunitat rosagaire constituïda en lobby, de la qual rebia recompenses diverses– havien explicat teories sobre una mutació genètica que havia afectat els rosegadors, i recomanaven molt vivament que la cuina felina es transformés de manera radical. Els gats havien de menjar, a partir d’ara, verdures, cuques de llum i caragols. Els que no feien cas dels consells mèdics –perquè lògicament hi havia encara molts gats que no havien ensopegat mai amb aquell mite que deien alguns que «posa els pèls de punta» i continuaven caçant ratolins– eren advertits molt seriosament per aquells medecinaires que perillava la seva supervivència i la de la seva família.\nEncara més: s’assegurava que el Gran Congrés de Gats de l’Oest de la Ciutat ja tenia en fase de ponència prèvia l’estudi d’una nova llei que prohibiria, segons deien, el consum d’espècies ratolinaires en general. Els rumors sobre aquella activitat legislativa, però, havien desfermat moltes veus de protesta, i els gats descreguts miraven d’organitzar-se. Però, tot s’ha de dir, els escèptics eren cada cop menys colla, perquè de dia en dia anava creixent el nombre dels que havien començat a sentir que una cosina valenciana, un antic company de cacera o la parenta d’un veí del mateix desguàs havia comprovat personalment que allò dels ratolins que «posen els pèls de punta» era real.\nLa fama de l’Enginyer, doncs, corrent boca-orella per les clavegueres, els soterranis i els túnels, havia arribat fins a l’Est de la Ciutat feia ben bé mig any. I des de feia mig any un bon nombre dels rosegadors del Cau Principal majors d’edat –o sigui, de més de sis mesos– s’havien conjurat per trobar l’Enginyer, prometre-li tota mena de llepolies i premis –o un laboratori nou, el que demanés, fins i tot una bona jubilació amb dret a matalàs humà de plomes i vuit àpats per dia– perquè els fabriqués un dels seus ratolins mecànics i el deixés almenys una temporada a la colònia de l’Est.\nFinalment, el president de l’assemblea va demanar a l’Enginyer que digués alguna cosa. L’Enginyer s’hi resistia. El president va insistir fins que el convidat s’atansà al faristol.\n–Amics meus. Parlar no és el meu fort, de manera que ho faré breu. Construirem un nou ratolí mecànic per al barri de l’Est, i serà encara més eficaç que els anteriors, que ja sabeu que de vegades fallaven. Els gats d’aquí, com els de l’altra banda del riu, ho passaran malament, hehe...\nEls crits de «Visca!» i de «Boti, boti, boti, gatota el qui no boti» ja no el deixaren continuar, cosa que l’Enginyer segur que va agrair. Aprofitant el desori, en efecte, es va retirar del faristol. De seguida, membres de la PR suposadament de paisà, o sigui amb gavardina i auricular, el van acompanyar a la part del darrere de la cripta, ja que era allà mateix on s’havia instal·lat el nou laboratori. Un equip especial de caçadors s’encarregaria de la manutenció de l’Enginyer i del proveïment dels materials que li calguessin durant el temps que duraria la seva feina. La PR vetllaria per la seguretat de les instal·lacions i per garantir la tranquil·litat de l’inventor.\nEl president, mentrestant, demanava calma. No va ser fàcil que li paressin atenció. A més, quan l’Enginyer va desaparèixer pel fons molta gent ja va començar a desfilar cap a les eixides de la sala.\n–Escolteu, escolteu... Un moment de silenci, si us plau.\nFinalment va poder parlar.\n–Amics, amigues, ha costat molt, però pagava la pena. L’Enginyer és ara amb nosaltres. El nostre barri serà el primer dels barris de l’Est, en aquesta banda de la riera, que provarà l’invent de l’Enginyer. Tot gràcies a aquesta presidència. I aviat correrà la veu i se sabrà també per aquí que és perillós per als felins no ja sols atacar rosegadors, sinó fins i tot atansar-s’hi més del compte.\nVan tornar a aixecar-se els ànims.\n–Morin els gats!!\nEn apaivagar-se de nou el xivarri, el president continuà:\n–Espero que tingueu en compte el que ha fet aquest equip gestor, que modestament presideixo, en les eleccions del mes que ve.\nHi va haver algun xiulit.\n–I ara, us prego que anem passant ja tots cap a casa i que deixem treballar l’Enginyer, que té uns quants dies de feina intensa per davant. Res més, moltes gràcies.\nLa gentada va creure i va començar a desfilar.\nEl petit Rudi a la recerca d’Inge (i 2)\nVa mirar a banda i banda del carrer, un carrer llarguíssim i amplíssim, i no hi va veure ningú... Bé, sí que hi havia gent, i força, però era gent que anava a la seva, senyors amb corbata molt decidits, senyores amb sabates de punta molt competitives, nens i nenes de l’edat del Rudi també amb corbata o sabates de punta i carteres portadocuments, tothom anava per feina. No hi havia gent badant, no hi havia nens jugant, tothom mirava al front, a la ratlla de l’horitzó, o observaven unes pantalles que duien al canell, com si fossin rellotges de polsera. La majoria duien també una mena de botó a l’orella, blanc, negre, groc, fúcsia, de tots els colors tret del verd, i quan passaven pel costat d’en Rudi el noi podia mig sentir sorolls apagats ben diversos. N’hi havia moltes, de totes aquelles persones, que semblava que parlaven soles, mastegant les paraules. En Rudi no hauria gosat mai distreure cap d’aquells individus tan actius, capficats i laboriosos. Amb la senyora de les ulleres ja n’havia tingut prou.\nVa decidir que aquella ciutat no li agradava gens, que no era bona per a ell, que allà no se’n sortiria, que eren gent massa avançada, massa sofisticada, massa... complicada. Havia provat d’adaptar-s’hi, però endebades, no se n’havia sortit.\nAra, què podia fer, cap a on anar? Va seure a la vorera. Al cap d’una estona, se li va acostar un gos petaner, que li va ensumar les sabates. En Rudi va sospirar:\n–Ai, gos, si fossis capaç d’entendre’m...\nEl gos petaner va fer:\n–I qui t’ho ha dit, que no t’entenc? Tot és possible per al qui creu que tot pot ser.\nEn Rudi, amb cara de sorpresa però alhora prou content, va exclamar:\n–Ostres, un gos filòsof! No deus ser d’aquí, oi, tu?\nEl gos, amb posat un pèl fatxenda:\n–No, sóc de Vallverda.\nEn Rudi, intrigat:\nEl gos, encara amb aire de superioritat:\n–Sí, és un poble normal i corrent, no com..., com això. –El gos ara feia cara de fàstic–. De fet, si saps guardar secrets...\nEn Rudi, ferm:\nDibuix de Joana Mesegué, maig 2006\nEs notava que el gos feia temps que no xerrava amb ningú i en tenia ganes. Va començar a explicar, en to confidencial:\n–Ja es veu que tu tampoc no ets d’aquí. És que estic tan avorrit d’aquest lloc que seria capaç de refiar-me dels de l’escorxador municipal, si m’escoltessin. Fixa-t’hi, a mi aquest migdia m’han desterrat a meditar aquí dues hores, com a càstig... per haver-me menjat una botifarra que, ehem, no era exactament meva. I estic del càstig fins als morros. Suposo que m’ho he guanyat, perquè he incomplert una de les regles que hi ha al poble, que diu que els gossos ens podem atipar amb les deixalles dels àpats dels de la teva espècie, però que de vegades ens hem de conformar amb una llauna de menja de gos, que totes tenen el mateix gust metàl·lic, per si no ho sabies. I és prohibit pispar el que no és teu. Avui tocava llauna i mira, no m’he pogut estar quan he vist la botifarra. Però enviar-me aquí...\nEn Rudi va dir:\n–El càstig sembla raonable, no? Només dues hores...\nEl gos va fer:\n–Raonable? Ja es veu que encara no coneixes prou aquest poble. Cinc minuts aquí és per suïcidar-se, és tota una vida.\nEn Rudi va fer:\n–Si t’explico el que m’ha passat...\nPerò el gos va dir:\n–Uf, segur que no saps res. En fi, ara veig que em vaig equivocar, ho reconec, menjant-me la botifarra... –Va callar un moment i va afegir amb posat consirós–: Realment, he meditat i conclòs un munt de coses importants, en aquestes dues hores.\nEl gos va fer una pausa més llarga. En Rudi estava fascinat i tenia ganes de sentir-li a dir més coses. Però no calia que l’animés, perquè es notava que el gos mateix tenia ganes de continuar enraonant:\n–Les altres regles que tinc jo (allà cadascú té regles segons la seva espècie, no com aquí, que tothom és igual) són jugar als llocs indicats, empaitar els passerells i bordar als malfactors (i també de tant en tant als passavolants, si vull, per distreure’m una mica). I ara he entès que és millor estar-me allà tota la vida amb unes quantes limitacions i obligacions que no pas viure ni un minut en aquesta mena de cementiri de plàstic i de cares de jutge, on tothom té la vida solucionada i ningú no necessita res de ningú.\nEn Rudi, força més animat que quan havia sortit de l’hotel, es va atrevir a dir:\n–Tens tota la raó. Jo també fa poca estona que sóc aquí i ja no puc més. I com dius que es diu el teu poble? Vallblava?\nEl gos va aclarir, pacient:\n–Es diu Vallverda, Vallverda de les Muntanyes Verdes, perquè ens agrada recalcar les coses i fer repeticions innecessàries, si són boniques. Per això la gent d’aquí, aquestes lluminàries de la Ciutat Perfecta, no en diuen així, del meu poble, perquè els sembla un nom poc transparent. En diuen la Ciutat Ingènua, o la Ingenuïtat, i fan veure que no existeix perquè els posa nerviosos que tan a prop d’ells hi hagi un INN, un indret no normalitzat, com en diuen despectivament. Bé, de fet, nosaltres col·loquialment també en diem Nuïtat, de Vallverda, perquè ja ens va bé el nom d’Ingenuïtat (allà en general ens va bé gairebé tot, si no ens complica la vida) i ens agrada abreujar les paraules escapçant el començament. I per això d’aquest ermot que ells col·loquialment anomenen la Perfe, nosaltres en diem la Fecta –va fer una altra ganyota de fàstic–. Esclar que ells també en diuen Inge, del nostre poble...\nEn Rudi no va poder contenir la sorpresa:\n–Inge! Inge existeix, llavors!\n–I és clar que existeix. Ja et dic que jo mateix sóc d’«Inge», com tu dius. I d’aquí a una estona me’n torno cap allà, perquè ja hauran passat les dues hores del càstig i estic fins a les puntes de les orelles d’aquest desert.\nEn Rudi, com si parlés sol:\n–Inge, Inge, he trobat Inge...\n–En realitat, noi, és un poble ben planer, eh?, no et facis il·lusions. De fet, allò de la botifarra meva demostra que a mi no m’hi lliguen amb llonganisses...\nEn Rudi, sorprès, recordant la seva mare:\n–Ah, doncs m’havien dit que sí.\nEl gos, estranyat:\n–Que sí què?\n–Que als gossos us lligaven amb llonganisses i no sé què de la llet i la mel.\nEl gos va fer el típic gest d’expert en psicologia i va sentenciar:\n–«Que ragen llet i mel...» Sí, ja m’ho sé, això. Són maneres de parlar, noi. La pedagogia, m’entens? –I va fer una cara com de mestre lletrut, arrufant les celles–.\nHi va haver un silenci. En Rudi estava entusiasmat per tot el que havia sentit. Li encantava aquella saviesa tan senzilla del gos. Els ulls li lluïen. De sobte, però, una incògnita els va aombrar una mica. Després de reflexionar un instant, va començar a dir:\n–Però al teu poble...\nVa aturar la frase i es va aclarir la veu. No estava segur de si seria correcta aquella pregunta que se li havia acudit. El gos el va ajudar:\n–Digues, digues. Tranquil, que no mossego.\nI va somriure de la manera com ho fan els gossos intel·ligents, o sigui movent la cua, traient la llengua i picant l’ull esquerre.\n–Però al teu poble hi teniu cotxes, devedés, internet i tot això, no? Vull dir, no sou gent antiga, amish o coses d’aquestes...?\nAl Rudi, sobretot, li preocupava complir l’encàrrec de la mare, de posar un «melis» a la tieta Conxita dient-li que havia arribat bé. I, de passada, volia escriure altres «melis» a la resta d’amics del seu poble, per explicar-los les aventures viscudes.\nEl gos va contestar, ara una mica suspicaç:\n–És clar, què et penses? El que passa és que els invents són coses que tenim al nostre servei, no manen, no dominen la gent com aquí. Si volem música, ballar, el que sigui, engeguem el lloro i a tot volum. Que vols navegar per internet? Doncs, endavant. Quan volem veure una pel·lícula, anem al cine o ens mirem un devedé, com tothom, amb crispetes i tot, no caldria sinó... Però la gent sap el que vol, no fa les coses per fer-les, ni perquè «ara toca», ni perquè ho diu un aparell.\nEl gos va callar un moment. De seguida, més reflexiu, va continuar:\n–Ara, això sí, allà és de mala educació que et soni el mòbil o la depeà quan ets amb una altra persona. De fet, la gent no porta el mòbil al damunt engegat: l’escolta al seu quarto, o al despatx, o al vàter. Jo el tinc sempre a la canera, no se m’acut mai eixir al carrer amb la pròtesi, quina vergonya que tothom vegi que depens d’un aparell tan irracional. El mòbil el connectes quan hi ets tu sol, llavors mires qui t’ha trucat o t’ha enviat un missatge i li contestes, o no. I així la gent pot respirar i no va tothom amunt i avall amb pressa, pendent sempre de l’agulla dels segons. O sigui, és així amb tot. El primer són les persones i els animals de carn i ossos que tens al costat, i després les màquines. Ho entens?\nEn Rudi encara no sabia si dir el que volia dir:\n–I... saps si a Inge..., vull dir a Nuïtat..., vull dir a Vallgroga...\n–Vallveeeerda. Vallverda de les Muntanyes Verdes, recorda-ho. El verd és el color de l’esperança, no ho sabies?\nEn Rudi va reconèixer:\n–No, no ho sabia. I?\n–Ah, ni idea. Només sé això, que és el color de l’esperança. És una d’aquelles coses que t’expliquen un dia i dius: «Que interessant.» I ja està, ho tens gravat al cervell tota la vida, com un tòpic, però no saps exactament què pot voler dir ni quina influència pot tenir en els teus dies de cada dia. Simplement ho saps i prou.\nEn Rudi admirava cada cop més aquell gos saberut, i allò del color de l’esperança li havia agradat molt, que els colors volguessin dir coses. Hi pensaria més endavant, que segur que se’n podria treure molt profit. De moment, però, l’urgent era resoldre el dubte que l’aclaparava:\n–I a Vallverda, perdona, a Vallverda de les Muntanyes Verdes, saps si hi hauria algú disposat a acollir un..., un amic meu, un noi que conec, que ja té set anys però que...?\n–Prou, segur que sí. A l’ajuntament se n’ocupen. Pel que jo sé, allà hi ha el Sergi i la Maria, que tenen dos fills si fa no fa d’aquesta edat i sempre diuen que no els vindria d’aquí tenir-ne un altre. I també hi ha la Rosa i el Pep, que no tenen fills perquè em sembla que no podien tenir-ne tot i que en volien, i ara em fa l’efecte que ja se’ls ha covat l’arròs, ja m’entens... I després hi ha la Nessa i l’Ivan, que són els meus amos i són una mica estrictes, ehem, per la manera com m’han castigat, però si el teu amic hi va de part meva... Jo mateix, ehem, sóc adoptat, em van trobar al carrer i em van acollir. Però jo ja venia de bona família, eh? Érem pobres, però honrats.\nA en Rudi li van rodolar dues llàgrimes cara avall.\n–Calla, calla. Dius que aquesta tarda hi tornes? Puc venir amb tu?\nEl gos se’l va mirar amb cara de complicitat:\n–Ja m’he imaginat que el noi series tu. Eh que sóc llest? És clar que pots venir amb mi. A les cinc en punt sortim. Falten deu minuts. Com te dius?\n–Jo em dic Rodolf, però tothom em diu..., em deia Rudi, fins que vaig arribar aquí. I tu?\n–A casa em diuen Gos, que allà no ens compliquem gaire la vida i no tenim manies. I Rudi ja m’està bé.\nEl petit Rudi a la recerca d’Inge (1)\n«Quan vaig entrar a la vida resultà que tot era diferent de com em pensava. Era com si anéssim amb l’ascensor fins al desè pis, i en sortir de l’ascensor resultés que no hi havia desè pis, no hi havia parets, no hi havia terra, no hi havia sostre, no hi havia res. I l’ascensor ja se n’havia anat.»\nNina Berbèrova, El subratllat és meu (títol original rus: Cursiv Moi; trad. Josep M. Güell i Socias), Edicions 62, Barcelona 1995, p. 93.\nHi havia una vegada una ciutat que es deia la Ciutat Perfecta, i en deien així perquè els seus habitants eren absolutament incomparables: la gent gran en sabia més que el llibre de les set sivelles, els de mitjana edat semblava que havien begut a deu tavernes, els adolescents eren gats vells i fins i tot els infants tenien totes les dents. Per descomptat, no es feien regals, ni celebraven Sant Jordi, ni creien en els Reis d’Orient, perquè es consideraven activitats i creences poc pràctiques i segurament inventades per individus gens productius. Ells anaven per feina, tot era pensat i fet.\nUn dia va arribar a la Ciutat Perfecta un noi que venia d’un poblet menut de l’altra banda de la frontera. El noi es deia Rudi. O tothom li deia Rudi fins que va arribar en aquella ciutat, ja que quan hi va arribar i li van demanar com es deia...\nBé, de fet no li van demanar res, perquè allà ningú no demanava res, la gent feia cara de pomes agres i tothom anava a la seva, sempre molt decidits i sense perdre el temps. Va ser ell que es va adreçar a una senyora amb ulleres que li va semblar que aparentava un xic més de bona jeia que la resta, i li va dir:\n–Perdoneu, senyora, em dic Rodolf, però tothom em diu Rudi. Em podríeu dir, si us plau...?\nLa senyora va interrompre’l:\n–Ifi youi ti appelies Rudolf, ti appelies Rudolf, dere’s no timi per escioqüezze. Wais isti lois?\nEn Rudi no va entendre gairebé res del que li deia la senyora, però sí que va intuir que la dona devia estar enfadada. Alguna cosa no anava a l’hora. A més, va observar en aquells instants que a més dels ulls de la senyora també el miraven les ulleres, una cosa molt estranya, com si les ulleres fossin uns altres ulls. Va pensar en aquella broma que de vegades se sentia a l’escola: “Quatreülls!”, adreçada a la gent que duia ulleres. Tot això va passar-li pel cap en un segon, perquè va veure que la senyora s’impacientava, i de seguida li va dir:\n–Perdoneu-me. Volia saber si..., si coneixeu on pot ser Inge..., Inge, you know?, és que he perdut els pares, my parents, i...\nElla, que per les ganyotes que feia li devia costar un esforç gairebé sobrehumà rebaixar-se a escoltar aquell personatge menyspreable que li parlava en un llenguatge estrafolari i antiquat, el va interrompre, fent un altre esforç encara més sobrenatural per parlar d’una manera prou peregrina perquè aquell vailet inoportú la pogués entendre:\n–Si tou perdiut ries hai anar Fiundburieau, Ofeceina Objiecties Perdiuties, OOP, PLÇ-09.\nEn Rudi continuava mirant fixament les ulleres de la senyora que l’observaven. Ella es va escurar la gola i encara va afegir:\n–Si tou viols diri parents kaputi, hai anar Pifliegsxiaftisriat, Ofeceina Orfeis ei Abandionaities, OOA, KR-87. Pier allià.\nI feia un gest enèrgic amb el braç, assenyalant una direcció.\n«En el fons ja es veu que és bona persona –va pensar en aquell moment en Rudi–, sembla que s’ha entendrit una mica.»\nPerò la dona va afegir, com si el renyés:\n–Jia priou big, priou grandi, um zeu seini Ingei donti existeis, Inge don’t exists, eine? Inge no existeix. Capito? Inventei!\n(Dibuix de Joana Mesegué, maig 2006)\nEn Rudi, que fins llavors s’havia mantingut prou valent, ja no va poder evitar que se li escapés un petarrell de desànim i que els ulls se li entelessin. Va fer muntanya amunt amb els mocs i va serrar les dents per aguantar-se les llàgrimes, però encara va ser capaç de mormolar, quan la senyora ja girava cua:\n–Sí, senyora, moltes gràcies, senyora.\nI la dona se’n va anar mirant-se el canell, com si mirés un rellotge, i sense dir ni «no es mereixen», ni «bon dia», ni «vagi bé», ni «adéu-siau» ni cap fórmula inútil d’aquestes, ni tan sols allò tan estrany de «vostè les té totes», que ell no havia entès mai per què ho deien determinades persones a la seva mare quan ella els donava les gràcies. De fet, en Rudi va sentir que la senyora, mentre se n’anava, feia com si parlés sola en aquell llenguatge incomprensible: «Didi du vistai tutio, didient du? Nowi eit retiennient neli mezzio delia estrit per aski erkuindigüing! Foir noizing! Uohin çai goeis? Cest all à faiti inioui! Qüelle aninoying! E qüi me payera dis cinqüie minuteis? Wohlain unverischämit, coquein...»\nEn Rudi ja no va escoltar res més i va començar a caminar cap a l’OOA, seguint les instruccions rebudes. Mentre s’hi arribava, encara una mica trasbalsat per la conversa amb la dona, que havia estat un pèl tensa, va recordar el que li havia dit la mare just abans de morir:\n–Rudi, fill meu, aquí no hi tens futur, el teu pare no ens va poder deixar res i jo tampoc no et deixo res. Quan jo no hi sigui, vés-te’n del poble, no et quedis amb la tieta Conxita, que és tan pobra com nosaltres i no et podria donar estudis. He sentit a parlar d’un lloc, a l’altra banda de la frontera, que es veu que en diuen Inge, més enllà de la Ciutat Perfecta, on lliguen els gossos amb llonganisses i les fonts ragen llet i mel...\nEn Rudi conservava fil per randa a la memòria aquelles paraules tan emocionants, però també recordava orgullós que s’havia mantingut ferm i no havia plorat en sentir-les. Fins i tot li havien vingut una mica les ganes de riure, malgrat la tensió del moment, perquè li va semblar que aquell discurs no feia per a ella, ni tan sols en aquella situació tràgica. Li feia gràcia que la seva mare, sempre tan directa i pràctica, enraonés d’aquella manera tan solemne, tan... rara. De fet, quan la va sentir li sonava que havia llegit una cosa similar no recordava on. Com que tenia molta confiança amb la mare, li ho va dir. I ella va fer:\n–Ja ho sé, Rudi, punyeta –perdó..., això tu no ho diguis, eh?–, tens raóóóó. Ja sé que és una manera de parlar una mica tronada, no en facis cas, però pensa que m’estic morint i suposo que és l’emoció: no et vénen les paraules i enxampes la primera fórmula que se t’acut i que vagi bé a la situació. El fet bàsic, doncs –pren-ne nota–, és que després de l’enterrament li diguis adéu a la tieta Conxita, busquis aquest coi de poble que es diu Inge i miris d’instal·lar-te allà amb alguna família que t’hi vulgui. I no t’oblidis d’enviar un «melis» a la tieta Conxita quan hi siguis, eh? Ho has apuntat tot?\nAquella era la seva mare, sí senyora. En Rudi va somriure, ara obertament, en recordar la manera de ser tan decidida d’ella i aquella paraula seva, «melis», amb què anomenava els correus electrònics. Se la va inventar ella, li havia dit un dia. N’estava molt orgullosa, de les paraules que s’inventava.\nEncara mig somrient i eixugant-se la galta, en Rudi va arribar de seguida a l’OOA, perquè la conversa amb la senyora de les ulleres havia sigut al KR-84 i l’OOA era només tres KR més enllà, al KR-87. En Rudi era optimista de mena, i ara que s’havia fixat una mica en l’organització bàsica de la ciutat, va veure que les coses eren més senzilles que no semblaven. Es tractava de mirar-se les coses per la banda positiva i de centrar-se en objectius a curt termini. Per tant, si bé el fi últim del viatge s’havia fet fonedís, segur que en aquella OOA podrien ajudar-lo. Estava animat.\nL’OOA, a més, era un edifici preciós, molt virolat per dins i per fora, ornat amb tots els colors de l’arc iris tret del verd –allà, de fet, de l’arc de Sant Martí en deien «l’arc de sis colors». En passar la porta d’entrada, on hi havia un tauló d’anuncis amb un cartell que deia que l’edifici formava part del Pla estratègic metropolità i decoratiu de la Ciutat Perfecta, en Rudi es va trobar enmig d’un rebedor enorme. Va anar cap a un taulell que es veia al fons. Rere el taulell, hi havia un senyor davant una pantalla supergegant, molt concentrat. En Rudi va intentar que el salut sonés refiat, decidit:\n–Bon dia, senyor...\nEl buròcrata, un home grassonet de cap rodó molt rapat, ulls prominents, visera i manigots, guarnit amb un vestit gris amb sanefa vermella als camals i a les mànigues, va continuar mirant atentament la pantalla. El Rudi s’hi va fixar. Per la pantalla líquida, de més de setanta polzades, corrien uns personatges que es disparaven els uns als altres amb metralladores, bazuques, canons i altres armes de foc, i es clavaven cops de destral i de maça, i tot era molt fosc i plovia i hi havia un gran estrèpit. La sang esquitxava fins i tot cap a fora, perquè es veu que era una pantalla implementada amb el programa BloodyLiver.\nEn Rudi va fer una ganyota de fàstic, va pensar «ai, aquests adults» i va tornar a dir, més fort, per si aquell senyor no l’havia sentit:\n–Bon dia, senyor!!\nEl buròcrata va contestar com d’esma, sense mirar en Rudi:\n–Buon dia? Verfluxit! Amb est temps fa, damni it? Razzia dei temps! E no podeies esperar qüe passera pantallia, merdie?\nEn Rudi va respirar alleujat en sentir que l’entenia més bé que a la senyora, renecs al marge, però se’l va mirar una mica desconcertat. Li havia semblat que al carrer hi feia un sol molt maco. I sobre allò de passar pantalla, feia l’efecte que aquell senyor només mirava fixament les imatges, no semblava que hi interactués. Potser ho feia telepàticament?\n–Perdoneu, senyor, és que he perdut..., més ben dit, s’han mort els meus pares.\nEl buròcrata, encara sense mirar-lo, va fer:\n–Ja imagin qüe si vèn qüi, no per dir qüe pares molt molt bon de salutie... No soic collione. Ara, si morti, morti, e finit, no pot feri re, no pegari volteis. Qüè més voleis, diaminie?\nEn Rudi, que gràcies a la conversa amb la senyora de les ulleres ja estava entrenat per enfrontar-se a qualsevol obstacle dialèctic, va contestar amb prou serenor:\n–Voldria saber si hi hauria aquí cap casa que m’acollís uns dies, o algun lloc on poder-me estar, almenys aquesta nit... En realitat jo anava a la recerca d’Inge, però ara m’han dit que no existeix...\nEl buròcrata, com si l’hagués picat un mosquit... o potser, tenint en compte el que mirava, com si de sobte li haguessin arrencat un braç d’una destralada, va deixar d’estar per la pantalla gegant i es va girar cap al Rudi. Li va dir:\n–Periò noi, to helli wiz...! prens numèrio?, qüantis anis tu, collione?\nEn Rudi, molt segur, va contestar:\n–Tinc set anys, senyor.\nHavien passat pocs dies des que els havia fet i ara quan li demanaven l’edat la deia amb orgull. No era com abans, que només tenia sis anys miserables.\nEl buròcrata, parlant com si fos un discurs i mirant altra vegada la pantalla, va contestar:\n–Donx set anys haureies saber passat ratlia sobres, noi. Leis són leis. Fins cinc anis màcsim. E gent qüe si cansen dels filis, filis collioni, despatxien abans, qüatre e mig o fins e tot qüatre anis. E són seus filis, noi, o sigüi qüe... E encara vegadies criaturies collioni qüe no saben comportar ni casa seva, fan..., com deiuen?, intramiliadures, e a partir tres anis e mix, si greus, sancionien emancipiació forciosa, fuori casa. Certio, perqüe mira qüe buons pares han tractati ben e han donati mengiar e lit de franc durant anis..., tres anis e mix integri, jorni per jorni! E commie paganoi? Fan intramiliadures! Wais soil dais heissien! Bah, on vist? –Va tornar a mirar el noi–. O sigüi qüe set anis, impossebile. Qüe no trebalies, noi collione?\nEn Rudi, una mica estranyat:\n–Treballar? Bé, faig els deures de l’escola i...\nEl buròcrata, esclafint una riallada:\n–Deuries? Esqüola? Deo qüe no existeixies!, encara liocs món qüoses antiqües? Esqüola, pares, Ingie... D’on vèn, noi okseig? Qüine païsi o qüina galàcsia vèn?\nEn Rudi, una mica desanimat, va dir:\n–Sóc de... Bé, és igual, senyor, moltíssimes gràcies per la informació. Adéu-siau, senyor.\n–Bah, qüoses estranies, for fuqüis seic! Qüi haureia dit, enkaria... Bah, i despréis dieuen qüe qüoses van ben e compliecsen planis brtxccff... jjkg...\nEl buròcrata va perdre el fil del que deia ell mateix perquè ja s’havia tornat a capficar en la pantalla gegant, que en aquell moment mostrava un homínid amb tres caps d’escurçó i una cua enorme de cocodril que amb un ganivet de carnisser tallava a llenques gruixudes el cadàver d’un altre androide sense cap, amb braços de llamàntol i potes d’estruç i se’n menjava ell mateix uns trossos i altres els llençava a uns porcs salvatges que l’envoltaven i es barallaven sorollosament per cada tall. La sang que vessava de la pantalla arribava ja fins als peus del buròcrata i havia empastifat tota la moqueta.\nEn Rudi va sortir al carrer, sense saber ben bé què podia fer. Però llavors va veure allà a prop un edifici amb un rètol que deia Hotel HFR 32 i va pensar que potser podria anar a l’hotel. Esclar que... Va ficar la mà a la butxaca, va treure els diners i va concloure que amb allò segurament no en tindria prou, però com que no sabia a quina paret tocar...\nS’hi va acostar. Era un edifici que semblava molt nou, un prodigi d’estètica i de tècnica de construcció. No hi havia línies rectes, tot era suau, transparent, aerodinàmic, bionòmic, asimètric, continu, compacte i ergonòmic, un festival de colors amb totes les combinacions cromàtiques... tret del verd.\nQuan en Rudi hi va entrar, però, va mirar a una banda i l’altra del rebedor i no hi va veure ningú. Només hi havia al mig una mena de màquina amb una pantalla que feia llumenetes. En Rudi va arrufar el nas. Allò, almenys vist de lluny, semblava una d’aquelles andròmines que hi havia abans al seu poble, que deixaven anar una musiqueta absurda i la gent hi tirava els diners, fins que un dia van reflexionar i gairebé per unanimitat les van cremar totes al mig de la plaça i van reconvertir per a altres usos totes les fàbriques de màquines d’aquelles, que llavors n’hi havia moltes. D’allò feia ja uns quants anys, potser dos o tres, però en Rudi recordava perfectament aquells trastos.\nAra, com que de fet era l’única cosa que hi havia per allà, finalment en Rudi s’hi va acostar, ben decidit, això sí, a no posar-hi ni un duro, per molta musiqueta que emetés aquella cosa. Però no li va demanar diners. La pantalla deia: «Benvinguda / benvingut / benvingudes / benvinguts. Això és la / el consergessa / conserge automàtica / automàtic de l’Hotel HandsFreeReal 32 - HHFR 32. Si voleu una habitació per una nit, pitgeu aquí. Si voleu una habitació per més d’una nit, baixeu demà i torneu a pitjar aquí.»\nEn Rudi, que s’havia marejat una mica amb el començament del missatge amb tantes «benvingudes» i tants «conserges», va prémer el botó tàctil, just on deia «aquí».\nLa pantalla va fer «plop», i immediatament es va obrir una caixeta a la panxa de la màquina. A la caixeta hi havia una tarja. En Rudi la va agafar. La tarja era de consistència tova, d’una textura com de plastilina, amb un munt de coloraines, rosa, blau, groc, taronja, violeta, tots llevat del verd, i deia en molts idiomes (anava canviant d’idioma segons la inclinació): «Benvolguda / benvolgut / benvolgudes / benvolguts clienta / client / clientes / clients: Us ha correspost l’habitació 1011. Planta 10, passadís a l’esquerra, número 1011.»\nEl Rudi es va tornar a mig marejar amb totes les «benvingudes» i tots els «clients». Però quan va acabar de llegir la tarja va dir a la màquina:\nLa màquina no va contestar ni «de res», ni «passi-ho bé» ni cap cosa d’aquestes.\nEn Rudi estava a punt de demanar a la màquina o de cridar allà al mig quant valia una nit d’hotel i alguna altra cosa important, perquè no sabia com..., però de seguida va veure que al fons del rebedor s’obria la paret i d’enmig de la paret apareixia una porta d’ascensor. Va anar cap a l’ascensor. Quan hi arribava, es van obrir les portes, en Rudi hi va entrar i les portes es van tancar. No hi havia botons. L’ascensor va començar a pujar. En Rudi estava ben admirat de tot el que veia. Va pensar: «Mira, tu, i si és de franc? Tot és una mica estrany, però estan ben organitzats. Segur que són bona gent.» L’ascensor es va aturar, es va encendre una pantalla que deia: «Planta 10, habitació 1011. Recordeu: passadís esquerre, número 1011.» En Rudi va estar a punt de dir «Gràc...», però ho va deixar córrer perquè li va semblar que no seria pràctic i volia adaptar-se al màxim a la cultura dels seus amfitrions, ni que fos de manera provisional.\nVa començar a caminar pel corredor esquerre. No hi havia cap número ni cap porta. Només hi havia a banda i banda una barana metàl·lica llisa, de color gris i d’un metre i mig d’alt, tot al llarg del passadís. Més enllà, al fons, sí que semblava que un llum feia pampallugues. En Rudi va sentir un sorollet a l’esquena, es va girar i va veure que la porta de l’ascensor havia desaparegut. Va tenir una mica de por, però va continuar endavant confiant en l’organització fins llavors impecable de tot plegat, i va arribar davant un número 1011 de color vermell molt llampant, que s’encenia i s’apagava, i a la barana grisa, a sota del número, va aparèixer una pantalla amb una ranura a sota: «Benvolguda / benvolgut / benvolgudes / benvolguts clienta / client / clientes / clients de l’habitació 1011: Introduïu dins la ranura la TCMSC i, a continuació, la TQHRARDLH.»\nEn Rudi, que s’havia saltat les primeres paraules per no tornar-se a marejar, va haver de rellegir el missatge des del començament per assegurar que no s’havia deixat res d’important en la lectura. I no, no s’havia deixat res. «La situació és complicada –va pensar–, vés a saber què pot ser això de SCM... o com es digui, o RQH... uf, que difícil.» Va rumiar una estona. Finalment, va dir en veu alta:\n–No tinc MTSCC..., o STMC..., o com es digui, seny... Vull dir, no tinc aquestes coses, només tinc set euros i vint-i-tres cèntims. Suposo que no en tinc prou, però fins ara no he trobat ningú per demanar-ho i...\nLa màquina va fer com un so plasticometàl·lic, la pantalla es va posar grisa i després va tornar a aparèixer un missatge: «Benvolguda / benvolgut / benvolgudes / benvolguts clienta / client / clientes / clients de l’habitació 1011: Feu el favor d’introduir dins la ranura la vostra Targeta de Crèdit MacroSuperCertificada (TCMSC) i, a continuació, la Tarja Que Heu Recollit Al Rebedor De L’Hotel (TQHRARDLH). Segona oportunitat.»\nAra sí, o sigui, eren targetes. La del rebedor la tenia a la mà, però l’altra, la que s’havia de ficar primer a la ranura, ni idea. Al seu poble hi havia targetes, però només en tenia la gent més gran, i per a coses molt concretes que et podien facilitar la vida en moments molt determinats... com aquest, és clar. Però ell encara no tenia targetes –«ni ganes», va pensar, recordant els maldecaps que havien tingut els seus pares amb les targetes.\nEn Rudi va mirar a banda i banda del passadís. No hi havia ningú, no hi havia cap porta, no hi havia ascensor. Què podia fer? Llavors es va fixar més en la pantalla i va veure que en un racó, a baix a la dreta, hi havia un botó tàctil amb una paraula que no havia vist fins llavors: «Cancel». Va pensar: si pitjo el «Cancel», no em passarà res, oi? Però mentre hi rumiava, la màquina va tornar a fer el so plasticometàl·lic i va posar-se grisa. Al cap d’un segon, va sortir el missatge: «Tia / tio / ties / tios de la 1011: Foteu els dos plàstics a les ranures. Últim avís.»\nEn Rudi es va espantar amb aquell missatge, que li va sonar molt amenaçador, i va comprendre que no tenia cap més remei que prémer «Cancel», que li semblava una opció més pacífica que no pas «Últim avís». No fos cas que s’obrís una trampa sota els peus i caigués al fossat dels homes-escurçó-cocodril que tallaven carn... Va prémer de seguida «Cancel», abans no fos massa tard.\nTot d’una, la pantalla es va quedar grisa com la barana, el número 1011 vermell va parar de fer pampallugues i es va apagar, tot va desaparèixer. En Rudi va sentir un soroll sec que venia del fons del passadís, allà on abans hi havia hagut l’ascensor. Hi va anar corrents i, efectivament, hi havia un ascensor, però molt més antic, brut i pudent que abans, com si algú, potser el mateix aparell, s’hagués rascat pertot amb un ganivet rovellat i després hi hagués vomitat o una cosa així. S’hi va ficar, l’ascensor va tancar portes de seguida, gairebé enxampant-li el peu, la cabina va baixar a tota pastilla i fent un munt de grinyols, com si ella mateixa estigués emprenyada, es van obrir unes portes diferents per darrere de l’ascensor, no les mateixes d’abans, i en Rudi es va trobar al carrer.\nEl noi, que des que havia premut «Cancel» gairebé havia deixat de respirar, per la tensió, ara va esbufegar i va pensar: «Fiu, salvat.»\nEl de l’armilla de vellut\n«Jo tenia vuit anys, si és que els tenia. Ens van obligar, als tres ganàpies que quedàvem al poble, Prudencio, Lucinio i jo, que tornéssim a enterrar ben enterrats els cossos d’uns afusellats que els llops havien tornat a treure a la superfície. Eren uns deu o dotze cossos, però no m’oblidaré pas d’un d’ells: anava vestit amb una armilla nova de vellut i pantalons que hi feien joc, i duia rellotge i barret i tot.»\nEl País, 5 de setembre del 2004, pàg. 22, crònica de Pablo Ordaz\nEm dic Agustín Alonso, tinc 83 anys i abans de morir-me no em fa res explicar a tothom aquella meva primera feina, i per això vaig parlar amb uns estudiants ara fa poc més d’un mes, i vaig parlar amb en Pablo, un periodista de Lleó però que diu que és d’un diari de Madrid que es diu La Patria o una cosa així, i ara parlo amb tots vostès. Una feina d’enterramorts, sí.\nNo tenia vuit anys, sinó gairebé quinze, però m’agrada de dir als periodistes que només en tenia vuit perquè m’he fixat que això els fa més efecte. Però és clar, quan jo tenia vuit anys era l’any 29, perquè jo sóc del 21, ho saben?, i el 1929 faltaven encara set anys perquè comencés la guerra. Tot i que també amb el Primo diu que es va matar prou gent, eh?, però no aquells deu o dotze, no el de l’armilla de vellut.\nLa primera feina meva d’enterramorts va ser pocs mesos després de començar la guerra, el mes de setembre, al cap d’una setmana que els franquistes entressin al poble, que això va ser el 20 de setembre, o sigui que el que explico devia ser, si fa no fa, cap al dia 24 o 25 de setembre. No, la nit del 26 al 27, que era diumenge, que ho va dir el Pablo, el periodista, que no sé com va fer els càlculs però diu que el 26 era dissabte i el 27 diumenge. Un noi molt espavilat, el Pablo. Jo sé que ho vam fer la nit de dissabte perquè diu que diumenge havia de passar no sé què o venir no sé qui.\nPoden pujar-hi de peus, que no els menteixo. L’havien enterrat amb barret i rellotge i tot. I jo no vaig gosar tocar res, que em feia molta basarda tocar-los. Tota la feina la vam fer, els tres companys, amb el pic i la pala. Tots menys un estaven ben sencers, encara. Bruts, però sencers. Vull dir, que no estaven podrits. Diu que els llops n’havien mig desenterrat un i li havien rosegat un braç i tota l’americana, que feia pena. No era el de l’armilla, no, sinó un altre del poble que diu que anava sempre amb una americana gruixuda tota tronada, que me’n recordo prou bé, que era roig però ben honrat. Però pel que fa a la resta, i també el de l’armilla, estaven ben sencers.\nEl forat que vam fer era d’un metre de fondària pel cap baix, com ens havien dit, però semblava que en tingués gairebé dos perquè la terra que vam anar amuntegant al voltant del forat, mentre picàvem, feia l’efecte d’una trinxera molt alta. En allò del forat vam ser molt complidors i ens hi vam estar tota la nit fins a alta hora, que la terra és prou ferma. I a més, aquells dies no s’hi valia a badar, que diu que per coses més petites pelaven la gent, els uns per rojos i els altres per facciosos. I jo roig potser sí, una mica, i més aleshores, però facciós no.\nL’home de l’armilla i el rellotge tampoc no era exactament un facciós, però diu que s’ho va buscar per bajà. Que totxo que va ser…\nDesprés vam arrossegar els cossos al clot amb el pic i els vam tapar ben tapats amb terra i roques i vam saltar-hi al damunt. Ara, quan fa poc han vingut a buscar pel lloc, diu que no els han trobat pas. És que era de nit, ho saben?, i com que no n’hem parlat mai més ara no recordem del cert on va ser. Per ací, això sí, però tota aquesta zona és molt gran, ja ho vam dir al periodista.\nI quan van venir els altres a preguntar, que diu que eren polítics, o de la cosa autonòmica, però no de Lleó sinó d’allà dalt, o sigui, que venien d’Oviedo, eren només un parell d’estudiants i no van venir preparats, diu que venien només amb unes llibretes. Estudiants vull dir gent amb estudis, que ja eren prou grans per treballar de feia temps, però es devien dedicar a la política, mira. O potser eren funcionaris d’aquests, vés a saber. No, crec que no, funcionaris no, perquè si fossin funcionaris vindrien de Lleó. I aquests no venien de Lleó, que diu que venien d’allà dalt, com deia, d’Oviedo. Van picar una mica ça una mica lla amb una aixada que els vam deixar i diu que es van quedar satisfets. Només volien saber quants morts hi havia enterrats. Deu o dotze, els vam dir. I ho van apuntar. O sigui que sí, que devien ser estudiants.\nI al cap d’un mes, o sigui, la setmana passada, ja va venir el periodista de Lleó. Diu que el José Luis Rodríguez, el noi aquest que és president a Madrid, ha estat a Lleó o vindrà d’aquí uns dies i diu que volien preparar-li el terreny. Potser el Rodríguez havia dit que volia saber alguna cosa dels morts de la guerra. I quina mania, per cert, que tenen a Madrid d’anomenar-lo pel segon cognom, no? Aquí des de sempre que la gent es diu José Luis Rodríguez o Rodríguez i prou. Aquí, els dos cognoms ens semblen una cosa de rics, de la gent de Madrid i tot això. Jo em dic Agustín Alonso, o Alonso i prou.\nAra, aquell home de l’armilla jo el coneixia de vista, sí… Però no s’ha parlat mai més d’aquest assumpte al poble. Ens feia por, fins i tot quan va manar el Felipe, perquè diu que els franquistes encara eren pertot arreu. Ara són gairebé tots morts, els franquistes i nosaltres, vull dir els del poble, perquè els que manaven fins ara a Madrid diu que deixa’ls córrer. Fins ara, tothom sabia coses, però ningú no deia res. Tampoc els que teníem morts per plorar.\nPerò ara ja no tinc por, perquè diu que em queda ben poc temps de vida i què hi puc perdre? El meu poble, em penso que encara no ho he dit, es diu Villamanín, és a la província de Lleó, diu que té prop de 2.000 habitants, repartits en uns quants caserius. I els franquistes hi van entrar tot seguit de la famosa batalla de Peña Laza, ho saben vostès?, que hi va morir molta gent i va ser una sagnia, perquè tot això i Astúries, que és cap allà dalt, era l’últim bastió que quedava als republicans al nord de la península. Diu que una matança, sí.\nDoncs, a Villamanín hi havia un capellà, és clar, com a tot arreu, perquè aleshores, ho saben?, hi havia capellans pertot, i com que de primer van guanyar els nostres, va fugir i diu que es va estar tot aquell estiu amagat per les muntanyes amb altres de la seva corda. Nosaltres, els del poble, sabíem on era i no vam dir res.\nI llavors, un dia, l’endemà mateix que van entrar-hi els franquistes, diu que va aparèixer al capdamunt del camí que entra al poble des del nord. Jo no el vaig veure. Diu que anava vestit amb armilla i pantalons a joc, i amb barret, i rellotge de butxaca i diu que semblava un dandi. Pobre home, devia ser una roba que li havia deixat algú. La veritat és que no crec que ningú del poble li hagués fet res, quan va fugir, però sí que havia de fugir, perquè els capellans tenien molt mala premsa i diu que venien d’altres pobles i eren dels primers que pelaven, amb els regidors de dretes i els capitalistes. Preguntaven: què n’heu fet, del capellà? I nosaltres dèiem: va fugir a la muntanya, no sabem on és.\nAra semblava que ja havia passat tot, per a ell. Se n’havia sortit. Que ruc, pobret, i quina pena tot plegat. No sols per ell, eh?, que ell va ser un més. Tot anava així, llavors. L’erraves un dia o et distreies i ja eres mort.\nAlgú, diu que potser de mala consciència, o potser perquè tenia algun afer pendent de resoldre amb el capellà, o potser es va confondre i després va callar com un puta, perquè ningú no sap qui va ser, o si més no ningú no diu qui va ser, va dir als franquistes que aquell home que arribava pel camí de dalt, per la roba que portava, segur que era roig, perquè la roba i el barret eren de don Eulogio, que era de la CEDA i l’havien mort els primers dies de la guerra. I van anar-hi un parell de soldats i li van fer dos crits i l’altre suposo que es va espantar i va voler fer marxa enrere i li van disparar allà mateix, abans que pogués veure’l prou bé ningú del poble, tot i que diu que hi va haver algú que va cridar: “Espereu, que no…!”, just quan els soldats disparaven.\nCom aquell, en van pelar una dotzena més, però els altres que van pelar eren dels nostres. I els van enterrar tots plegats i ens van dir que no diguéssim a ningú qui era aquell de l’armilla, i que si mai preguntaven de fora què se’n va fer del capellà, havíem de dir que l’havien pelat els rojos, a la primeria de la guerra.\nPerò ningú no ens va preguntar mai res, fins fa cinc setmanes que van venir els estudiants aquells d’Oviedo i després el Pablo, el periodista de La Patria o com es digui. O sigui que ja ho saben.\nMira que n’era, de toix, el capellà. Podia haver vingut amb una creu, o amb sotana, o si més no avisar que venia vestit d’aquella manera. No. Va ser ingenu fins l’últim dia i s’ho va ben buscar. Déu, si existeix, li hagi perdonat la seva totxesa.\nÉs llàstima que el Prudencio i el Lucinio siguin morts, perquè ells també sabien el que va passar i ho podrien confirmar punt per punt. Ara només quedo jo i no em trobo gens bé. Diu que si encara sóc viu és de miracle.


