Amics arbres · Arbres amics: L'ésser humà i la unitat amb la terra\nA la recerca de la Sobirania Alimentària\nA mesura que corre el temps i avança la societat “moderna”, també es desenvolupen processos d’involució de l’ésser humà cada vegada més alarmants. La unitat de l’ésser humà amb la naturalesa i el medi ambient en general es fa cada vegada més fràgil. En conseqüència, l’ésser humà s’allunya del sí de la mare-pare terra i assumeix un mode de producció irrespectuós de la terra i del mateix ser. En aquest context, la producció d’aliments deixa de ser una activitat íntima, deixa de ser un procés a partir del qual l’ésser humà es complementa amb la llavor, la terra, el sol, l’aigua, les eines i tots els éssers que intervenen en el procés de producció d’aliment i, també, de producció del propi ésser humà. La proximitat sentimental entre l’aliment i l’ésser humà assumeix un nou rostre: la confrontació, la brega, l’estranyesa. L’aliment es converteix en un estrany. Si be abans l’ésser humà era una unitat amb l’aliment, era parent de l’aliment en una relació complementària on ambdós es produïen i auto-produïen amb consens, amb identitat, en equilibri i complementació, ara no sabem què menjam i, corresponentment, no sabem què som.\nMaya Rivera Mazorco I Sergio Arispe Barrientos\nGuillem Mudoy dessins\nConfrontació de les visions filosòfiques que engloben el procés de producció d’aliments.\nEl desenvolupament i tot el seu tractament discursiu i pràctic, ha estalonat, donat suport i sustentat la forma de producció dels aliments en un procés de no unitat de l’ésser humà amb el medi ambient. Ha estat tan eficaç la proposta del desenvolupament que, en molts casos, quan parlam de medi ambient, no consideram que l’ésser humà sigui part d’ell. Es parla de l’ésser humà i medi ambient com dues coses separades, quan en realitat són el mateix: l’ésser humà és medi ambient.\nAquest procés creixent i viciat de no unitat, va de la mà del rotund antropocentrisme que porta l’ésser humà a que es consideri l’únic ser amb capacitat d’autodeterminació, concepte que es reforça amb la idea que la potència de la racionalitat, i l’habilitat d’usar el llenguatge per l’autoreflexió, és privativa de l’espècie homo sapiens. Amb això no se li reconeix a la natura el seu dret a l’autodeterminació, cosa que molt poc li importa a ella en tant que s’autoregula en un procés en el que l’ésser humà pot fins i tot desaparèixer. Pensem en un sisme marítim o qualsevol desastre natural, on la natura recupera el seu equilibri a pesar de tot intent de l’ésser humà per dominar-la.\nL’antropocentrisme té dues cares: 1) aquella que s’apiada de la natura i pretén protegir-la, paternalment, de la voracitat de l’ésser humà i 2) aquella que pretén posseir la naturalesa fins extreure-li les entranyes. Ambdues es tanquen a escoltar la veu de la natura que parla, demana i avisa. Ambdues no volen assumir que la natura té i exerceix el dret de ser en, de i per a ella mateixa.\nEn aquest panorama, la producció d’aliments és desoladora. La forma de vida per a la que la producció d’aliments consistia en un fluir equilibrat i complementari amb els processos naturals de la vida, ara s’ha mustiada i ha estat baratada per aquella que addueix que a la terra se l’ha d’aprofitar al màxim des de una visió que repta a la natura per a domar-la i, d’aquesta manera, atorgar-li a l’ésser humà antropocèntric la satisfacció de sentir-se l’únic ser que no està fermat als designis naturals. Amb això es permet consolidar la dicotomia naturalesa/cultura com un arma ideològica i pràctica que pretén separar l’home de la natura i ens fa creure que “nosaltres, els éssers humans, no som animals” per exemple.\nDes de la primera perspectiva de producció d’aliments, l’ésser humà no només criava els animals, les plantes i la vida, sinó que es deixava criar per ells en una relació sense jerarquies. En aquest entès, la partició natura/cultura que ara sustenta l’antropocentrisme no existia o no era concebuda com una realitat. La cultura era “allò que fem tothom vora tothom”, essent “tothom” qualsevol ésser de la realitat, és a dir, els éssers humans, les plantes, les pedres, el vent, el sol, l’aigua, la terra, els microorganismes, etc.\nActualment, el principal objectiu de la producció d’aliments és el mercat: la venda de productes. Ja ni tan se val de beneficiar a l’ésser humà (antropocentrisme), el procés de producció està supeditat, únicament, a les millors possibilitats d’acumular diners i capital, i no així, d’oferir una vida sana i equilibrada. Encara que no podem negar que l’antropocentrisme porta, sí o sí, l’autodestrucció del propi ser humà, per més que intenti protegir-lo; l’antropocentrisme i la lògica del gran capital són una unitat indivisible.\nPer tot el que s’ha esmentat abans, és crucial que la sobirania alimentària s’analitzi en unitat amb una reflexió filosòfica que aclareixi l’essència que regeix la pràctica de l’alimentació. Com ja apuntàvem, la proposta agrícola que esdevé dels troncs paradigmàtics eurocèntrics, s’emmarca en la filosofia de no unitat del ser humà amb la realitat. Dita filosofia s’edifica a partir d’una escissió primera (jo/món), a partir de la qual sorgeixen totes les demés particions com ésser: natura-cultura, subjecte-objecte, viu-mort, ment-cos, matèria-esperit. Totes aquestes particions sustenten la proposta utilitarista que viu a tots els éssers de la terra i a la realitat com recursos que puguin alimentar el consum humà i el consum del gran capital, però és la dicotomia naturalesa/cultura la que millor la reflecteix. La cultura es restringeix únicament a l’ésser humà, com la capacitat que aquest te per transformar la naturalesa i utilitzar-la per el seu desenvolupament, mitjançant la raó i el cervell. En canvi, la natura i continguda dins ells, els animals, els vegetals i altres “recursos”, no són concebuts com faedors de cultura. la cultura li atorga a l’ésser humà “llibertat” entès que no està determinat per l’evolució natural (recordem que els éssers humans som producte de la natura). L’home aconsegueix escapolir-se del món programàtic de la biologia mitjançant la ment, la consciència i la cultura .\nLa pràctica mercantilista de la producció d’aliments.\nLa pràctica mercantilista d’aliments es basa en una lògica de producció amb la finalitat de satisfer al mercat. La perspectiva no resideix en cercar una alimentació sana i conforme a les exigències de conformar un ser humà integral, saludable, equilibrat amb el seu medi social i natural, amb la capacitat de viure amb saviesa i no només amb coneixement, sinó que, al contrari, resideix en alimentar les tendències del mercat sense importar que aquestes impliquin la destrucció del medi ambient i de l’ésser humà mateix. Les exigències de certificació, per exemple, estan més subjectes als paràmetres de marketing i publicitat que a aquells referits a la protecció del medi ambient. No és casualitat que la desforestació i l’erosió de terres és un procés creixent. A Bolivia, només, es desforesta un milió d’hectàrees cada tres anys.\nA més, són poques les grans empreses que manegen el mercat de productes alimentaris a nivell mundial. Tenim a Nestlé, Kraft, General Foods, Arcor, Danone i altres, com les grans proveïdores d’aliments bàsics, els quals són distribuïts a centres comercials enormes que lleven espai i fan desaparèixer al mercat minorista que té gran importància als països del tercer món, encara. Entra alguns d’aquests distribuïdors tenim a Carrefour, Walmart, Sainsbury, Jumbo, Makro i altres.\nEl desplaçament dels mercats minoristes per les grans distribuïdores és més greu del que sembla. En primer lloc, el mercat minorista dona feina a varies persones, en canvi, els grans mercats al·ludits, són mecanitzats i es caracteritzen per oferir el denominat “autoservice” o auto-servei, fet que redueix l’oferta de llocs de treball a l’àrea, considerablement. En segon lloc, els mercats minoristes creen cadenes de distribució, producció i comercialització que a més de permetre complexes i rics processos d’interacció i complementació social, produeixen llocs de treball. En tercer lloc, els mercats minoristes són llocs on es venen varietats de productes, no necessàriament amb requisits d’uniformització i certificació, fet que obre possibilitats a distints modes de producció, i no només al monocultiu, entre altres coses. Amb això, s’estableixen a espais de manutenció i transmissió de distintes cultures de producció i alimentació.\nEn el Fòrum Mundial per a la Sobirania Alimentària realitzat a Malí-Àfrica l’any 2007, es va sostenir que existeixen 20 empreses transnacionals que controlen tota la cadena de producció alimentària. Això inclou llavors, herbicides, comerç agrícola, agroindustries i comerç internacional .\nÉs a dir, la lògica de producció, oferta i consum d’aliments que convida la lògica capitalista de mercat, és restrictiva d’altres visions que solen ser més equilibrades amb la diversitat d’identitat cultural que existeix en el món. No es tracta d’”integrar” la cultura de producció local als paràmetres de mercat, que és el que el paradigma de desenvolupament proposa. Si be aquesta integració pretén ser assolida a partir d’un discurs de comerç just que respecta la interculturalitat de visions i modes de producció, a la realitat la visió que preval és la de mercat amb tots els seus additius: monocultius, conservants, fertilitzants, pèrdua de la diversitat biològica i cultural, producció a gran escala, mecanització de l’àrea rural, i un llarg etcètera. És a dir, la proposta és monocultural i impositiva, no intercultural. Així mateix, la lògica integradora consisteix precisament en dissoldre altres visions de producció integrant-les a la lògica mercantilista que estem analitzant.\nCom hem mencionat, les grans transnacionals referides controlen tots els sectors de la cadena de producció, per això és difícil que en el marc de la lògica impositiva i d’acumulació de capital que elles manegen, permetin que altres visions tenguin cabuda. Això implicaria que possibilitin distribuir més equitativament els guanys de la venda de productes i també rompre amb el paradigma mercantilista, i no és aqueixa precisament la intenció de l’acumulació de capital.\nLa sobirania alimentaria és un tema de seguretat i sobirania nacional, mentre que les transnacionals responen als capricis del mercat internacional, manejat per elles, per alimentar a la població mundial, arribant fins i tot a utilitzar els aliments com instruments de pressió internacional. Llavors, és molt difícil assolir una producció, distribució i consum sobiranes d’aliments. .\nAixí mateix, la sobirania alimentària no es refereix únicament a la producció d’aliments per llevar la fam a la població, sinó que també implica assegurar a la població que està consumint aliments òptims per la salut biològica, mental i espiritual de l’ésser humà, en aquest sentit, és precís incidir en un canvi paradigmàtic en la forma que es produeix l’aliment, en la forma que es distribueix, en la forma en què s’intercanvia, en la forma que es consumeix l’aliment i, també, en la forma en què el consumidor es relaciona amb el procés de producció de l’aliment.\n* La forma en què es produeix l’aliment.\nSi un país no pot decidir sobre la forma de producció dels seus aliments, llavors està molt lluny de tenir sobirania alimentaria. En aquest sentit, és crucial tenir en compte que la clau està en qui te el control del procés laboral. Si un estat nacional dona aquest control a les lògiques i tecnologies de alt-bé consumible-extern, llavors els agricultors perden el control sobre el treball, els fertilitzants, llavors i processos de post-producció, en tant els agricultors s’estanquen en una sola lògica: la del monocultiu. Amb això es maten altres pràctiques de producció agrícola.\nUn tema d’extrema importància són els transgènics. Amb els organismes genèticament modificats (OGMs), el procés històric ha adquirit una nova forma de colonització de l’agricultura en mans del gran capital el qual a través de grans transnacionals, té el control del germoplasma. Com ja n’hi ha que ho recomanen, el control sobre les nostres llavors, és el primer pas cap a la sobirania alimentària, degut a que les grans transnacionals que venen llavors transgèniques com Monsanto, Dupont, Syngenta, Bayer, Dow, Basf, inunden als agricultors d’aquestes llavors, canviant la seva lògica de producció. Aquestes llavors no poden ser reutilitzades en altra sembra, a diferència de les llavors tradicionals que es poden conservar i reproduir. Aquestes transnacionals, a partir del procés d’ablació, insereixen un gen d’esterilitat a aquestes llavors perquè no es puguin reproduir, i amb això obliguen l’agricultor a comprar constantment llavors transgèniques. És també evident que els agricultors no poden vendre aquestes llavors a altres, doncs podrien ficar-se en greus conflictes legals amb totes les de perdre, ja que les normes internacionals protegeixen als grans.