Serveis a particulars i professionals – Equus Formació\nServeis a particulars i professionals\nEls nostres serveis inclouen cursos de formació continuada, cursos presencials per a grups, classes individuals d’equitació, rehabilitació i recuperació de confiança amb el nostre simulador d’equitació Marengo i classes individuals d’equitació i maneig del cavall a domicili. Per a saber més sobre aquests serveis, continuï llegint aquesta pàgina.\nTant si és un aficionat del món del cavall com un professional d’aquest sector, posem a la seva disposició cursos de formació continuada perquè pugui seguir aprenent, al seu ritme, i amb els millors continguts elaborats per nosaltres.\nCursos presencials per a grups\nPeriòdicament organitzem cursos presencials a les instal·lacions de Cavalls Pintats. Aquest cursos cobreixen diferents aspectes del món del cavall i com a material complementari donem accés als mòduls online relacionats. A més de cursos relacionats amb l’equitació, també disposem de programes adreçats a la millora de les habilitats personals, com ara la creativitat o la gestió de conflictes.\nClasses individuals d’equitació, rehabilitació i recuperació de confiança\nA través d’IndoorHorse, ara ubicat a Cavalls Pintats, oferim classes particulars d’iniciació amb Marengo, el nostre simulador d’equitació. Amb aquest cavall mecànic i el monitor de televisió situat davant seu on es recreen diferents escenes hípiques, es poden aprendre els principis bàsics de l’equitació, com ara la posició i els moviments que ha de fer el genet o amazona al muntar. Un cop assolit el nivell adequat amb el simulador, i sempre que el client ho vulgui, es poden continuar les classes d’hípica amb un cavall d’iniciació dins de les mateixes instal·lacions. Amb aquest cavall mecànic també treballem aspectes com la recuperació de la confiança després d’una caiguda muntant a cavall o la rehabilitació de la musculatura d’una part del cos després de molt temps de no exercitar-la.\nClasses individuals d’equitació i maneig del cavall a domicili\nAquest servei puntual l’oferim en funció de la nostra disponibilitat, de les necessitats del client i de l’abast dels nostres coneixements. Per exemple, si el client creu que ha de millorar algun aspecte concret de la seva munta o ha de solucionar algun problema específic de maneig del seu cavall, com ara que pugi al remolc.


Lavezzi podria ser l’escollit - Blanquinegres.com | Blanquinegres.com\nLavezzi podria ser l’escollit\nL’actual situació del ‘Pocho’ al quadre parisenc, podria espentar al València intentar la incorporació de l’extrem argentí.\nCom ja hem comentat durant este matí, la secretaria tècnica del VCF, formada per Ayala i Rufete han estat d’espionatge per França, concretament espiant al PSG. La informació la va traure a la llum en la nit d’ahir els companys de Esports97.7 Nit. Només faltava per saber quin era en concret l’objectiu dels valencianistes, entre tot l’elenc de grans noms que reuneix el Paris Saint Germain. Esta vesprada a Tribuna Deportiva de Radio Esport s’ha filat més fi i el nom que pareix el VCF estudia des de els últims dos partits es el de Ezequiel ‘el Pocho’ Lavezzi.\nActualment, Lavezzi no es troba gens còmode a Paris. La relació amb els seus actuals companys de vestidor és totalment bona, el problema radica en la seua relació amb el seu cap, el tècnic francès, Laurent Blanc. A l’últim partit de la Ligue1, precisament, partit que Ayala va seguir en directe, Lavezzi va abandonar el terreny de joc contrariat per ser substituït per Blanc. Tot que a l’argentí li resten 2 anys de contracte amb el conjunt propietat del Xeic Nasser Al-Khelaïfi, a més a més, amic personal de Peter Lim, estaria disposat a fer les maletes a este pròxim mercat d’hivern, en busca de minuts i protagonisme, els minuts que li falten a hores d’ara en el PSG.\nUna possible incorporació de Lavezzi al vestidor blanquinegre, ajudaria en moltes facetes de l’atac, però sobre tot, a suplir la baixa de Feghouli que a partir del mes de Gener es marxarà cap a Guinea per disputar la Copa d’Àfrica i que en el millors dels casos per al VCF, l’algerià podria passar prop de 3 setmanes al continent africà, sense comptar amb les fases finals.