\nAixí mateix, tenim altres components que canvien la lògica de producció dels agricultors tradicionals, com són els fertilitzants i els pesticides. Els pesticides per exemple, són extremadament dolents per la terra i l’equilibri ecològic en general. Recordant les paraules de Tatiana Gonzáles  “ els pesticides maten els microorganismes que regulen el nitrogen de la terra”. A partir d’aquest comentari, consideram pertinent assumir i reconèixer que existeixen dues propostes de producció d’aliments. Una és la que sent la unitat de l’ésser humà amb la realitat i fa concebre que no existeix separació entre els éssers de la realitat. És a dir, no hi ha el “jo” separat de “l’altre”, sinó que “jo som l’altre”, sigui aquest “altre” qualsevol ésser de la realitat (animal, vegetal, mineral, el vent, l’aigua, etc.). Per altra banda, tenim una altra proposta que assumeix que el ser humà està separat de la realitat, així com que tots els éssers de la realitat estan separats, aniquilant qualsevol possibilitat de complementació entre ells. Aquesta postura és la denominada mercantilista, capitalista, dominant, etc.\nLa forma en què es produeix l’aliment, està relacionat, a més, amb la varietat o diversitat de productes alimentaris. És només a partir de la biodiversitat d’aliments que els éssers humans poden mantenir en sí mateixos, una identitat diversa. Cada ser humà presenta a la seva estructura sanguínia i genètica una especificitat que el fa diferent d’un altra ser humà. Això implica que, per exemple, no tots els éssers humans metabolitzen de la mateixa forma una específica varietat de patata, per dir qualque cosa. La patata, així com el ser humà, té distintes varietats. És així que cada una de les varietats de patata es complementa amb cada una de les varietats de l’ésser humà.\nÉs per aquest motiu que la identitat depèn d’allò que es menja. Si totes les persones menjam el mateix, llavors estan atemptant contra l’especificitat d’identitat individual. D’aquesta forma, en matar la diversitat d’aliments, també es mata l’autodeterminació específica de cada persona. Si una estructura sanguínia específica no troba complementació amb els aliments que menja, llavors comença a generar processos d’involució en el seu metabolisme que porten aquest individu a presentar quadres de malaltia, així com que comença a matar les seves distintes potencies humanes. Per exemple, la coca és un aliment que no serveix únicament per calmar la fam, llevar la gana, proporcionar calci al cos, etc., sinó que també estimula el desenvolupament de la hipòfisi.\nEn aquest sentit, la tendència de la lògica dominant de producció d’aliments de matar les varietats d’aliments i optar per el monocultiu, es correspon amb una lògica d’homogeneïtzació de la identitat de l’ésser humà, matant la seva capacitat d’autodeterminar-se. Es tracta d’una forma molt eficaç de recolonització.\nEl model dominant, en aquest context, veu a les exportacions la forma de generar divises necessàries per importar aliments barats que evitin la fam, res més. No pretén estimular la formació integral de cada ser humà a partir d’una bona alimentació. Simplement pretén calmar la fam, mentre desestabilitza l’estructura biològica i la salut de l’ésser humà.\nAcabam d’expressar el transfons de la dicotomia aliment-remei que se sustenta a la separació entre el que es considera com aliment i el que es considera com remei. Mitjançant aquesta separació, s’ha avalat un procés de creació de malalties que esdevenen de que es menja qualsevol cosa, sense cercar la complementació amb el menjar. No es menja el que és saludable per el cos, la ment i l’esperit.\n* La forma en que es distribueix l’aliment.\nEl cert és que la forma de distribució i venda de qualsevol producte està coberta d’una visió filosòfica del món, aquella que concep que existeixen mercaderies. A pesar que ja quasi ha desaparegut, encara persisteix la visió que concep a tot ésser com un “ésser viu”, fet que canvia força la concepció moderna de mercaderia. Aquesta forma de veure el món esta constituïda en una proposta de relació de l’ésser humà amb l’aliment, on la forma de distribució de l’aliment hauria d’addicionar diversos factors, com: no es podrien vendre aliments que no són bons per a la salut per dos motius, 1) no respecta la pròpia identitat de l’aliment en tant no s’ha produït en una relació complementària i equilibrada entre el productor i els éssers que participen en el procés de producció, i 2) no respecta la identitat del consumidor en tant no es complementa i equilibra amb la seva salut. És a dir, estam parlant d’una visió on l’aliment és considerat un ésser amb el seu propi dret a existir en equilibri amb el medi ambient (en el qual està inclòs el ser humà).\nPer la seva banda, la lògica de mercat és irrespectuosa amb qualsevol tipus d’equilibri tant amb l’aliment, com amb l’ésser humà i el medi ambient en general. Les regles del mercat internacional proposen que els productes dels agricultors locals es venguin a preus internacionals, és a dir, preus baixos, mentre que els productes importats tenen preus alts, fet que lleva als productors locals les possibilitats per a produir i vendre els seus aliments en condicions justes. Per altra banda, no respecten l’exigència de produir aliments ecològics i equilibrats per a la salut del ser humà i la terra en general.\nQuan a la producció ecològica d’aliments tenim una dada important: no consisteix precisament en una forma de producció respectuosa de la diversitat cultural. Per exemple, suposem que un productor de tomàtiga ecològica que està complint amb requisits de certificació internacional en determinat moment del cicle productiu es quedi sense llavors i demani l’ajuda del seu veí per abastir-se d’acord a la lògica comunitària d’ajuda. Si el veí no compleix amb les estipulacions de la certificació, llavors no podrà servir-li d’ajuda. D’aquesta manera es mata una lògica comunitària d’intercanvi de llavors. Això vol dir que la producció ecològica està, també, condicionada per paràmetres internacionals de producció que en molts casos no es corresponen amb les lògiques productives locals. És important per tant, assumir una posició reflexiva al respecte.\n* La forma en què es consumeix l’aliment.\nCom ja apuntàvem anteriorment, cada ser humà consisteix en una específica estructura sanguínia i genètica que ho fa diferent d’altres sers humans. Així també, cada espècie d’aliments, en la seva semblança, es constitueix en infinites individualitats diferents. Això implica que si un ser humà realitza la mateixa dieta d’un altra, no vol dir, precisament, que obtindrà els mateixos resultats. Cercar la complementació amb els aliments és una forma de consumir-los doncs canvia la lògica de menjar només per a saciar la fam, a menjar per auto-desenvolupar la pròpia identitat específica de cada ésser humà en complementar-se amb els aliments equivalents amb la seva estructura sanguínia.\nQuan a l’aspecte social, tenim que les costums de consum de l’aliment estan rompent cada vegada més amb la preparació del mateix. Els menjars pre-elaborats són la regla comuna. Això impossibilita a l’ésser humà relacionar-se amb l’aliment, compenetrar-se amb ell a l’hora de preparar-lo. D’aquesta manera, la forma de preparació del menjar és dubtosa.\nSobre els valors socials tenim que les pràctiques de reunió familiar i sobretaula a l’hora de menjar estan desapareixent per les distàncies entre les fonts de treball i llars i els horaris de treball que deixen progressivament, menys temps d’espai familiar.\nL’impacte dels drets de propietat intel·lectual a la sobirania alimentària.\nGestar, actualment una política de sobirania alimentària ja no és simplement una disposició sobirana d’un poble o nació. Dins del context actual la Dra. Vandana Shiva posa èmfasi en el desgast paulatí de les pràctiques de sobirania d’un país, afegint que “l’estructura de governabilitat que s’està gestant, és la de tenir governs sense drets, però amb excessives responsabilitats en el camp de la seguretat alimentària, per una banda, i per altra, organitzacions internacionals com el Banc Mundial, el Fons Monetari Internacional i l’Organització Mundial de Comerç amb drets absoluts, i sense responsabilitat” .\nIntrínsicament a la supra-estructura mundial i la generació cada vegada més complexa de regles de comerç mundial que tenen com objectiu el millor control de les regles del mercat i la manutenció de les asimetries geopolítiques que envaeixen com a plaga l’ordenament social, econòmic i polític internacional, l’Organització Mundial del Comerç emergí com l’agència econòmica més important del món, tant és així que te la potestat de reestructurar els ordenaments legislatius interns dels països membres, per permetre la introducció de mesures liberals que perjudiquen les possibilitats d’autodeterminació del mateixos.\nEn aquest context, la sobirania alimentària es presenta com una meta molt més difícil de concretar del que sembla. La imposició de regles internacionals deixa poc espai a les possibilitats d’autodeterminació de cada nació. Per la seva banda, al interior de cada una de les nacions existeixen iniciatives que no coajuden al procés de sobirania nacional. Són aquestes forces les que avalen la consolidació de les polítiques internacionals que es mouen en un escenari de guerra interimperialista per recursos naturals i territoris a tot el planeta. Per tant, la recerca d’una vertadera autonomia nacional, acompanyada d’immunitat, no ingerència, autodeterminació i sobirania, ha d’iniciar-se al interior de cada país.\nEn el marc de l’escenari internacional que acabam d’aludir, es troba la “senyora Propietat Intel·lectual” com un instrument que reflecteix i accelera la lògica mercantilista i capitalista que no només li pren la seva autodeterminació a cada ser de la realitat –això ja s’ha anat fent des de fa molt- sinó que el converteix en un objecte cent per cent sotmès a manipulació i ultratge per aquells que tenen el poder. La propietat intel·lectual desposseeix a la natura del seu últim vestigi de tenir certa identitat de ser viu, al convertir-la totalment en objecte de privatització. Això ja ho havia ullat el mateix Marx quan deia que hi hauria un temps en què tot seria mercaderia. Encara que això ja ha estat superat per la història si consideram que tot s’ha convertit en capital constant i variable, fins i tot el ser humà, els seus òrgans i els seus recursos genètics. Ja a l’actualitat, som testimonis del robatori de recursos genètics humans, especialment de les comunitats indígenes menys tocades per la modernització. Aviat escoltarem de la propietat intel·lectual d’aquests recursos genètics.\nLa propietat intel·lectual és un recurs legal que li dona a un individu o a una institució la potestat de sentir-se amo d’un recurs específic (pot ser un recurs natural, un recurs genètic, una idea, un objecte, un invent, etc.). Són formes de propietat intel·lectual les següents: patent, marca registrada, model d’utilitat, dret d’autor, secrets comercials i drets d’obtentor sobre varietats vegetals.\nLa propietat intel·lectual permet al propietari sancionar de manera legal i econòmica a un individu, a una col·lectivitat i fins i tot a una nació, en cas de no respectar-la. Això implica que, per exemple, una comunitat indígena del Amazones que realitza rituals, curacions i altres activitats amb un vegetal anomenat ayahuasca, no pot vendre o fer cap tipus de negoci amb aquest producte degut a que ha estat patentat el 1987, mitjançant el “Plant Patent Act” dels Estats de 1930 .\nHistòricament, el registre de propietat intel·lectual va tenir per objecte compensar als autors d’una invenció a manera de promoure l’activitat creativa al voltant del desenvolupament. Tristament avui constitueix un mecanisme de protecció a la inversió, principalment d’empreses transnacionals; és més, dins la imposició apressant de tractats bilaterals i multilaterals que caracteritzen aquesta nova etapa de competitivitat inter-imperial, s’estipulen clàusules sobre propietat intel·lectual que pretenen que els països en desenvolupament respectin les patents i altres formes de propietat intel·lectual que han estat realitzades als països desenvolupats moltes vegades, valga l’aclariment, per vies de biopirateria. Això significa, per exemple, que si Bolivia vol vendre una varietat de quinua que es produeix a l’altiplà de dit país, i aquesta ha estat patentada per algun país europeu, per dir qualque cosa, llavors ja no podrà vendre el seu propi producte, a no ser que li pagui al propietari (o lladre, millor dit), per usar la seva propietat. D’aquest mode, no només es nega la procedència ancestral de la quinua, sinó també la ciència i saviesa originaria per tres motius: 1) a pesar de que es desvaloritza el coneixement originari, denominant-lo com saber local i menysvalorant-lo davant la supremacia de la ciència occidental, el sistema capitalista s’hi alimenta utilitzant els seus productes per a vendre’ls. 2) en obtenir la propietat del mateix, li pren als productors locals la possibilitat de produir i vendre amb les seves pròpies lògiques, i 3) no respecta altres lògiques que no conceben que la vida es pugui patentar.