Cerca totes les ofertes d'hotels a Lanson Entrada:\nLe Vieux Bounias...Habitacions per nit per només Més zones a Carpentras\nMés de 1.150.000 propietats en tot el móns - cada dia n'afegim més Amb la confiança de més de 30.500.000 clients satisfets Garantia de preus més baixos 12 milions i més resenyes de clients d'Agoda Amb disponibilitat a més de 58.000 ciutats en tot el món Llocs històrics de Lanson Restaurants i cafeteries\nLanson és el lloc perfecte per explorar les fascinants atraccions i llocs culutrals de Carpentras. Amb un gran nombre d'atraccions per descobrir, aquesta desitjable part de la ciutat no deixarà de meravellar-vos. Una destinació d'innegable popularitat , Lanson ofereix una escapada memorable amb els seus famosos llocs i bon menjar. Quan és hora de reservar l'hotel adequat a Lanson o a qualsevol lloc a Carpentras, Agoda.com ofereix els millors preus. Explori un llistat complet d'allotjaments i trobi el lloc perfecte per a vostè. Simplement entri les seves dates d'estada a la nostra pestanya de recerca per a trobar les millors ofertes d'hotels a Lanson.\nHotels destacats a Lanson, Carpentras\nSi el que està buscant és per un hotel ben situat a Carpentras, no busqui més enllà de Le Vieux...\nHotels a Lanson: Le Vieux Bounias\nLlocs d'interès a Lanson: Le Repaire