\nÉs així que els tractats bilaterals i multilaterals, els quals van més enllà del que la OMC feu –destruir la sobirania nacional-, ofereixen als països en desenvolupament l’obertura dels mercats del primer món com una gran oportunitat, quan en realitat l’avantatja vertadera la tenen els països desenvolupats, ja que són ells qui controlen la cadena productiva, i per tant, decideixen els preus i patrons de comercialització, amb la qual cosa, dits tractats representen, més que una altra cosa, una baula més per assegurar el control de monopoli sobre la producció, comercialització i consum a nivell mundial . A això podem agregar el que ja mencionàvem més amunt: que majorment, les grans empreses alimentàries (Nestlé, Kraft, General Foods, Arcor, Danone i altres) són les proveïdores d’aliments bàsics que sustenten els monopolis d’abastiment alimentari i centralitzen no només la venda de productes alimentaris, sinó també la cultura alimentària; és a dir, decideixen què és el que s’ha de menjar i com menjar-lo.\nHem de tenir en compta que el sistema de patents també porta tot un historial que recull els valors i el punt de vista europeu del capitalisme. Les bases filosòfiques de la patent deriven d’una circumstància la qual Filippo Brunelleschi manipulà exitosament a l’estat-ciutat de Florència a l’època medieval, exactament l’any 1421, en anunciar la invenció d’un buc fortificat de ferro anomenat el “Badalona” i argüint que aquest portaria el marbre, creuant el llac Arno per a l’ara famosa catedral de Florència. Ell decidí no donar accés públic a aquest invent, mentre ells no garantissin que únicament ell podria comercialitzar aquests bucs. Aquesta és la primera patent registrada a la història .\nEl sistema de patents fou part del sistema de colonialisme que justificà la hipòtesi de la superioritat racial i la inferioritat dels “salvatges i primitius” africans, asiàtics, americans, etc. Fou un sistema que justificà el colonialisme econòmic que serví per desposseir i robar, a més de servir per redimir i civilitzar al salvatge per justificar l’empresa colonialista de l’adquisició de terres i la desculturització de la gent, considerada per els europeus com retrògrads i primitius .\nMgbeoji  apunta que un dels misteris acadèmics al voltant de la història de les lleis de les patents, és que ningú vol tocar el tema de la naturalesa cultural de la mateixa. La veritat és que les patents són colonialistes en tant assumeixen una visió europea i estableixen mecanismes que la beneficien. Es tracta d’una imposició violenta de normes legals i institucions sobre la gent i la cultura conquistada.\nAvui en dia, part important del sistema de patents, valors, normes o institucions similars a les europees, és la d’internalitzar a les societats colonitzades la idea que en assumir aquests sistemes, es converteixen en mereixedores de ser part del grup selecte de països desenvolupats i societats civilitzades. Part de la colonització europea ha consistit en difondre la falsa veritat de que les societats colonitzades eren cultural, científica i legalment una tabula rasa . Això permet, fins avui en dia, el robatori sense precedents de tota la saviesa tradicional de les cultures no occidentals, considerada com misticisme, màgia, imaginació, etc., amb el justificatiu que la ciència li estaria donant valor i rigor de coneixement.\nEn aquest sentit, les patents signifiquen una forma més de negar la saviesa originària . Les patents s’alimenten d’aquesta saviesa negant-li la seva validesa per, a partir d’aquesta negació, donar-se la descarada possibilitat d’asseverar-la amb el coneixement científic. Quan insolent és pretendre fer això. Els Mayas conegueren el “zero”, els Inques manejaren un coneixement astronòmic superior a la ciència occidental, els Ashàninca del Perú i tots els pobles originaris tenien coneixements sobre l’ADN fa mil·lennis, etc.; això és ciència. Cercar que la ciència validi aquests coneixements, és un fet monstruós de la unnivalència i asimetria de les relacions inter-culturals. És un fet que demostra que el discurs de la interculturalitat és una forma més d’enganar a la gent i de rentar la consciència dels processos de recolonització que s’aguditzen cada vegada més a tot l’orbe del planeta.\nEn el marc de la propietat intel·lectual acabada d’explicar, la sobirania alimentària troba una trava més. En tant la recerca de patents està estrictament relacionada amb el domini privat de recursos genètics i aliments d’importància alimentària i amb prometedores possibilitats de venda a nivell mundial, llavors els productors locals que no tenen les possibilitats de patentar els seus productes corren el perill de perdre el control sobre ells.\nLa pràctica del Dumping i els seus efectes sobre la sobirania alimentària.\nCom exemple inicial per entendre la relació entre la sobirania alimentària i les relacions comercials entre els diferents països o blocs de països, tenim la referència del que fou el TLCAN signat entre Mèxic, Estats Units d’Amèrica i Canadà. Suposadament anava a treure als països en desenvolupament del pou econòmic on havien viscut des de començaments dels 80, però en realitat els efectes han estat molt desfavorables per Mèxic. Específicament en el sector agrari, on Mèxic tenia un avantatja comparativa per la seva obra barata, les seves terres fèrtils, pràctiques ecològiques i comunitàries de producció, etc., són les exportacions dels EUA les que han excedit amb escreix a les exportacions mexicanes .\nAixò ha significat el següent per a Mèxic: 1) Un increment de les importacions de blat de les Índies des de la posada en marxa del TLCAN el 1994, amb la seqüela de la caiguda dels preus interns del blat de les Índies en més d’un 70 per cent. 2) El trastorn del preus del blat de les Índies ha ocasionat que les dones surtin de les seves llars obligades a treballar fora per aconseguir altres ingressos, amb la qual cosa ja no te temps per preparar i cuinar les tortilles. Això ha portat les famílies a comprar tortilles de blat de les Índies elaborades per grans empreses que moltes vegades utilitzen blat de les Índies importat ; així mateix, el consum de blat de les Índies transgènic ha augmentat. Aquestes pràctiques eliminen les estructures dels costums de consum alimentari, i els seus efectes socials van de la mà de la desbiologització del ser humà, inherent al consum de blat de les Índies transgènic. 3) També ha irromput en la no utilització de llavors oriündes o criolles, procedent de pràctiques de criança tradicionals, les quals han estat reemplaçades per llavors transgèniques que l’empresa Monsanto ven amb el suport del pla “quilo per quilo”, patrocinat per institucions governamentals. Aquest pla consisteix en una campanya utilitzada perquè els camperols intercanviïn un quilo de llavors criolles per un quilo de llavors híbrides altament dependents de fertilitzants i químics i que són estèrils, creant un cercle de dependència anual dels camperols cap a la mateixa empresa  ja que els productors tradicionals es veuen desposseïts de l’opció de guardar les seves llavors per a la propera temporada de sembra. Aquest fet implica, a més, la mort de pràctiques culturals regides per els processos d’intercanvi de llavors entre camperols.\nLa política agrícola nordamericana, emparada en la pressió política dels EUA sobre la OMC i la subvenció que brinda al seu sector agrícola, ha significat una avançada recolonitzadora que té com a principi últim la total dependència alimentària dels països en desenvolupament i l’aniquilació del sector agrícola petit. Prenen en consideració el context global dels interessos internacionals, la política agrària nordamericana ha estat premeditadament realitzada per generar excedents per a l’exportació. Dita pràctica està predisposada a produir collites de cost artificialment baix per destruir els mitjans de vida dels petits productors en els països en desenvolupament.\nEn el cas bolivià, per exemple, un tractat bilateral amb Europa, EUA, o altres que pretengui imposar els paràmetres per a l’expansió de la seva pròpia industria alimentària, implicaria el no abastiment dels mercats locals i minoristes, i el seu reemplaçament per les grans cadenes de mercats de venda d’aliments, els quals es restringeixen a les regles del mercat mundial i no comptabilitzen amb les pràctiques tradicionals de venda d’aliments, tan característica de Bolivia. Com apuntam anteriorment, aquest reemplaçament implicaria una menor oferta de treballs, així com l’aniquilament de lògiques de producció i consum d’aliments, obligant a les pràctiques alimentaries del nostre país a dependre de les regles del mercat mundial.\nSobre la pressió que exerceix Nordamèrica sobre la OMC, és impossible obviar que el Farm Act (Llei Agrària) de Maig del 2002 d’EUA procura fortificar el nexe existent entre el govern federal i la producció agrícola, promovent mesures com 1) Els pagaments “contracíclics” (counter cyclical payments), que resguarden als productors contra les fluctuacions en els preus del mercat i, 2) Presentar al Departament d’Agricultura dades actualitzades sobre les extensions i rendiment dels seus cultius. Aquests dos elements afavoreixen l’augment de la producció, ja que, mentre les dades mostren que existeix més producció i millor rendiment dels cultius, majors subsidis l’Estat atorgarà als productors, fet que porta a la reducció dels preus per a promoure processos de dumping. Això, per tant, involucra un conglomerat de factors que distorsionen paràmetres de comerç, a pesar que la OMC no ho reconegui així .\nUn element fonamental de la façana mitjançant la qual EUA disfressa els seus subsidis deslleials és com els resguarda dins dels paràmetres d’aquells reconeguts per la OMC com Caixa Verda (aquells que es consideren amb un “nul” o “mínim” efecte distorsionant sobre la producció i el comerç). La OMC ha encasellat la meitat de l’ajuda nacional nordamericana el 2001 dins del paràmetre legal que no se subjecta a cap restricció internacional, donant-li la llibertat de realitzar tot tipus de subvencions als seu sector agrícola i permetent processos de distorsió de les regles de producció i comerç a nivell mundial. És així que en el 2000 el govern nordamericà subvencionà el seu sector agrícola amb 10.100 milions de dòlars, deu vegades més que el pressupost total de Mèxic per a l’agricultura i, a més, hem d’agregar els subsidis ocults per demés coneguts que s’atorguen com a subsidis a l’exportació o Supplier Credit Garantee Program (SCGP) que té per objectiu incrementar la quota de mercat dels EUA i competir amb les exportacions agràries d’altres països. Aquests i una amalgama més de programes de subsidis creen per el sector agrícola nordamericà i específicament els grans agroindustrials, tal cúmul de doblers que no existeix cap país en desenvolupament que pugui competir amb els seus preus. il·lusoris .\nDavant aquest tipus de polítiques i pressió que exerceixen els tractats comercials de liberització, els grans beneficiaris han estat les grans companyies agrícoles, específicament Cargill i Archer Daniels Midland (ADM) que, contràriament al mite de que les subvencions ajuden al sector d’agricultors americans petits, han donat l’esquena a la pobresa rural existent als EUA creant noves formes de guanys extraordinaris per els grans productors i els interessos corporatius agroindustrials.\nL’agroindustria i el mite del desenvolupament\nEl model de la modernitat es caracteritza per el següent: que el progrés avanci en una direcció on el que és menys desenvolupat ha d’arribar a un estat més desenvolupat d’agricultura. Per tant, la tasca dels països subdesenvolupats és assolir als països desenvolupats accelerant el procés de la modernitat, esquema ideològic que sorgeix de la revolució verda, la qual promogué els següents criteris: 1) Anar de l’heterogeneitat a la homogeneïtat; 2) Anar de la petita escala a la gran escala; 3) Anar de la dependència de la naturalesa a la dominació de la naturalesa; 4) De la superstició a la ciència; 5) De la producció d’aliments a la producció de mercaderies .