XX anys de La Xina A.R.T. / La Xina A.R.T.\nTant en un cas com en l'altre ens hem cenyit al refrany "Val més una imatge que mil paraules", no estic molt segur de si seguint-lo al peu de la lletra o subvertint-lo. El cas és que hem volgut donar més importància a la part de reportatge fotogràfic (com s'escau en aquesta edició de la revista) i procurar ser més concisos en la paraula (que ens costa, ho sé i ho sento). Per tot plegat, acabaré aquest pròleg fent una mica de resum i ostentació de xifres i activitats. Al nostre espai de l'Hort de la bomba (tot i que algunes de les primeres exposicions poden ser encara de l'antic local del carrer del Doctor Dou) hi han exposat ni més ni menys (comptant fins a finals de 2017) que 219 artistes. Una cinquantena de músics (de jazz, de flamenc, de rock, de clàssica, de soul, de folk...) han pogut presentar la seva feina als diversos recitals de La Xina Sona. 40 performers (i rapsodes i mags i activistes en general) han participat en les diverses edicions del Houdini Performance Festival o en les inauguracions i activitats culturals paral·leles que realitzem en cadascuna de les mostres.\nSi ens posem internacionals, hem de dir que, a la nostra petita galeria, hem vist obra de gent de més de 25 països: alemanys, anglesos, argentins, austríacs, búlgars, catalans, coreans, espanyols, francesos, grecs, iranians, italians, japonesos, lituans, mexicans, nord-americans, noruecs, polonesos, serbis, suïssos, suecs, xinesos, turcs, uruguaians, xilens i zimbawencs. I nosaltres, els "xinos", n'hem pogut visitar uns quants d'aquests països per mostrar el nostre treball. Si bé la nostra activitat expositiva ha adoptat una freqüència menys frenètica que als primers anys (83 mostres, que no és gens menyspreable en deu anys, respecte les 104 anteriors), l'activitat i exposicions exteriors pràcticament s'ha quintuplicat (78 respecte a les tímides 16 sortides anteriors).\nTambé ha fet una crescuda gairebé exponencial el nombre d'activitats culturals paral·leles que solem muntar per acompanyar els vespres de vernissatge o clausura d'exposicions, o conformen algun dels projectes de continuïtat que hem anat desenvolupant: La Xina Sona (música), La Xina Xinorri (pedagogia) o Houdini Performance Festival (activi tats performàtiques i de màgia). Tot això, ben ordenat i detallat (i hem intentat tenir cura d' arqueòleg en la catalogació final) ho trobareu ben endreçat, tot just després d'aquest esplèndid i sentimental recull fotogràfic que ens ha preparat en Marc Vilallonga. A gaudir-lo i, com que en sou tan partícips com nosaltres mateixos: per molts anys a tots!


TriDomus Apartment - Filiberto 233 Roma Itàlia - Ofertes d'hotels amb els MILLORS DESCOMPTES EN LÍNIA Fer un comentari al lloc web\nTriDomus Apartment - Filiberto 233ApartamentVia Emanuele Filiberto 233, Estació Central de Termini, Roma, Itàlia, 00185 - Veure al mapaExcel·lent8,7Basada en20comentarisTriDomus Apartment - Filiberto 233Veure més fotos"Very clean and good appointed flat. Tube station about 150..."AndreasGermanyVeure més fotosVeure totes les 43 fotosExcel·lent ubicació 9,1Veure al mapa9,1UbicacióParticularitats que li encantaranProp de transports públicsaire condicionat\nDistàncies i informació bàsicaaeroports a prop12 kmCiampino–Aeroport Internacional G. B. Pastine (CIA)23 kmAeroport Leonardo da Vinci, Fiumicino (FCO)estacions de tren i autobús100 mEstació de Metro de Manzoni – Museo della Liberazione400 mEstació de Metro de San Giovannihospitals i clíniques3,6 kmConcordia Hospitalfarmàcies150 mFarmaciabotiga de conveniència450 mEmme Piu Supermarketcaixer automàtic80 mATM\nSobre l'allotjamentDescripcióOferint allotjaments de qualitat al la cultura, els restaurants, els paisatges districte de Roma, TriDomus Apartment - Filiberto 233 és una selecció popular tant per oci com per negoci. Des d'aquí, els viatgers poden gaudir d'un fàcil accés a tot el que aquesta viva ciutat ofereix. Amb la seva bona localització, l'hotel ofereix fàcil accès a les destinacions obligades de la ciutat. El TriDomus Apartment - Filiberto 233, s'esforça al màxim per tal que els seus hostes es tribin còmodes. Per tal d'assolir això, l'hotel compta amb els millors serveis i instal.lacions. Mentres estan allotjats en aquestes meravelloses instal.lacions, els clients poden gaudir de Wi-Fi gratuït en totes les habitacions, Zones públiques amb Wi-Fi, habitació familiar, ascensor, servei de llançadora. Les instal.lacions de l'hotel han estat seleccionades amb cura per tal de satisfer el més alt grau de comfort i conveniència, amb aire condicionat, calefacció, aparell de televisió LCD/pantalla de plasma, nevera, forn microones a cada habitació. A més, l'oci que l'hotel ofereix assegurarà que tengui molt a fer durant el dia. Amb una localització ideal i amb comoditats imbatibles, TriDomus Apartment - Filiberto 233 no troba competidors en cap categoria.Mostrar mésCaracterístiquesAccés a InternetWi-Fi gratuït en totes les habitacions Serveis i comoditatszona de fumadors Accéss'admeten animals de companyia Disponible a totes les habitacionsaire condicionatestris de cuinasala d'estararticles de tocadorforn microonesservei de planxaassecador de cabellllits extrallargs (> 2 metres)televisió de pantalla planacalefacciónevera empolles d'aigua de cortesiaplat de dutxa Mostra MenysPolítiquesEls llits supletoris depenen de l'habitació escollida. Consulti la capacitat de l'habitació individual per obtenir-ne més informació.Al reservar més de 5 habitacions, poden aplicar-se diferents condicions i suplements addicionals.Mostrar mésAvís importantCal que informeu el TriDomus Apartment - Filiberto 233 de la vostra hora d’arribada amb antelació. Podeu fer servir l'apartat de Peticions especials en fer la reserva o posar-vos en contacte amb l'allotjament directament mitjançant les dades de contacte que apareixen a la confirmació. En arribar, cal abonar un dipòsit de 70 EUR per si hi ha desperfectes. Aquest dipòsit es reemborsarà el dia de sortida en funció de l'estat de l'allotjament.Mostrar més


Apartment Le Beaupre IV Canet Plage Canet de Rosselló França - Ofertes d'hotels amb els MILLORS DESCOMPTES EN LÍNIA\nMés informació sobre Apartment Le Beaupre IV Canet Plage\nTant si es tracta d'un viatge de plaer com si és de negocis, Apartment Le Beaupre IV Canet Plage és una elecció d'allotjament magnífica quan visiten Canet En Roussillon. Des d'aquí, els viatgers poden gaudir d'un fàcil accés a tot el que aquesta viva ciutat ofereix. Amb la seva bona localització, l'hotel ofereix fàcil accès a les destinacions obligades de la ciutat.\nAprofiti's de la riquesa de serveis i avantatges d'aquest hotel de Canet En Roussillon. Les carecterístiques més important de l'hotel inclouen aparcament de cotxes, habitació familiar.\nL'ambient de Apartment Le Beaupre IV Canet Plage es reflexa en cada habitació. balcó/terrassa, aparell de televisió, cuina americana, plat de dutxa, sala d'estar són només algunes de les comoditats a la vostra disposició. A més, l'oci que l'hotel ofereix assegurarà que tengui molt a fer durant el dia. Apartment Le Beaupre IV Canet Plage és la vostra destinació si buscau allotjament de qualitat a Canet En Roussillon.