\nTampoc podem obviar que els models de producció a partir de la revolució verda han donat cabuda a una intensa ona migratòria cap a les urbs, i les conseqüències de la superpoblació urbana (desbiologització, des-socialització). Exemple d’aquest model de reapropiació de les terres: als EUA, el nombre de granges va caure de 6’7 milions el 1930 als 1’9 milions actuals, essent només 100.000 rellevants per el 60% de la producció , el que demostra que el model de desenvolupament avança eixamplant les esquerdes entre aquells que posseeixen cada vegada més i aquells que tenen cada vegada menys. És aquesta la tendència del progrés i el desenvolupament. Així mateix, existeixen altres aspectes bastant perjudicials d’aquesta tendència, específicament dins del paradigma del creixement agrícola:\n* “(…) Tot problema que sorgeix només pot ser resolt mitjançant els problemes que ho crearen: la inversió.\n* Soscava la capacitat productiva degut a l’erosió, compactació, salinització, acidificació, i la pèrdua d’oligoelements.\n* Creixent vulnerabilitat a les plagues, malalties, el clima, incertesa econòmica i els disturbis polítics.\n* Reducció de la biodiversitat, intoxicació de treballadors, consumidoars, atmòsfera i ecosistema.\n* Reducció del valor nutritiu i del sabor del menjar a favor de la quantitat de producció, resistència al transport i llarg temps dins cambres.\n* Desplaçament de poblacions i potenciació de la diferència de classes en el medi rural, minant els sistemes tradicionals de cooperació.\n* Reducció de la independència dels agricultors” .\nPerò no només es redueix la independència dels agricultors, també s’erosiona la independència i sobirania de països sencers.\nSobre la revalorització dels models de producció originaris. Eixos per a una proposta de sobirania alimentaria\nConsiderant la imperativa construcció d’una política de sobirania alimentària, Richard Levins, assessor científic a la Cuba socialista, proposà que és necessari vetllar per certs criteris:\na) Defensa de la sobirania nacional contra possibles abocaments o xantatges polítics basats en un bloqueig econòmic; b) Contribuir a l’equilibri internacional dels salaris; c) Reducció de la vulnerabilitat dels pobles a les epidèmies; d) Protecció dels recursos aqüífers i eutrofització, voltatilització de nitrits, pols atmosfèrica; f) Manteniment d’una comunitat ecològica d’enemics naturals de les plagues i malalties de les plantes de cultiu; g) Preservació de la nostra capacitat productiva enfront a l’erosió, la salinització, l’acidificació, compactació; h) Protecció de la salut dels agricultors i consumidors; i) Potenciar els llocs de treball, els ingressos per a l’agricultura i vida rural.\nLevins aporta un element fonamental en il·lustrar l’experiència de Cuba pel que fa referència a l’agricultura. En lloc de concentrar-se en granges especialitzades, s’ha conveniat en desenvolupar granges mixtes que produeixen fruita, hortalisses, plàtans i altres, de manera combinada. Aquesta varietat permet un procés de complementació i complementarietat entre els diferents éssers que conviuen a la parcel.la de la següent manera, per posar un dels milers d’exemples: “les plantes de blat de les Índies poden oferir ombra a les lletugues i allunyar als cucs de la fruita del pebres verds, i, quan estan seques, poden protegir els nius de formigues entomòfogues. Les parcel·les que mantenen l’aigua per el regadiu poden també criar peixos, incloent-n’hi alguns que s’alimenten de les larves dels mosquits” .\nA l’actualitat, Cuba està en el procés de convertir quasi la meitat dels seus camps de canya de sucre en granges mixtes que proporcionen llocs de treball de forma més o menys uniforme durant tot l’any, proveeixen de diversos aliments per fer front a les plagues i desastres climàtics i combinen cultius d’alt i baix valor per mantenir tant la nutrició com els ingressos. També, a l’entorn urbà, la producció mesclada de granges, proveeix d’aliments frescs, redueix la densitat urbana, incrementa les zones verdes i proporciona zones d’interacció social.\nÉs important realitzar una reflexió al voltant de la política agrària cubana. Cuba, degut a la seva situació geopolítica, ha hagut de trobar mecanismes d’independència nacional respecte a altres països. Aquest episodi li ha permès general processos de sobirania agrària, entre altres. En aquest context, consideram que Bolívia ha de vetllar per generar mecanismes semblants d’independència, que vagin d’acord amb la visió dels seus diferents sectors culturals.\nSi bé la realitat cubana i la boliviana són bastants diferents i que l’experiència cubana s’ha trobat amb seriosos problemes econòmics, de medi ambient i altres que són els que, precisament, l’han portada a cercar nous paradigmes agrícoles, és important prestar-nos part de les seves iniciatives per canviar la devastadora lògica agroindustrial que s’està consolidant el nostre país i que no ens permet tenir sobirania alimentària. És necessari cercar experiències que en alguns dels seus elements, puguin complementar-se amb la realitat boliviana. A més, hem de tenir en compte que l’experiència cubana està supeditada als camperols i no així a la lògica indígena de producció. Cuba, en general, es circumscriu dins dels paràmetres occidentals de desenvolupament i productivitat. Per aquesta raó, no podem prendre la seva experiència al 100% sense tenir en compte que a Bolívia hi ha una visió de desenvolupament que no és occidental.\nEn aquest marc, un element essencial que Bolívia ha d’entreveure a l’hora de pensar en construir una política de sobirania alimentària, està relacionat amb la visió filosòfica i cultural originaria (aquella diferent a la posició filosòfica i cultural de la societat estatal o nacional). A Bolívia existeixen dos marcs de civilització, aquell que devé de la tradició europea-occidental i aquell que s’estalona a la saviesa que assoliren els originaris d’Amèrica. Si bé la segona ha anat per avall, persisteix i, per això, ha de ser considerada, per primera vegada en el marc de la història, de forma complementària amb la visió occidental.\nD’aquesta manera, consideram crucial, en el marc de la inter-intraculturalitat, incloure a la formulació com en l’aplicació de la política de sobirania alimentària, diferents visions filosòfiques sobre l’aliment, la seva producció, distribució i preparació, en complementarietat, sense imposicions. En el cas bolivià, això significa que la saviesa originària d’unitat del ser humà amb la parcel·la, la terra i l’aliment, ha de considerar-se no només com una forma de produir, preparar i distribuir l’aliment, sinó que també implica proposar que es constitueixin en marcs constitutius de les polítiques d’educació. Amb el terme “constitutius” no ens referim únicament a que en els espais educatius s’ensenyi què és i en què consisteix aquesta forma de producció, venda i aprofitament dels aliments, sinó que plantejam que es constitueixi un eix filosòfic i metodològic que construeixi la pròpia organització dels centres educatius, les seves metodologies d’ensenyança i la seva xarxa curricular.\nSi be a molts se’ls ve a la ment allò indígena quan escolta parlar de d’originari, no és aquesta la figura que estam intentant transmetre. La proposta que denominam originaria devé d’un sentiment, una filosofia, un paradigma i un mode d’existència que assumeix la unitat de l’ésser amb la realitat, a diferència de la proposta que reconeix que l’ésser està en no unitat amb la realitat. Aquesta última és la que es coneix amb el nom de capitalista, occidental, mercantilista, moderna, postmoderna i fins i tot socialista, comunista o tot derivat de la filosofia que arranca de la partició del ser humà/realitat i les seves imminents dicotomies com matèria/esperit, natura/cultura, ésser humà/naturalesa, etc. En aquest entès, el que és originari i el seu plantejament d’unitat no es remet únicament a un grup cultural (sigui indígena o altra), sinó a tota persona que l’assumeixi com un mode de vida. A pesar que molts indígenes transmeten més clarament aquest sentiment d’unitat del ser amb la terra i la realitat, molts altres ja han assumit la proposta de separació i no unitat, i els trets culturals que presenten, es constitueixen en folklore. És a dir, la seva proposta filosòfica ja ha assumit la separació del ser amb la realitat, per la qual cosa se’ls consideraria com part de la proposta de la No Unitat.\nParlar de complementar les filosofies d’Unitat i No Unitat, no és instar a una confrontació racial entre indígenes i no indígenes, com molts solen creure. La Unitat o No Unitat poden expressar-se en qualsevol persona d’aquest món. En aquest sentit, apuntam a superar tot etnocentrisme i consolidar un vertader sentiment de complementarietat i complementació, reconeixent que a pesar de les diferències culturals i biològiques, també tothom som semblants cultural i biològicament.\nMaya Rivera Mazorco i Sergio Arispe Barrientos treballen a la Comisión de Agricultura, Campesinado, Comunidades Indígenas y Etnias del Senado Nacional de Bolivia. Contacteu a: thunhupha@yahoo.com.ar\n Mazorco Irureta, Graciela: Filosofía, Ciencia y Saber Andino: Bases ontológicas, gnoseológicas y epistemológicas de la inter e intra-culturalidad, editado por la Facultad de Ciencias Económicas de la Universidad Mayor de San Simón (UMSS), Cochabamba, 2007.\n Stédile, Joao Pedro: “Foro de Malí: Construyendo consensos”. En: Soberanía Alimentaria Vs. Agronegocio-biocombustibles-transgénicos. Revista América Latina en movimiento (ALAI), 10 de abril del 2007, Quito-Ecuador.\n Rosset Meter/ Martínes Maria Elena: “Propuesta de las organizaciones campesinas del mundo”. En: Soberanía Alimentaria Vs. Agronegocio-biocombustibles-transgénicos. Revista América Latina en movimiento (ALAI), 10 de abril del 2007, Quito-Ecuador.\n Kathleen McAfee. “La Soberanía Alimentaria”. Yale School of Forestry & Enviromental Studies. http://enviroment.yale.edu/documents/downloads/0-9/17.1_McAfee2.pdf\n Amauta, intelectual, hermana y amiga que nos ha trasmitido su sabiduría de unidad con la madre-padre tierra y con la Totalidad en general.\n Bravo, Elizabeth. Impactos de derechos de propiedad intelectual en la seguridad alimentaria. Accion Ecológica. www.accionecologica.org/webae/images/docs/sobe/s4.doc . 14-03-2007\n Mgbeoji Ikechi. An Overview of African Indigenous Knowledge Systems and the Patent Regime. Profesor de derecho del Osgoode Hall Law School of York University, Toronto. Traducción de citas del inglés al español por nosotros.\n Oxfam, Dumping sin fronteras. “Cómo las políticas agrarias de EEUU destruyen los medios de vida de los productores mexicanos de maíz”. Agosto 2003.\n Levins Richard. Una Visión Holística de la Agricultura, las Personas y el Resto de la Naturaleza. Yale School of Forestry & Environmental Studies. http://enviroment.yale.edu/documents/downloads/0-9/17.1_Levins.pdf.\nPosat per Joan Vicenç a les 13:01\nDéu ni dor J.V! Un bon treball.\nPer aconseguit aquesta sobirania només ho veig possible a través d'una via, la prohibició de lliure mercat. Què opines?\nSegurament passa per la creació d'un sistema de producció que valori molt més els mil-i-un aspectes que has comentat que s'estan perdent i es perdràn (que a més, a alguns interessa que es perdin perquè hi hagi aquesta dependència amb les grans multinacionals).\nDe totes maneres, persones que s'adonen d'aquest fet es refugien sense que ningú s'en adoni, fins i tot aquests són erròniament calificats com a "primitius" quan la realitat és que la resta som "ninots amb fils penjants".\nLa llàstima de tot aquest greu problema (Que a casa nostre ja fa temps que passa) és que la gent s'està acostumant a tot plegat sense adonar-se del molt que s'ha perdut i s'està perdent, és a dir, que la societat estava potencialment més preparada per afrontar i lluitar contra aquest problema al principi perquè tenia els valors frescos. Per aquest motiu, si la societat ha d'obrir els ulls, ho farà quan alguna cosa rebenti, quan el problema s'hagi fet gros de tal manera que els valors que has esmentat que es perdràn siguin insignificants comparat el problema que vindrà.\nNo sé si soc massa catastrofista.\nNo crec que siguis catastrofista. personalment pens que als ambulatoris, hospitals, als psicòlegs i psiquiatres hi ha massa gent. Mala senyal. Senyal de malaltia bastant generalitzada. Qualque cosa no va bé ni fisica ni psiquicament o espiritualment.\nEn tot cas la manera com establim contacte amb una cosa tan important com l'aliment i de quina manera ens en servim és un bon indicador de que no tocam gaire amb els peus a terra, descalços i que no ens embrutam les mans de terra tant com caldria, malgrat fos la terra que "embruta" les mans del pagès.\nGràcies pel teu interessant comentari.