La virgen de Agosto (projecció suspesa) | club cinema CASTELLAR VALLÈS\nLa virgen de Agosto (projecció suspesa)\n20 març, 2020 - 21:00\nPel·lícula en versió original en castellà\nEva (Itsaso Arana) és una noia de trenta-tres anys que pren la decisió de quedar-se a l'agost a Madrid un acte de fe. Necessita sentir les coses d'una altra manera i pensar en l'estiu com un temps d'oportunitats. En aquests dies de festa i revetlles es van succeint trobades i atzars, i Eva descobrirà que encara té temps, que encara pot donar-se una oportunitat..\nTrailer Apta per tots els públics.\nNascut a Madrid el 30 de novembre de 1981, és fill de la productora Cristina Huete, i del director de cinema Fernando Trueba,\nJonás Trueba debuta com a director i coguionista l'any 2000 amb un primer curtmetratge, Cero en conciencia. Per a aquest guió va comptar amb la col·laboració de Daniel Gascón, autor de la novel·la La edad del pavo. El 2001 col·labora en el guió de la comèdia Mas pena que gloria, del director Víctor García León. El 2006 torna a col·laborar amb García León, aquesta vegada amb el guió de la pel·lícula Vete de mi, on va comptar amb actors Juan Diego Botto i Cristina Plazas, va tenir bona acollida per part de la crítica espanyola.\nEl 2009 col·labora amb la pel·lícula El baile de la victoria, de Fernando Trueba, sobre una obra d'Antonio Skármeta. La pel·lícula va ser rodada a Xile i protagonitzada per l'actor argentí Ricardo Darín.\nTambé és autor del migmetratge Miniatures (2011), i d'alguns videoclips com La gran broma final, de Nacho Vegas, o Balada Baladí, El amor efímero, entre d’altres.\nTrueba s’inicia en la direcció el 2010, ha escrit i dirigit quatre llargmetratges. La seva primera pel·lícula, Todas las canciones hablan de mi, rodada el 2010 i protagonitzada per Bárbara Lennie, la seva parella sentimental, va ser nominada als premis Goya en l'apartat a el Millor Director Revelació. Es tracta d'un llargmetratge intimista i coprotagonista amb l’Oriol Vila.\nLa seva segona pel·lícula Los ilusos estrenada al 2013, treballa amb actors com Francesco Carril i Aura Garrido. És un film més fresc i generacional que va recórrer diversos festivals internacionals. Arran d'aquesta pel·lícula funda la seva pròpia productora, Els il·lusos films S.L., al costat de Javier Lafuente, per seguir fent de manera independent els seus següents projectes.\nLos exiliados románticos, la seva tercera pel·lícula, estrenada al 2015. Va comptar amb un pressupost d'uns 15.000 euros per a la producció. Narra el viatge de tres amics que es retroben amb amors idíl·lics i efímers, un film que exalta l'amistat i el compromís. Es va estrenar en una gira "Només en cinemes d'estiu" abans d'arribar al circuit de sales comercials.\nAl 2016 estrena el film La reconquista, candidat a la Secció Oficial del Festival de Sant Sebastià. Protagonitzat per Francesco Carril, Itsaso Arana, Candela Recio, Pablo Hoyos i Aura Garrido. El director torna sobre un paisatge madrileny, una pel·lícula que parla sobre el temps i la consciencia d’aquest\nA l'agost de 2019, estrena la pel·lícula La virgen de agosto, en què reivindica la ciutat de Madrid a l'estiu. Una carta d'amor a una ciutat "poc postalera i oberta a l’ imprevisible”.\n2018 Si vamos 28, volvemos 28\n2018 Sólo somos\n2018 Tú también lo has vivido (documental)\n2015 Los exiliados románticos\n2010 Todas las canciones hablan de mi\n2000 Cero en conciencia ( curtmetratge)\n"Una 'rohmería' d'estiu per a tots els que passen les vacances a casa mentre somien amb nits de lluna plena (...) Daniel De Partearroyo: Cinemanía\n"Un viatge cap a l'essència cinematogràfica concretat en una obra pura i nua, gairebé impúdica (...) Cada pla té la durada exacta, cada enquadrament neix d'una íntima necessitat fílmica i cadascun dels moviments de càmera aporta tant o més contingut narratiu que els abundants diàlegs (...) Culmina en un dels desenllaços més emotius vistos en molts anys, un tram final que eleva el comú a la categoria de metàfora capital (...) Miguel Ángel Colom: FilmAffinity\n"Obra commovedora, gens àrida, posseïda per la lluminosa aurèola de l'encant (...) situada en un Madrid fantasmagòric tan irreal com reconegut pels afins a el desarrelament. Un enlluernador conte d'estiu (...) Pablo Vázquez: Fotogramas\n"Tothom sent i reacciona d'una manera diferent en aquesta obra, però hi ha un element en comú: a tots ens commou per igual (...) Això explica l’ extraordinària que en resulta."\n34 Festival del Mar del Plata 2019: Selecció oficial de llargmetratges a concurs\nPremis Feroz 2020 Nominada a millor cartell i al premi especial


Vàlid l’abonament de pàrquing per a la Supercopa d’Espanya - FC Barcelona\nHomeSocisNotíciesVàlid l’abonament de pàrquing per a la Supercopa d’Espanya\nVàlid l’abonament de pàrquing per a la Supercopa d’Espanya\nwww.fcbarcelona.cat - 13/08/2015 | 00:00\nTot i que la Supercopa no està inclosa dins l'abonament anual de partits de temporada, els socis amb aparcament a l'Estadi i que hagin adquirit una entrada podran utilitzar-lo\nPlaces d'aparcament al voltant del Palau i del Camp Nou / FOTO: Arxiu FCB\nEl Club informa que els socis que disposin d’un abonament d’aparcament a l’Estadi de temporada podran utilitzar-lo el dia de la Supercopa d’Espanya, que es jugarà al Camp Nou dilluns vinent, 17 d’agost.\nRecordem que aquest partit entre el FC Barcelona i l’Athletic Club no està inclòs dins l’abonament de partits a l’Estadi, i per tant tots els socis, ja siguin abonats o no abonats, han de comprar una entrada per poder assistir-hi.\nPer a aquest partit el Club no garanteix als socis que facin ús de l’abonament d’aparcament que puguin estacionar al número de plaça habitual. En el moment d’accedir a l’Estadi amb el vehicle els empleats indicaran a quina zona es podrà aparcar.\n20 hores, obertura de portes\nD’altra banda, l’obertura de portes del Camp Nou el dia de la Supercopa d’Espanya serà dues hores abans de l’inici del partit, és a dir, a les 20 hores.


L'Alzina | C's I l'origen de la bandera espanyola\nL′Alzina, revista independent de Palau-solità i PlegamansC's I l'origen de la bandera espanyola\nCiudadanos organitza un acte sobre l'origen de la bandera d'Espanya\nEl passat 22 de novembre, Ciudadanos Palau va organitzar un acte cultural a l'auditori de Can Cortès per a compartir amb els assistents l'autèntic origen de la bandera d'Espanya. L'exposició va ser conduïda pel doctor en Dret i Llicenciat en Criminologia i historiador, Àngel Puertas, acompanyat del cap de partit, Juan Martínez Nieto i de l'advocat Jorge Diéguez.\nSota el títol d'«Una Bandera de Mar i Llibertat!», Àngel Puertas va explicar que l'origen de la bandera, de caràcter naval, neix per necessitat per diferenciar els vaixells de guerra en l'era dels Borbons. Carles III va encarregar el disseny i en va escollir 2 dels 12 models presentats: el primer per al comerç mercant i el segon [el tercer de la llista] per als vaixells de guerra.\nAquesta bandera, amb colors i significacions de Catalunya i Aragó [i de Castella, el vermell] va ser amb el temps la bandera d'Espanya, des de les Primeres «Cortes» de Cadis, l'any 1812. Encara que Fernando VII la va prohibir, després de la seva mort, la va fer servir el General Prim, a la Guerra de l'Àfrica .\nL'escut és posterior, producte de la revolució de 1868 i la implantació de la 1a i la 2a República.\nSempre ha estat un símbol dels liberals i dels revolucionaris, encara que avui dia, amb l'abús que en va fer el dictador Franco, moltes persones no s'identifiquen amb aquesta bandera.