Preguntes freqüents sobre el mode de màscara: com comportar-se als\nPreguntes freqüents sobre el mode de màscara: com comportar-se als carrers de Moscou\nAquesta setmana, el règim del cap de setmana ha finalitzat oficialment al nostre país. El president rus Vladimir Putin va anunciar l'eliminació gradual de les restriccions de quarantena l'11 de maig, dirigint-se als ciutadans. Per primera vegada, els alegres habitants de la ciutat van veure com a mínim una petita oportunitat per tornar als seus primers goigs: caminar pel carrer, fer esport a l'aire lliure i en forma física, viatges lliures als seus éssers estimats.\nAl mateix temps, cada regió es quedava amb el dret de decidir com disposar del públic la vida. Per exemple, no s’ha cancel·lat el decret de l’alcalde de Moscou Sergei Sobyanin sobre l’extensió de l’aïllament personal fins al 31 de maig. Al contrari, a la capital es va introduir un règim de màscares addicional, i els residents de la ciutat i la regió tenien encara més preguntes. Responem amb detall els més populars.\nEstil de vida saludable al principi: una llista de control d'activitats que s'han de fer després d'una pandèmia\nQuè només es podia somiar els darrers mesos.\nEl règim d’aïllament d’aïllaments s’ha acabat a Moscou i a la regió de Moscou?\nNo, per ara continuarà sent fins al 31 de maig, tot i que ja s’ha produït la primera onada de restriccions d’aixecament: les empreses industrials i de la construcció s’han reactivat. L’alcalde no té pressa amb la segona fase de mesures d’alleugeriment, perquè, segons ell, hem d’esperar un parell de setmanes més i veure com ens surten les vacances de maig i més gent va a treballar. Així doncs, amb el retorn a la vida social de ple dret, la capital i la regió van decidir ajornar-lo i, probablement, escoltarem informació més detallada més a prop de l’estiu.\nOn podeu anar a la ciutat?\nAquells que no necessiten desplaçar-se encara poden sortir amb respecte raons. Aquests inclouen buscar atenció mèdica, treure les escombraries, anar a la farmàcia o botiga de queviures i caminar amb les vostres mascotes a menys de 100 metres de casa vostra. Per cert, també podeu anar a la dacha! Però per viatjar en transport públic i privat, els ciutadans encara necessiten un passi especial.\nEn els casos en què es pugui evitar viatjar amb autobús o metro, us recomanem que preferiu caminar. Això reduirà el contacte amb altres persones i, a més, completarà els passos diaris.\nQuè li passa al cos si comença a caminar? 10 mil passos al dia?\nUna de les receptes més fàcils per començar a perdre pes i millorar la vostra condició física.\nÉs possible entrenar a l’aire lliure?\nPerò la formació a l'aire lliure a Moscou encara no s'ha inclòs a la llista de bones raons que us permetran sortir legalment del vostre apartament. No obstant això, Rospotrebnadzor va fer una recomanació per permetre als aficionats a un estil de vida actiu participar en activitats a l'aire lliure i el Ministeri d'Esports va donar suport a aquesta iniciativa. Per tant, és molt possibleque en un futur proper se’ns permetrà entrenar en terrenys equipats, córrer i anar en bicicleta.\nA més, el ministre d’Esports Oleg Matytsin va expressar la seva opinió que si es faciliten les restriccions, s’hauria de reprendre l’entrenament local. equips en instal·lacions regionals. En qualsevol cas, tant les lliçons individuals com les de grup només seran possibles si es compleixen estrictes mesures de seguretat.\nMode de màscara: què vestir quan sortiu de casa?\nAquestes mesures només es poden descriure amb una expressió capaç - mode de màscara. Es tracta de portar no només màscares o respiradors, sinó també guants. Aquests equips són necessaris per treballar a l’oficina i a l’empresa, anar a la botiga i al centre comercial, viatges en taxi i qualsevol tipus de transport públic. Per cert, sense equip de protecció individual, simplement se us pot negar la prestació de serveis i se us demanarà que abandoneu la botiga, el metro o el cotxe.\nA més, a tots els llocs públics heu de mantenir una distància social, com a mínim a un metre i mig l'un de l'altre.\nCom portar una màscara correctament i si es pot protegir contra el virus\nRecomanacions de l'OMS i opinió dels experts.\nQuan obriran els gimnasos?\nPer què són pitjors que els centres comercials? Els clubs de fitness, en canvi, poden ajudar a augmentar la immunitat i mantenir el benestar mitjançant tractaments esportius i de spa. I, siguem sincers, els entrenaments a casa ja volen diversificar-se amb alguna cosa. Tot i això, no hi ha previst obrir gimnasos en un futur proper. El mateix s'aplica als llocs d'entreteniment, salons de bellesa, cafeteries i restaurants.\nEls esdeveniments esportius massius continuen prohibits. Probablement, els aficionats al futbol podran anar al partit, per desgràcia, no aviat. Però tots esperem aquest meravellós moment.\nSao Paulo - Katalonski\nPublicació anterior Luxe sobre rodes: quant costen els cotxes de Lionel Messi\nPropera publicació Van dir que el meu cos no era per al podi. Gigi Hadid sobre l'assetjament inicial\nExtrem d’estiu: els millors llocs per fer activitats a l’aire lliure a Rússia\nJuntament amb l’inici de l’estiu, el desig de viatjar desperta amb un vigor renovat. Tot i que les fronteres amb altres països segueixen tancades,...\nLa comunitat corredora ajorna la Mitja Marató de Moscou i altres properes curses\nEn relació amb la pandèmia i l'amenaça de propagació de la infecció per coronavirus, els organitzadors de les iniciatives més massives a Rússia va...\nConsells del passat: com es mantenia un estil de vida saludable a la Rússia tsarista\nLa salut no té preu, els nostres avantpassats també ho van entendre. No es pot comprar salut (és la ment la que la dóna), van dir, i van abordar t...\n5 maneres de reiniciar el cos en dos dies a la muntanya\nTres mesos del nou any van passar desapercebuts, però no per al nostre cos. La fatiga i la falta de son afecten la salut en general; cal recuperar...\nL’entrenament personal: els avantatges del coachingAptitud\nEl meu viatge a córrer: com deixar les coses de banda i anar a una maratóCorrer\nOpinió dels experts: és possible aprimar-se amb oli de cocoTendències\nEl cor és important: com triar un pulsòmetre per a les vostres necessitats?Aptitud\nQuè passa amb el vostre cos si feu el pont de l’espatlla cada diaAptitud\nMessi té 32 anys! Per què tothom estima el seu Instagram?Tendències\nNo sóc la teva àvia: un pensionista que als 63 anys donarà probabilitats a ningúAptitud\nMetall i gràcia. La bellesa que va conquerir les carreres de BMXTendències\nTransferència inesperada a CSKA. El club de futbol va signar un nou cavallTendències\n5 exercicis senzills però efectius per obtenir abdominals perfectesAptitud\nHi haurà algun resultat si feu 200 flexions diàries? Desafiament honest dels treballadorsAptitud\nEliud Kipchoge. Per què és una llegenda, encara que el seu disc no compti?Correr


Wikiloc - ruta Cala Culip-Pla de Tudela-Cala d'Agulles-Cala Portalo-Bac de Galladera - Portlligat, Catalunya (España)- GPS track\nCala Culip-Pla de Tudela-Cala d'Agulles-Cala Portalo-Bac de Galladera\n370 12 117\nCap de Creus - Paratge de Tudela - Cales de Culip, d'Agulles, Portaló, Galladera i Tavallera (senderisme)\nPlatjas Calas i racons de Cap de Creus (senderisme)\nCap de Creus nord (senderisme)\nAraPujo Tots els drets reservats\nVista 2142 vegades, descarregada 39 vegades\nAgafem el cami senyalitzat que ens porta a la Cala Culip i seguim l'itinerari marcat fins el Pla de Tudela, lloc realment espectacular ple de pegmatites esculpides per l'erosió amb formes molt peculiars. Les mes impactants estan indicades amb un troç de metall al terra del cami asfaltat.\nUn cop som al revolt deixem el cami i ens dirigim al mirador de l'illa de Portaló.\nBaixem per unes escales fins a la cala d'Agulles i aprop del petit embassament creuant el rec i enfilant amunt per la roca es pot buscar una drecera per anar a enllaçar amb la pista de Cala Portaló, però es camp a traves i està poc senyalitzat. No el varem fer perque la tramuntana bufava molt fort i no voliem patir cap mal. Varem optar per anar a buscar el cami per la Font de la Teula per enllaçar amb la pista que mena a cala Portaló tot travessant el fondal del rec de Roques Blanques.\nBaixem a la platja de Narganta per la petita tartera marcada amb senyals verds.\nTravessem la platja i ens efilem per la paret que tenim davant (oest) deixant el rec de Portaló a les nostres esquenes. Un cop a dalt, hem de travessar un bon troç de matolls que oculten el cami. Cal vigilar per no perdre la ruta.\nUn cop al Bac de Galladera per arribar a Cala Galladera s'han de buscar fites per seguir la traça quasi a tocar la línea de la costa. Molta atenció en aquest tram els dies de forta tramutana o mala mar. Pot ser perillos!! Nosaltres varem recular perque la forta tramuntana i la mala mar ens recordaven qui mana en aquest indret.\nDesfem cami cap a la Cala Portaló i la pista ample anterior que ens acosta al GR11 un cop travessada la carretera del Far. Seguim el GR fins arribar al punt d'inici.\nEl temps real de marxa ha estat de 3h 20m. sense parades.\nCosta des Xiulet i de Galladera\nPlatja de Narganta\nPlatja de la Cala Portaló\nHola, ha trobat interessant aquesta ruta Cala Culip-Pla de Tudela-Cala d'Agulles-Cala Portalo-Bac de Galladera https://ca.wikiloc.com/rutes-senderisme/cala-culip-pla-de-tudela-cala-dagulles-cala-portalo-bac-de-galladera-6429979 Salutacions, Wikiloc - Rutes del Món\nLa vaig fer juntament amb AraPujo\nDemana a AraPujo que t'afegeixi com a company a aquesta ruta\nSegueix a AraPujo i descobreix noves rutes!