Rota Apart Esmirna Turquia - Ofertes d'hotels amb els MILLORS DESCOMPTES EN LÍNIA Fer un comentari al lloc web\nRota ApartYıldız Mahallesi 220 Sokak No 129, Buca, Esmirna, Turquia, 35678 - Veure al mapaRota ApartVeure més fotosVeure més fotosVeure totes les 35 fotosVeure al mapaParticularitats que li encantaranbalcó/terrassa\nSobre l'allotjamentDescripcióPer als viatgers què vulguin captar les imatges i els sons de Esmirna, Rota Apart és l'el·lecció perfecta. Des d'aquí, els viatgers poden gaudir d'un fàcil accés a tot el que aquesta viva ciutat ofereix. Amb la seva bona localització, l'hotel ofereix fàcil accès a les destinacions obligades de la ciutat. A Rota Apart, l'excelent servei i instal.lacions superiors faran de la vostra estada una experiència inoblidable. Per anomenar algunes de les comoditats de l'hotel, hi ha habitació familiar, restaurant. Totes les instal.lacions per als clients, ofereixen comoditats destinades a assegurar tot el comfort possible. A més, l'oci que l'hotel ofereix assegurarà que tengui molt a fer durant el dia. Rota Apart és un lloc ideal d'estada pels viatgers que busquin encant, comfort i facilitat a Esmirna.Mostrar mésCaracterístiquesAccés a InternetWi-Fi gratuït en totes les habitacions Serveis i comoditatszona de fumadors Accéss'admeten animals de companyia Disponible a totes les habitacionsaparell de televisióestris de cuinasala d'estararticles de tocadorforn microonesservei de planxabalcó/terrassainsonoritzacióTV satèl•lit/cableempolles d'aigua de cortesiaplat de dutxaventiladorMostra MenysPolítiquesEls llits supletoris depenen de l'habitació escollida. Consulti la capacitat de l'habitació individual per obtenir-ne més informació.Al reservar més de 5 habitacions, poden aplicar-se diferents condicions i suplements addicionals.Mostrar més


Com puc publicar el meu producte al directori?\nCom puc publicar els meus productes al directori?\nSi vol fer la publicació dels seus productes a una de les campanyes del directori d'establiments amb SERVEI A DOMICILI, empleni el següent formulari i l'associació de comerciants més propera al seu establiment farà la validació i en un plaç màxim de 12 hores serà publicat.\n*Si el seu barri, poble o ciutat encara NO FORMA PART DEL DIRECTORI, posis en contacte amb l'associació de comerciants més propera o el seu ajuntament perquè facin la sol·licitud d'alta al correu info@slowshopping.cat.\nIMPORTANT: Els documents adjunts no poden superar un total de 10 MB.\nFormulari de publicació de nou producte\nFoto principal del producte (format .jpg /.png)\nFloristeria i detalls\nGent gran i ortopèdia\nPreu del producte (PVP)\nFotos adicionals del producte (max 10MB - format .jpg /.png)


Amb la cultura no es pot, per Isabel Sucunza\nAmb la cultura no es pot\nSempre que s'ha intentat reprimir, aixafar o esborrar un idioma, per algun costat ha acabat sortint a la superfície\nDissabte, 01/12/2018 - 18:59\nEls que disfrutem escoltant i aprenent, estem de sort a Barcelona. La mateixa setmana passada vam poder anar a veure què ens explicaven Alessandro Baricco i Bernardo Atxaga, sense haver d’elegir, a més, o podent elegir-los a tots dos, que és el mateix.\nNo era idiota qui fa uns mesos es va inventar la fal·làcia que els 'top stars’ de l’escriptura, últimament, triaven Madrid, Sevilla o qualsevol altre lloc abans que Barcelona per impartir les seves conferències per culpa del procés. Allò sí que va ser un intent gros d’amenaça a l’hora de fer-nos abandonar tota lluita als qui 'processeàvem'; més gros que qualsevol relat de la fugida del país d’empreses i negocis, ens que d’entrada no solen despertar les simpaties de ningú, tret que s’hi treballi (i ni tan sols això).\nAllò que es deia que ningú volia venir es desmuntava amb només obrir qualsevol agenda de qualsevol equipament cultural de la ciutat però el “¡buf! ¡que ve el llop!” ens va fer aixecar les orelles i dir: “un moment, per aquí no”.\nLa cultura és una cosa que som\nPodrem tenir més o menys diners, al final, ja en teníem poc d’abans; no obstant, la cultura no és una cosa que tinguem: és una cosa que som i que circula per vies que no ofereixen el recurs de tancar l’aixeta i així ofegar els de l’altre costat. La cultura és molt més gran, molt més incontenible que tot això. Mireu sinó l’idioma, que n’és part: totes les vegades que han intentat reprimir-lo, aixafar-lo i esborrar-lo, per algun costat ha acabat sortint a la superfície.\nFa uns dies, l’escriptora Luna Miguel parlava en un article del poeta Jorge Alejandro Vargas Prado, que s’inscriu en un moviment de joves peruans que, al crit de “¡reindigenitzem el món!”, fan literatura en quítxua. Tot i que allò és allò i això és això, crec que el paral·lelisme es fa bastant sol.\nAtxaga ho deia l’altre dia al CCCB: hi ha llengües (cultures) amenaçades, però les llengües amenaçadores no existeixen; és qui hi ha darrere que les pot intentar utilitzar com a amenaça, però –això ho dic jo– mai se sortiran amb la seva.


Cinc moments inoblidables contra el València al Camp Nou - FC Barcelona\nHomeFutbolPrimer EquipNotíciesCinc moments inoblidables contra el València al Camp Nou\nCinc moments inoblidables contra el València al Camp Nou\nEl duel entre culers i xes és sempre d’alt voltatge i ha ofert moltes emocions en els últims temps\nGol de Rivaldo al València / MIGUEL RUIZ\nPoques vegades un Barça-València, com el de la propera jornada de Lliga, deixa algú indiferent. En les dues últimes dècades han proporcionat molts moments per a la posteritat i, sobretot, noms propis inoblidables. A continuació recordem cinc duels significatius.\nEra la jornada 10 de la temporada que Sir Bobby Robson va dirigir el Barça. Ja havia irromput amb tota la seva força Ronaldo. Aquella nit ho va trencar. El davanter brasiler va firmar un prodigiós triplet de gols, i va deixar la sensació de ser imparable per als defensors valencianistes.\n2000/01: La xilena eterna de Rivaldo (3-2)\nA l’últim partit de Lliga el Barça i el València es jugaven l’última plaça que donava accés a la Lliga de Campions. Els blaugranes necessitaven guanyar i, al minut 89, el resultat era de 2-2. Llavors Frank de Boer va penjar una pilota a l’àrea des del mig del camp, Rivaldo la va adormir amb el pit des de la frontal i, sorprenent i extasiant tothom, va rubricar el seu hat-trick amb una xilena perfecta, màgica i eterna.\n2008/09: Triplet estel·lar d’Henry (4-0)\nCamí de l’històric triplet, el Barça va haver de superar una fase del campionat de Lliga jugant seguidament amb el Sevilla, el València, el Madrid i el Vila-real. A la cita amb els xes va destacar un Thierry Henry pletòric. El francès va viure un dels seus millors moments com a culer amb tres grans gols.\n2011/12: El pòquer de Messi (5-1)\nLeo Messi ja havia estat el botxí del València la temporada 2009/10 amb un hat-trick sensacional. Dos anys més tard es va superar. L’argentí va liderar la remuntada culer –s’havia avançat Piatti– amb quatre dianes consecutives. L’última va ser obra de Xavi.\n2014/15: Remuntada sorpresa xe (2-3)\nL’última visita valencianista evoca un infaust record als culers. Contra tot pronòstic, l’equip que aleshores dirigia Juan Antonio Pizzi es va emportar els tres punts del Camp Nou. I això que el Barça va marcar primer amb gol d’Alexis. Però els visitants van capgirar el resultat gràcies a Parejo, Piatti i Alcácer i van reduir les opcions culers a la Lliga.\n“Volem el Camp Nou a rebentar”


Recomanacions bàsiques per mantenir el seu vehicle en bon estat - Alevais Grues (Figueres | Roses)\nUn dels millors consells dels especialistes i usuaris coneixedors és que es realitzi el manteniment del vehicle amb la regularitat deguda i a més, que s’aconsegueixi a un mecànic de confiança, que li proporcioni l’ajuda tècnica, l’assistència o el trasllat del vehicle quan ho requereixi.\nCal tenir en compte les dades que aporten els manuals dels vehicles sobre el seu manteniment i altres aspectes per assegurar el seu bon funcionament, és una clau que els experts suggereixen i que molt pocs conductors posen en pràctica.\nDe la mateixa manera, els consells més senzills que solen passar desapercebuts però tenen una gran importància com la revisió de la pressió i de l’equilibrat de les llantes per optimitzar l’ús del combustible, aconseguir la major seguretat i protecció del vehicle.\nUn detall súper bàsic que no ha de deixar de realitzar és la supervisió permanent de l’oli del vehicle per verificar el seu nivell i recordar-se de la data del seu canvi. Igual, de realitzar la neteja constant del parabrisa per assegurar la visibilitat i tenir la capacitat de prendre les decisions encertades quan s’està conduint.\nCom disminuir riscos al conduir amb condicions climàtiques adverses Com purgar el sistema de frens del cotxe


Relleu al capdavant de la Delegació - Govern.cat\nquery_builder 31 gener 2013 18:52\nRelleu al capdavant de la Delegació\nFernando Brea, nou delegat del Govern a Barcelona\nFernando Brea i Vide (Barcelona,1959), ha estat nomenat el 29 de gener delegat territorial del Govern de la Generalitat a Barcelona, substituint el fins ara titular, Salvador Jorba, que ha ocupat el càrrec durant dos anys.\nEl nou delegat, que s’incorpora a poc de començar la nova legislatura, va iniciar ahir de manera efectiva la seva activitat a la Delegació. Brea ha desenvolupat fins ara la seva activitat professional en l’àmbit de la gestió empresarial, i és un expert en recursos i serveis de les tecnologies de la informació. Ha ocupat càrrecs de direcció en diferents àrees de negoci en empreses multinacionals. Els últims deu anys ha estat a l’empresa T-Systems, amb seu a Barcelona.\nHa cursat estudis de Ciències Econòmiques a la UB i Ciències Polítiques a la UNED. És diplomat en Direcció Financera per EADA, en Direcció de Màrqueting, per l’Institut Superior de Màrqueting de Barcelona i MBA Intensificació en Màrqueting, per l’Institut Superior de Màrqueting de Barcelona.