Despús-ahir l’escriptor Éric Zemmour començà la seua campanya per a esdevenir president de la República Francesa, si guanya les eleccions convocades a la primavera. Fou un acte prop de París, a Villepinte, davant deu mil persones, un acte ple de violència i incidents, amb agressions contra els qui protestaven per les seues declaracions racistes i xenòfobes.\nZemmour és un periodista molt conegut perquè durant anys ha participat en tertúlies de diverses cadenes, sempre defensant les posicions de l’extrema dreta, sobretot les més racistes –cosa que li ha costat multes i investigacions que en realitat sembla que no han fet sinó acréixer el personatge. No és polític, no milita en els partits tradicionals, i això sembla anar-li a favor en un moment de desencís generalitzat amb la classe política. No crec que el puguem considerar un intel·lectual, malgrat que haja publicat tants llibres, perquè té un discurs molt prim, molt poc elaborat, gairebé a còpia de consignes i prou, buit de tota originalitat. Però les enquestes avisen que podria superar Marine Le Pen i, doncs, esdevenir l’adversari, segurament, d’Emmanuel Macron a la segona tanda de les presidencials, el 24 d’abril.\nEvidentment, el fet que s’acabe de presentar com a candidat pot donar-li un plus de representació a les enquestes i, per tant, a hores d’ara ningú no pot predir si la seua candidatura es desinflarà o si creixerà. Però la força amb què ha emergit el nou moviment és ben preocupant. I precisament a l’acte de diumenge se’n va saber el nom, que és tota una declaració. És un nom que, al sud, els qui hem hagut de suportar durant tota la vida el nacionalisme espanyol, entenem a primer colp d’ull. Es dirà Reconquête!, en una al·lusió explícita i reconeguda a la “Reconquista”, aquell concepte ideològic inventat, sense base històrica, per la historiografia ultra espanyola que s’identifica obertament en l’imaginari popular amb la derrota i expulsió dels musulmans i amb l’expulsió dels jueus. Zemmour és un gran afeccionat a la història, de manera que el nom és qualsevol cosa tret d’innocent.\nAra com ara, la presència d’aquest partit al nostre país és encara una incògnita. Dissortadament, Perpinyà és avui una plaça forta del lepenisme, la principal ciutat governada pel Rassemblement National, i no sabem encara si això frenarà la implantació del seu concurrent en l’extrema dreta o si, en canvi, hi haurà un transvasament dels votants d’Aliot en les municipals cap a Zemmour. De moment, l’emergència del nou moviment ja té conseqüències nefastes que es fan notar. Com ara que hi haja gent que, en veient la irrupció de Zemmour, tendeix a considerar moderat el lepenisme, a veure’l més centrista, una cosa que seria terrible, a més de ser un error gros. I també que, tenint en compte que la dreta republicana no té cap força ni ambició i que un dels candidats de l’extrema dreta passarà a la segona tanda, Macron ja organitza la seua campanya entorn de la idea que tothom ha de votar-lo a ell com a mal menor per a frenar l’extrema dreta, una conseqüència nefasta del diabòlic sistema electoral francès, que en la segona tanda només deixa triar entre dos candidats.\nSiga com siga, finalment, resulta massa preocupant i significatiu que la campanya de les eleccions presidencials franceses siga dominada per l’extrema dreta. I cal cridar l’atenció sobre el perill que aquesta expressió política capitalitze la frustració i la còlera arran de la brutalitat del sistema. Ja manen en diversos països, fa quatre dies vam saber que pretenen formar un grup nou al Parlament Europeu, que seria el tercer de la cambra, i avancen significativament en el debat polític continental.\nPer a Europa l’escenari d’una extrema dreta manant no tan sols a Polònia i a Hongria sinó també en estats com Itàlia o els estats espanyols o francès hauria de ser un toc d’alerta definitiu sobre l’impacte de les polítiques irracionalment severes adreçades a la població. I sobre la frustració que creix arreu. Un llibre recent de Myriam Benraad (Geopolítique de la colère) adverteix amb molt d’encert que si fa trenta anys la fi de la política de blocs i la globalització eren percebudes arreu com un moviment positiu i alliberador, avui en canvi la població en contempla les conseqüències amb una barreja explosiva d’ira i còlera que pot fer esclatar el món tal com el coneixem. Zemmour i la violència brutal, salvatge, que vam veure que expressaven els seus seguidors despús-ahir a París, haurien de ser un advertiment seriós que se’ns acosta un problema molt gros.\nVilaWeb necessita el vostre suport per a continuar-se publicant. Si encara no en sou subscriptors, us convidem a fer-vos-en.\nQuan l’esquerra traeix, guanya l’extrema dreta. I fa molts anys que les esquerres, a França però també ací, fan polítiques neoliberals amb un somriure de cartró pintat a la cara. I la gent en pateix les conseqüències. llavors, apareix un salvador que aplica una solució senzilla a un problema que no ho és. Per exemple: esteu molt malament, però no és perquè els rics s’enriqueixen cada vegada més i no paguen imposts. És perquè venen els immigrants a furtar-vos la feina. Al mateix temps, els rics necessiten aquests immigrants, com a motiu per convèncer la població (que s’ha de mantindre en la ignorància, d’ací el desastre del sistema educatiu) i per a tindre mà d’obra esclava. L’altre dia em van explicar a Tarragona que “si tens esclaus, tot resulta més fàcil”. Era un aclariment a com s’havien construït les muralles.\nSí el que passa a França amb Éric Zemmour és molt preocupant. Entre altres fer semblar que Marie Le Pen sigui moderada.\nEl que passa a França aviat passarà aquí. El món està molt connectat.\nLes causes: el capitalisme és brutal, enriqueix una minoria i ha destruït la classe mitjana, ara hi ha moltíssima pobresa, fins i tot tenint feina.\nI l’esquerra no fa res. Només en tenen el nom. Posar intermitent a l’esquerra i anar a la dreta. Enganyar una vegada i una altra. Com voleu que la gent no estigui disgustada?\nEn Josep Usó, com ens té acostumats, desenvolupa l’editorial molt adequadament cap a dos aspectes que sovint remarquen els comentaris i tenen poca o nul.la resonància a VilaWeb: la ficció del mot esquerres arreu i les conseqüències nefastes de la globalització neoliberal. On, en un mercat d’oligarques i esclaus, capitalisme i comunisme conflueixen.\nPS. Per altra banda, res que no estigui narrat en el mural del consell de Seguretat de les Nacions Unides, obra d’En Per Krogh (1952).\n06.12.2021 | 23:39\n“Hi ha un terrorisme de base, que emana del control global dels doblers sobre La Terra, i que atempta contra tota la Humanitat” …. la frase no és meua, entenc que es refereix a la globalització neoliberal …. la va dir el 2019 el Papa Franciscus, si no vaig errat\n07.12.2021 | 00:10\nFins ara el possible ascens de l’extrema dreta al poder era de les coses que ens feia més por perquè tenim memòria històrica i no volem que torni a passar el que va passar. Vista la deriva dels poders neoliberals que nom del bé comú van tendint a llevar els drets fonamentals de les persones amb el pretext del covid i la deriva cap a una dictadura sanitària començant per un segregacionisme absurd i irracional, no sé qui em fa més por ara mateix. Perquè tenim memòria històrica i no volem que torni a passar el que va passar!\nSe’ns acosta un problema ben gros, potser sí, pero hi ha un problema crònic molt més gros encara que ja el tenim a sobre, i a l’editorial no se’n parla.\nTotes les expectatives de l’ultradreta a Europa es suporten -només-, en la desinformació de la població.\nTot i ser un fenomen ben estrany, resulta que ho hem vist al regne d’Espanya i passa igual a la República francesa i a Italia, Polònia o Hongria.\nL’esquerra que naturalment té un programa de valors socials, polítiques de respecte al mediambient i d’equilibri econòmic, no guanya mai les eleccions.\nDes de la infancia, fa ben bé setanta anys, quan hi havia el control dels mitjans pel dictador Franco, i després amb la monarquia instaurada pel mateix dictador, he vist com la majoria de la població encara ara viu desinformada.\nNo ho he entès mai.\nSempre es trien per governar les opcions polítiques de corrupció comprovada i publicada que, a més, no han complert abans les promeses electorals i no els hi retreuen. Amb aquest panorama segueixen guanyant poder, o fan pactes postelectorals contra natura.\nVotar això és un desastre.\nDoncs tot i això, aquests grups cada cop continuen guanyant les eleccions i és obvi que no satisfan les necessitats i les expectatives socials.\nEl problema no és la ultradreta sinó la majoria de gent desinformada que els vota, amb la complaença de l’esquerra que s’ho deixa fer, i en tants anys, encara no han vençut mai en la partida que es juga en el tauler de la informació.\n¿I qui hi ha d’intel·lectual, a l’espectre polític?\n07.12.2021 | 06:23\nDoncs miri Sr. Pere-Andreu Ubach, aquesta podria ser la pregunta del dia. Però vaja, com vd sap i tots, cap ni un, per això va tot com va tot, aquí i a tot arreu.\n07.12.2021 | 06:25\nEls que fa dècades que vivim a França estem acostumats a combregar amb el pedrosanchisme de “ui, que ve la ultradreta !”.\nPerò hi ha força diferències amb la fauna ibèrica, que espero que continuaran. A França, el feixisme no ha estat un Àlien dins del cos d’un partit”moderat”, com Vox a les entranyes del PP.\nDesprés, el pacte republicà ha funcionat com a cordó sanitari contra Le Pen i família. Perquè ha funcionat? Perque una bona part de la societat francesa és profundament anti-feixista, com ho som els catalans.\nLa diferència és que aquí s’atreveixen a plantar cara (tot mirant d’arribar-hi) a l’infumable “tête à claques” d’en Zemmour.\nJa veurem com s’acaba, tot plegat.\n07.12.2021 | 06:39\nEl senyor Josep Segura ho encerta de ple. Contràriament a la francesa, la societat espanyola és essencialment feixista. Fins quan els polítics catalans continuarant fent el paper de cuc miserable ?. Espanya és irreformable.\n07.12.2021 | 07:13\n“Se’ns acosta” un problema…? El portem tan inculcat, que no ens adonem que el problema és amb nosaltres de fa temps. Però el confort particular no ens ha permès veure’l. I el problema és mundial.\n07.12.2021 | 07:29\nSom esclaus amb un FACHAPORS que ens dona AUTONOMIA NO LLIBERTAT\nSi això no ho tenim clar… mai serem lliures ni dignes.\nEl problema no es sanitari sino de control poblacional… ara és el vei qui et senyala, gratis i controla.\nEstá tot relacionat… si un independentista vacunat es creu amb el dret a castigar a un independentista no vacunat algo no está funcionant al marge de la disfunció de les vacunes experimentals i tot comença a grinolar.\nIndependentistes d’esquerra o de dretes, obeiu als poders i mitjans. No haurá mai independencia MAI més, molt menys inoculats experimentals preocupats d’un paper saludable… la majoria, doncs pifiada llibertat… no faré més comentaris a la vostra editorial Vicent.\n07.12.2021 | 07:51\nDeixem-nos d’eufemismes. No hi ha dretes ni esquerres, hi han atracadors i atracats, esclavistes i esclaus, destructors i destruïts, assassins i assassinats. Sempre ha estat així i les societats actualment no canvien gairebé mai perquè la política pel bé social ja no existeix, sinó que l’han transformat en una espècie de lliga de futbol en què guanyi un o guanyi l’altre, el futbol continua endormiscant la societat a base de la por al pitjor o a l’encara pitjor. Els que volem avançar sortint d’aquesta “sopa boba”, som trets del terreny de joc ridiculitzats i humiliats, servint d’exemple del que no s’ha de fer ni de pensar. El progrés no guanya gairebé mai, no pas perquè els que el voldríem siguem idiotes o ens agradi perdre sempre, sinó perquè els polítics del poder saben que només ho podran seguir sent mentre prevalgui com a únic valor la força bruta. Per això, tots els governs immobilistes prefereixen comprar armes gastant tots els pressuposts, que educar la població, i els encanta que els seus votants no s’arribin a la boca… així menjaran menys, deuen pensar. Els països nòrdics són el més indesitjable per als bàrbars del continent, perquè demostren que el coneixement és l’únic camí cap a la felicitat dels pobles, i això els fa molt mal, i els anul·len i proclamen la gran bestiesa amb la qual justifiquen el seu èxit repetint l’estupidesa de què són molt pocs. L’única manera de poder sortir d’aquest laberint dissenyat sense sortida, se’n diu revolució, paraula que el feixisme ha traduït històricament com a desastre i caos -perquè per a ells realment ho és-, encara que a la majoria de països amants del progrés signifiqui des de sempre: llibertat.\nI mentrestant aqui discutant sobre el 6%…abans era el 3%.\nSort al poble, la necessitara.\nBona editorial i bons comentaris!\nQue Pablo Iglesias aplaudeixi al Rey i que la Colau no foti res… A qui votarà la gent que vol que canviïn les coses?\nViure sota un govern de Vox seria pitjor per la llengua catalana que aquest del PSOE? Si et volen matar i t’ensenyen l’arma, reacciones. Si t’enverinen lentament sense que ho notis…\n07.12.2021 | 09:13\nContinuï escrivint, si us plau.\nExplicar els programes de cada partit, explicar els programes mentida, controlar si els partits compleixen les seves propostes, invitar a la reflexió…aquests és el paper de l’esquerra, els demòcrates i la premsa lliure, informar informar-se i denunciar les mentides de la premsa, no deixar passar-ne cap. Només una societat culta pot evitar aquest mal tant i tant gros que arriba a poc a poc, ho tenim pelut.\n07.12.2021 | 09:52\nAquest “Neo populisme” de dreta erròniament anomenat “extrema dreta”, i dic erròniament perquè aquest nom no només no explica res sinó que augmenta la confusio, neix com una resposta a les polítiques transversals que les dretes i les esquerres tradicionals practiquen i que conflueixen en un extrem centre com el de Macron o en la fracasada esquerra morada de Podemos.\nOccident està vivint un malestar profund, una degradació de la qualitat de vida dels seus ciutadans que els partits tradicionals no només no encerten a gestionar sinó que exasperen la població.\nLes crides a la por al llop de “l’extrema dreta” acabaran convertint-se en el contrari. En una crida a que arribe el llop d’una vegada si no es prenen mesures i s’atén al malestar profund de la població.\nQuan es percep que PP i PSOE són dues versions de la mateixa política, l’aparició d’un tercer protagonista en el joc és inevitable, i aquí, al nostre país, (on millor situat s’està, ies podria fer una política clarament diferenciada de l’espanyola) el seguidisme d’una de les dues potes que practiquen tots els partits que se’n diuen sobiranistes està desmobilitzant l’electorat i fent malbé un capital polític immens.\nNo és cap casualitat. Com no va ser cap casualitat la figura de Tremp. Com no va ser cap casualitat la sortida de l’armari del franquisme el 2017…. Com no és cap casualitat la falta d’estima dels representants legítims del catalans que van haver de triar entre presó i exili. Mentre l’espanyolisme del PSC hàbilment sap fer confrontar als partits independentistes i distreure el personal en les pugnes per triar més estratègia de càrrecs i deixalles de poder, no pas com obrir el camí capa la llibertat i els drets humans. És una etapa de gestació de dogma repetida al llarg de la història en la que “qui mana fa por” marca comportaments que en aquest cas vol dir rivalitat i competició. A ningú se li acut de vacunar contra aquest malèfic virus.\nCom ja ha fet esment un subscriptor de Vilaweb, la societat espaÑola majoritàriament es d’ideologia franquista.\nVols més exemple Vicent quant el partit franquista de Cs, va ser el partit més votat en unes eleccions en el parlament de Catalunya, amb el missatge sobre la IMPOSICION DEL CATALAN; crec Vicent que no cal dir d’on varen sortir majoritariament aquest vots, et sona el cinturon rojo?\nPerò com he fet esment més d’una vegada en Pla ja fa molts anys va dir, lo més semblant a la dreta espanyola és l’esquerra espanyola.\nCom definiries Vicent la Colau i la seva amiga Oltra? d’esquerres ?\nSi alguns no volen veure perquè puja l’extrema dreta a Perpinyà , és que tenen pa a l’ull i nosaltres cada dia estem una mica més a prop del problema dels nostres veïns.\nFa seixanta anys els joves immigrants que arribaven a Perpinyà molts primer aprenien català perquè la gran majoria de patrons el parlaven i a poc a poc va anar desapareixen.\nA “El món d’ahir. Memòries d’un europeu”, Stefan Zweig va intentar explicar (i explicar-se) com, de manera incomprensible per a ell, a Europa havia esclatat la primera guerra mundial. Segons el seu parer, no hi havia cap motiu que ho justifiqués. Era com si els estats s’haguessin tornat bojos de cop.\nEn comptes de globalitzar els valors humans, el món capitalista va globalitzar l’extracció del diner fent treballar als pobres i miserables per tal que els rics poguéssim consumir més i més barat. Es van ventilar els aranzels que era la única cosa que protegia els treballadors dels països rics. Encara hi som i els fluxos migratoris augmenten. Alguna cosa no va bé.\nSi apareixen i creixen les teories salvadores és perquè la socialdemocràcia no pot governar les grans corporacions que controlen l’economia mundial. Bauman ja ens va avisar.\nSi fan créixer la ultradreta, si el centre esquerra retalla els drets individuals i col·lectius, per alguna cosa deu ser.\nAlguna cosa no va bé i, si el model de la globalització fa un pet, caldrà reprimir qualsevol intent de protesta. La ultradreta estarà esperant als governs.\nLa frustració de la població alemanya, oprimida i humiliada per les mesures sense escrúpols dels aliats post primera guerra mundial, va provocar la aparició de les SA nazis i l’arribada al poder democràticament de Hitler.\nEl que va venir després és el patiment i la mort de milions de persones a mans dels “salvadors” de la pàtria, la Segona Guerra mundial. Era molt fàcil, només calia canalitzar la frustració i la ira del poble, degut a la cobdícia i la ineptitud dels governants de torn, amb solucions i promeses simplistes, que no pensaven complir.\nNo oblidem que el règim stalinista era, si fa ni fa, rl mateix i amb un origen semblant.\nAvui dia a Alemanya també hi ha partits d’extrema dreta, neo nazis, però la diferència amb espanya és que a Alemanya es va jutjar i condemnar els genocides del partit nazi. Només cal veure en la presa de possessió del primer govern post Merkel, que un dels ministres diu sense embuts que la, extrema dreta és un problema greu a vigilar de prop.\nAquí a espanya això no ha passat, el colpista, el dictador feixista Franco, va morir al llit amb tots els honors i va desar el seu llegat ben lligat: nomena un borbó com a rei, l’exèrcit, la administració i la judicatura els controlen els seus, i els polítics sorgits en la falsa democràcia de la constitució del 78 eren o franquistes disfressats, o falsos esquerrans (Felipe González i Alfonso Guerra en són el millor exemple), o esquerra submisa i que va pagar el que sigui per a tenir visibilitat.\nFranco, el genocida, va assassinar els que tenien idees republicanes o els va obligar a marxar a l’exili.\nQuè queda avui a la irreformable espanya? Bàsicament o feixistes/espanyolistes convençuts, o gent client del pa i circ.\nCom diu altre subscriptor sobre França, allà encara hi ha cultura i força esperit crític a la població.\nÉs la gran diferència.\nLa diferència d’esperit crític a la península ibèrica es pot mesurar amb dades sobre vaccinació de pauta completa a data d’avui:\nPaïsos Baixos: 72%\nLa nostra credulitat institucional té 10 punts percentuals per sobre de la dels nostres veïns del nord. La inoculació del sistema de la Inquisició española al s. XV deu haver deixat la seva traça en les generacions actuals…\n07.12.2021 | 13:04\nNo és que se’ns acosti “un problema molt gros”; és que el tenim ja amb nosaltres. No l’hem creat perquè ja hi era, però l’hem anat protegint i consolidant durant llargues dècades.\nUns quants l’han propiciat des de la seva condició de pobres i dominats, amb el secret desig d’esdevenir rics i dominadors i, si no ambdues coses, sí com a mínim la segona. Blasmen els poderosos, però els admiren i envegen i, de fet, volen ser com ells.\nDe la resta, la meitat mai no s’han oposat al creixement del feixisme, tot considerant-lo un malson irrepetible de temps passats, i creient -o volent-se creure- que viuen al millor dels mons possibles. Ingenus i babaus si de debó s’ho creuen.\nL’altra meitat se n’adonaven, però la covardia, filla de la por, sempre els ha privat del coratge imprescindible per plantar-li cara. Pagaran la recuperació de la llibertat perduda a un preu més alt del que haurien pagat per conservar-la.\nConnivència, ignorància -real o fingida- i covardia. Les tres xacres que poden acabar sotmetent el món, si no l’han sotmés encara, a la dominació de la mateixa bèstia, per occir la qual, molts milions d’homes i dones lluitaren sofriren i donaren la vida.\nLes mateixes xacres que poden acabar sotmetent, si no l’han sotmesa encara, la nació catalana als designis exterminadors de l’únic poble europeu del que el feixisme mai no fou desarrelat.\nEl mal acaba triomfant sempre, més que per l’acció dels dolents, per la inacció dels bons.\n07.12.2021 | 13:51\nEl moviment polític d’ultradreta és cíclic. S’arriba a aquesta situació per un menys preu a l’evolució cap a l’èxit que han exhibit els liders d’ultradreta. Llevat del país germànic, amb Merkel al capdavant de la lluita contra aquestes bèsties humanes, els altres països han acusat una deixadesa incomprensible sobre les conseqüències tant nefandes que, en el futur, s’abaten contra el món actual. I, doncs, què pensen fer els senyors de l’esquerra? Continuaran mirant-se el problema de lluny o, per dignitat i seguretat universal, tractaran d’eliminar aquesta xacra que, si més no, tantes vides ha costat a la humanitat? Continuarà Espanya subvencionant partits feixistes ? Que s’ho rumiïn, però amb la urgència deguda i mirin de posar remei ben aviat. Ja s’ha perdut massa temps!!\nEl discurs populista de dretes guanya també, i potser sobretot, perquè el discurs d’esquerres és, a banda de també populista, de vergonya aliena.\nNi Eric Zemmour ni l’extrema dreta ni els populisme són el problema, només són els símptomes, el problema son els polítics professionals que només procuren pel seu partit i no pel seu país ni per la gent que els voten. La mediocritat d’aquests personatges és desesperant.\n07.12.2021 | 17:24\nEl dogma de l’esquerra nodreix directament aquesta ultradreta. És un cercle destructiu.\nSi es creen guetos, barraquisme vertical, és perquè el poder vol una societat sense cohesió. És el mateix poder que manté la pobresa a fora dels seus estats. La cobdícia.\nA Villepintes, periodistes de Mediapart i de la cadena TMC van ser apallissat també\nÉs difícil observar sense pessimisme la situació política mundial.\nTanmateix, pot ser interessant analitzar críticament la mirada que fem.\nNomés per posar uns exemples.\nEls països de la UE han destinat quantitats fabuloses de diners a les vacunes, però la sanitat pública segueix en una situació de mínims. I quines quantitats es destinen a investigar sobre la covid persistent, etc?\nL’any 2020 la UE va gastar una quantitat rècord en l’àmbit militar [https://www.vilaweb.cat/noticies/despesa-militar-record-unio-europea-coronavirus/].\nI no és que faltin recursos. Els beneficis de les entitats financeres i de les multinacionals no només no són negatius sinó que són desmesurats.\nAquest comportament no és gens racional. Els grans dirigents mundials no es comporten racionalment.\nAquesta és la dada que cal tenir present quan intentem entendre les raons dels grans dirigents mundials [aquests que no votem, ja que no estan a la vista].\nNo caiguem en la trampa de sempre. Mantinguem el rumb cap a la Independència marcat el 1r d’octubre i declarat amb la DUI del Parlament Català del 27 d’octubre de 2017, no ens creguem allò d’ai que ve el llop, perquè el llop acaba venint sempre de totes maneres i hem d’ intentar que no ens enxampi al mig.\nDe cap manera de caure en la trampa de sempre d’ajudar Ñ. Embolicar-nos amb Ñ sempre és la nostra perdició. Ho va ser per Macià, va acceptar l’estatut que sempre ha estat prostituït, i el llop, la guerra, va venir igualment i ens va enganxar al mig.\nIntentar salvar Ñ o salvar-nos amb Ñ, va ser la perdició de Companys fent la guerra amb la República espanyola que li va usurpar tot i Ñ la de sempre, la que mata i la que usurpa segons li convé el va matar!\nAra, el qui s’ha embolicat amb Ñ és ER i al preu de trair i desmuntar el “Procés de Recuperació de la nostra Independència.\nEstiguem al cas i apunt. Preparem-nos des de Waterloo i des del territori per quan vingui el llop ja ser fora d’aquesta ratera Ñ o fotre el camp a corre cuita d’aquest estat enemic de Catalunya, aquest estat que sempre ens ha odiat i envejat fins voler-nos destruir i fer desaparéixer amb genocidi i colonialisme.\nFora Espanya i fora l’ER i demés retardaria, sempre a l’hora de la veritat, estúpida, traidora i vergonyant.\nEstic molt d’acord amb el que s’ha dit, per tant, no cal repetir. Arribar a la conclusió que els partits estan a les ordres de les elits és molt decebedor, on és la democràcia? Cal anar a votar?\nPer què es vota a l’extrema dreta? Els motius són diversos com ja s’ha dit. Tenim un problema molt greu, el de les grans migracions. No parlo de l’immigrant de manera individual, parlo dels grans moviments de persones que poden fer canviar la fesomia d’un país, com és el cas de Catalunya o d’Europa. Qui les provoca? Hi pot haver una finalitat econòmica però, també, de desfer les nacionalitats europees. L’estat espanyol ha fet entrar sud-americans cap a Catalunya per fer desaparèixer la llengua catalana. Ja fa uns anys, una sud-americana ens va explicar que quan va baixar de l’avió, li van donar 500€, li van dir que anés a Catalunya i no parlés mai en llengua catalana. Actualment, continua passant però sense diners i de diversos llocs.


Química de Yodo Hipervalente: Nociones básicas y aplicaciones avanzadas en reacciones de acoplamiento C-H tipo Yodonio-Claisea | Biblioteca IQS\nQuímica de Yodo Hipervalente: Nociones básicas y aplicaciones avanzadas en reacciones de acoplamiento C-H tipo Yodonio-Claisea\nNúñez Bendinelli, Alberto\nEl iode és un halogen característic en quant a la seva reactivitat. Degut a la seva posició a la Taula Periòdica, on els elements adquireixen un major caràcter metàl·lic, el iode té una major capacitat d’assumir els estats d’oxidació de +3 i +5 conformant espècies relativament estables. Les molècules que presenten àtoms de iode en aquestes valències inusualment elevades són conegudes com a espècies de iode hipervalent. El present treball es centra en els compostos de iode trivalent, anomenats λ3-iodans, i pretén per un costat explicar la seva química fonamental, i per l’altre desenvolupar una proposta en quant a l’ús d’aquestes espècies en reaccions d’al·lilació C-H.\nDegut al seu elevat estat d’oxidació, les espècies de iode hipervalent, en el seu conjunt, intervenen sovint en reaccions d’oxidació, incloent-hi les reaccions de funcionalització oxidant de substrats. Un nou exemple d’aquesta última classe de reactivitat és l’acoblament de fragments carbonats a un arè que alguns tipus d’aril-λ3-iodà duen a terme. En aquests, els centres de iode hipervalent actuen com a grups directors en la funcionalització C-H dels seus fragments aril. Aquesta reactivitat característica va ser batejada com a reacció iodonio Claisen, degut als seus paral·lelismes amb la clàssica reacció de transposició descoberta per Ludwig Claisen al 1912. Fins a dia d’avui, han sigut descrites les reaccions d’al·lilació, propargilació i benzilació a través de la reacció iodonio Claisen. En elles s’aconsegueix acoblar a l’enllaç C-H de l’arè un fragment al·lil, propargil i benzil, respectivament, sense necessitat de fer servir un catalitzador metàl·lic.\nEl nostre grup d’investigació s’ha centrat al llarg dels últims anys en l’estudi del patró de reactivitat definit per aquesta reacció i en l’exploració de noves metodologies dins del seu àmbit. En la mateixa línia, aquest treball recull també un conjunt de propostes centrades en la reacció d’al·lilació iodonio Claisen. En algunes d’elles es proposa l’ús de potencials substrats cíclics d’al·lil silà per a dur a terme aquest acoblament, l’ús dels quals es troba en gran mesura inexplorat. Addicionalment, a mode d’il·lustrar la versatilitat que ofereix aquesta classe d’acoblament de les espècies del iode hipervalent, es proposa una possible ruta sintètica de l’àcid iopanoic per via de la reacció d’al·lilació iodonio Claisen. Aquest fàrmac és àmpliament emprat com agent de contrast a les proves de colecistografia oral, a més de comercialitzar-se com a medicament per a tractar l’hipertiroïdisme.


fira avellana, la selva\nLa Selva - 16/09/2019 - 17:24\nEs tracta d'un esdeveniment gastronòmic amb molta tradició i un dels més destacats de la comarca\nLa Fira de l'Avellana de la Selva que es celebra a Brunyola del 4 al 6 d'octubre promet ser molt especial, ja que enguany s'arriba a la 25a edició. En motiu d'aquest aniversari, el programa de la fira presenta un ampli ventall d'activitats amb l'avellana com a gran protagonista.\nL'inici de la fira serà el divendres amb un sopar popular organitzat per l'Associació de Joves de Brunyola i Sant Martí Sapresa. Per a poder gaudir de l'àpat, que anirà acompanyat d'un espectacle amb màgia, caldrà reservar tiquet abans del mateix 4 d'octubre.\nEl segon dia de la fira començarà a les 8 del matí amb un taller d'anellament científic d'ocells que anirà a càrrec del Consorci del Ter. Paral·lelament, els visitants podran gaudir d'una visita guiada al castell de Brunyola. La visita es podrà repetir el diumenge i anirà a càrrec de Lourdes Serra. Ja a les 12 del migdia, la sala superior de l'Ajuntament acollirà la inauguració de la fira amb la presència del seu coordinador, Joan Carles Codolà, i de diferents autoritats. Tot seguit, també s'inauguraran les exposicions 'Ampolles i garrafes' de Mercè Reverter; 'Escenes d'una vida tranquil·la' de Josep Vilallonga; i 'Família i paisatge, retrats en 3D (1900-1936)', una mostra de la col·lecció de fotografies estereoscòpiques del fons Vilallonga.\nLes persones que assisteixin a la fira durant la tarda del dissabte tindran l'oportunitat de gaudir d'un vermut amb avellana i degustació de productes 'km 0' amb avellanes. Les elaboracions són cortesia dels restaurants Can Gabatxó, El Castell, Can Segarra, Horta d'en Puig de Brunyola; del Restaurant Can Valls de Sant Martí Sapresa; de la Granja Mas Bes (Salitja), i dels Embotits Boada Porcel i Pastisseria Noguera de Vilobí d'Onyar.\nAl llarg de la tarda també es portarà a terme un taller familiar (15h), una visita guiada al Castell de Brunyola per a nens i nenes (16:30h), i una animació infantil a càrrec del grup 'Els Xancleta' (18h). Prèviament, els visitants també podran descobrir la història dels masos de la zona, l'evolució de l'avellana a Brunyola i mètodes de recol·lecció, i demostracions al camp a càrrec de Ricard Teixidor. El dia acabarà amb el 12è Concert Avellana Jove, que enguany comptarà amb les actuacions de FOK, Miquel del Roig, PELUKASS i un Dj.\nEl darrer dia de la XXV Fira de l'Avellana de la Selva obrirà amb una xerrada-taller que anirà a càrrec de la nutricionista Anna Costa. 'L'avellana, un aliment funcional dins la teva dieta' tindrà lloc a la sala d'actes de l'Ajuntament a partir de les 10 del matí. Dues hores més tard, l'església parroquial de Brunyola acollirà una missa amb l'acompanyament de la Coral del GEiEG.\nEl diumenge a la tarda (17:30h) també està prevista la realització de diferents concursos: 'IV concurs d'acollir avellanes en mà', 'XVII concurs internacional d'esclovellar avellanes' i 'X cursa amb sacs a l'esquena VI memorial Pere Parera. Totes les activitats tindran lloc a la plaça del Castell de Brunyola. Abans de la cloenda de la fira, encara hi haurà temps per una cantada d'havaneres amb el grup Els Pescadors de l'Escala (18:30h) i un rom cremat (19:30h). La 25a edició de la Fira de l'Avellana de la Selva arribarà a la seva conclusió a partir de les nou de la nit.


La cura dels pneumàtics | Consumer\nLa cura dels pneumàtics\nSón els responsables de mantenir el nostre vehicle 'pegat' al sòl i per tant, un dels principals elements per a la nostra seguretat\nData de publicació: Divendres, 13deSetembrede2002\nCoixí de seguretat, ABS, pretensors, capçals i altres elements han convertit el nostre vehicle en una cel·la de seguretat. El que no ha variat substancialment des dels orígens de l’automòbil és la cura i manteniment dels pneumàtics, que depenen d’una inspecció visual periòdica per part nostra. Un pneumàtic gastat, malgrat tots els avanços tecnològics, constitueix un greu perill per a la nostra seguretat i la dels altres conductors.\nSi bé alguns vehicles d’alta gamma han incorporat un sensor de pressió que ens avisa quan hem de passar per la gasolinera, per a la majoria dels conductors continua sent una labor manual, que ha de fer-se cada mes. No és bo fiar-se de les inspeccions visuals, o de la típica patadita per a comprovar la seva duresa.\nEl millor és adquirir un mesurador propi, ja que els que disposen les gasolineres poden haver perdut el seu correcte calibratge per l’ús continuat. Perquè el mesurament sigui correcte és imprescindible que el pneumàtic estigui fred, ja que l’augment de la temperatura varia substancialment la pressió de l’aire en el seu interior. Com a norma general, cal mesurar la pressió abans d’haver superat els 10 quilòmetres recorreguts.\nLa pressió adequada la trobarà en el manual que el fabricant li proporciona amb el seu vehicle. Bandegi la falsa idea que un pneumàtic amb més pressió consumeix menys gasolina. No és cert. L’única cosa que aconseguim és impedir que la banda de rodadura es desgasti uniformement i reduir la superfície de contacte amb el sòl, augmentant el risc de sortir-se ‘’ en les corbes.\nEl mateix es pot dir d’un pneumàtic amb escassa pressió. L’augment de superfície en contacte amb el sòl augmenta exponencialment el risc d’aquaplaning ‘’, és a dir, que el pneumàtic no sigui capaç d’evacuar l’aigua de la carretera i patini sobre la seva superfície.\nUn altre element fonamental és el dibuix. La norma indica que la seva profunditat ha de ser superior a 1,5 mil·límetres. Tots els pneumàtics tenen marques de desgast inserides en els canals d’evacuació, encara que una moneda també pot ajudar-nos en el mesurament. Cal tenir en compte que, per sota de dos mil·límetres, el\nrisc d’aquaplanning ‘’ augmenta considerablement.\nLa vida mitjana d’un pneumàtic s’estima entre 35.000 i 40.000 quilòmetres per a una conducció normal. Un conductor agressiu redueix considerablement la vida útil de les seves rodes, amb el consegüent increment de costos. Sortir d’un semàfor ‘cremant roda’ els gasta inútilment mentre que una frenada brusca els ‘aplana’.\nQuan retiri les cobertes velles, no s’oblidi de portar-les al taller perquè finalitzin els seus dies en una planta de reciclatge. Els seus components són altament tòxics. Una altra possibilitat és la del recautxutatge. La recent aprovació de normatives europees i homologació obligatòria de les empreses del ram han augmentat les garanties d’una activitat que tradicionalment no gaudia de la confiança dels clients.\nneumático-ca roda vehicle


per Redacció 12 de juny de 2019 17:36\n"Segueixo creient i lluitant per la democràcia, la llibertat i la justícia. Segueixo creient i defensant el dret a la lliure determinació de Catalunya, el diàleg i el respecte a la pluralitat com a única via per a la resolució dels conflictes". Així de clar ha sigut Joaquim Forn en les seves últimes paraules davant del tribunal que l'està jutjant per rebel·lia per l'organització del referèndum de l'1-O.\nEl regidor electe de Junts per Catalunya, que dissabte serà al ple d'investidura de l'Ajuntament de Barcelona, ha assegurat que defuig "la intolerància i qualsevol actitud o acció violenta". Però ha insistit que "després de 19 mesos a la presó" els seus "ideals" i "principis polítics es mantenen ferms".\nTambé ha advertit que està "més convençut que mai, que només des del diàleg, serem capaços de resoldre el conflicte polític que tenim plantejat".\nTanmateix, a banda defensar les seves idees també s'ha defensat ell mateix. "Puc haver comès errors, però en cap cas he obrat comprometent la seguretat dels ciutadans", ha dit.\nDe fet, la seva intervenció ha començat negant "rotundament" que la seva actuació "com a membre del govern català tingués com a objectiu liquidar la Constitució espanyola i atacar l'ordre constitucional utilitzant la violència".\nPer ell, segons ha dit a Manuel Marchena i els altres magistrats del Suprem que el jutgen, "si avui estem davant aquest tribunal és per un fracàs de la política i com a càstig al desafiament polític que va representar l'organització del referèndum de l'1 d'octubre. Un referèndum que comptava amb l'aval d'una majoria molt qualificada del Parlament de Catalunya i del suport també molt majoritari de la societat catalana".\n"Des del govern, sempre vam pensar que hi havia una altra manera d'interpretar la llei, que aquesta no està fossilitzada i que una interpretació més flexible permetria arribar a un acord que conduís una sortida pactada a les nostres reivindicacions.\nAquesta voluntat de pacte, es va manifestar reiteradament, abans i després de la celebració del referèndum", ha argumentat.