Els premis Art Jove Creació tenen l'objectiu de facilitar als artistes joves el desenvolupament de projectes de creació en arts visuals, que poden contenir qüestions relacionades amb la producció, la investigació, l'edició, l'educació o la intervenció en el territori, entre d'altres, vinculats a la creació, i s'abordin des d'una perspectiva crítica i contemporània. La convocatòria no s'ha d'adreçar a una disciplina ni a una tècnica concretes, sinó que pretén donar suport a la creació artística en un sentit ampli.\nPer facilitar la redacció i presentació dels projectes i resoldre qualsevol dubte concret, els participants poden fer consultes a la Sala d'Art Jove adreçant un correu electrònic a artjove.dso@gencat.cat .\nPersones interessades a desenvolupar projectes de creació, a títol individual o bé agrupades en col·lectius, residents a Catalunya i que tinguin d'entre 18 i 30 anys en el moment de presentar la sol·licitud.\nEn el cas dels col·lectius, poden estar formats per un màxim de cinc persones. Cal que almenys la meitat dels membres compleixin els requisits de residència i d'edat. Cap membre del col·lectiu pot ser menor d'edat en el moment de la inscripció.\nFinalització presentació sol·licituds\nLa presentació dels formularis de sol·licitud i de la documentació que l'ha d'acompanyar acaba a les 14 hores del dia 25 d'octubre de 2021.


Criden al boicot a un dels candidats a Capgròs de l'Any de Terrassa | La torre del Palau\nper Joaquim Albalate , 1 de juny de 2017 a les 15:25 |\nLa festa de presentació dels Capdidats a Capgròs de l'Any podria estar esquitxada per la polèmica. Aquest dijous ha començat a circular per les xarxes socials un cartell que convida a "xiular" un dels capdidats durant la festa que es farà aquest dissabte a la tarda: el caricaturista Don Edi.\nEl cartell resa "Fora masclistes i racistes de la cultura popular", convida a xiular Don Edi, vinyetista del Diari de Terrassa i que fa uns mesos va crear una forta polèmica per un acudit gràfic de mal gust publicat el dia de Sant Valentí que feia broma amb la violència masclista.\nLa publicació, molt criticada per grups d'esquerres, va fer que els treballadors del Diari se'n desmarquessin i que tant el diari com l'autor demanessin disculpes.\nL'origen de la convocatòria no està clar, però sembla que s'ha originat en alguns cercles de la cultura popular contraris a que una tradició com la del Capgròs de l'Any pugui veure's enterbolida pel racisme i el sexisme.\nSembla ser que la gent de la cultura popular també lluita contra el racisme i el masclisme! #AFavorT #ForaIntolerantsDeLaCulturaPopular pic.twitter.com/Xrcrve4NP5\n— Tx☆vu! (@txavu) 1 de juny de 2017\nViure vol dir prendre partit. I a la cultura popular tenim molt clar que no volem masclistes ni racistes. Don Edi, queda't a casa pic.twitter.com/ccoEYPJMG7\n— Oriol #UErgonya (@xico_trs) 1 de juny de 2017\nLa vinyeta que va provocar la polèmica el passat febrer. Foto: FB Podem Terrassa\nSocietat, Capgròs de l'Any, Don Edi, cultura popular\nPer Anònim el 4 de juny de 2017 a les 21:53\nNo hi ha dret el tractament que estan donant al ciutadà Eduard Torres. Persona generosa i amable amb tothom. Absolutament gens racista ni masclista. Demano reflexió i seny.\nPer Anònim el 3 de juny de 2017 a les 22:49\nNi masclista ni racista, simplement una bona persona. No es mereix la comedia que alguns han organitzat contra la seva persona.\nPer una dona el 3 de juny de 2017 a les 20:24\ncrec sincerament que s'està fent en gra massa de tot això, aviat no es podran explicar ni acudits .. si expliques un monges o capellans ... clero protesta si és de tartamuts, el col·lectiu protesta .... si és masclista ja ni et dic ... seriosament una mica més d'humor i no tinguem la pell tan fina, hem d'aprendre a discernir una broma a un insult.\nPer Manel González el 3 de juny de 2017 a les 14:12\nPessima i desproporcionada proposta. No sé si aquest senyor es un masclista i/o missogin pero dues raons molt concretes: 1. No el conec 2. Per una vinyeta d'humor negre adjudicar-li la etiqueta de masclista es PATÈTIC. Suposo que aquesta gent que planteja el boicot estarà molt segura d'aquestes afirmacions, perquè si no no tenen vergonya. Firmat: Un masclista (segons el barem d'aquesta gent...)\nPer Anònim el 2 de juny de 2017 a les 16:53\nAcudit dolent i de mal gust. Però això no el fa persona racista ni sexista. A més, els guardians de la moral revolucionària ja el van obligar a demanar disculpes... Es va adonar de l'error i ho va fer de bon grat. El que cal mirar és la seva trajectòria i qualitat professional en conjunt. Anem de pet a la dictadura de la correcció política. Tu seràs el següent.\nPer Anònim el 2 de juny de 2017 a les 16:24\nHem sento avergonyit de ser tarrasenc . I de veura aquetes coses , el Edi es una gran persona i un gran terrasenc que sempre ha estimat la nostre ciutat. Ell com tots, hem fet coses bones i coses no tant bones , pero que ara unes "persones" vulguin provocar un comportament aixis , es realment incivic i fora de contex . Gracies Edi per ser com has sigut , est i segur que seras !!!. I a aquesta colle de ........ dediqueu-vos a treballar i ajudar , no a destruir !!!\nPÉSIMA INICIATIVA DEL COLECTIVO\nPer Anònim el 2 de juny de 2017 a les 15:29\nCreo que el colectivo LGTB de Terrassa tiene tareas mas importantes y arduas que hacer para los ciudadanos de la ciudad cómo para dedicarse a boicotear un acto público a las personas o a una persona en concreto (que me parece aún mas triste) que han sido elegidas libremente para representar por muchos otros motivos más importantes (que seguro que desconocen) la ciudad de Terrassa, aún mas, juzgando sin conocerlas. Eso solo sirve para dar una mala imagen de que estos colectivos solo intentan descubrir algún agravio, por pequeño o inexistente que sea, para reforzarse así en su rol de víctimas. A base de actuar así, solo acabarán reafirmando su personalidad victimista y mostrándose muy susceptibles con el trato que los demás les dispensan, exagerando cualquier pequeño detalle hasta un límite patológico.\nEra per això\nPer Anònim el 2 de juny de 2017 a les 13:08\nEls mateixos que van incloure l'Edi a la llista de capdidats són els que ara fan una crida per escridassar-lo. Potser el van incloure només per això...\nSoc una dona.\nPer Anònim el 2 de juny de 2017 a les 12:03\nI l'acudit em va fer somriure. És humor negre. No n'hi ha per tant,\nPer Vilatà el 2 de juny de 2017 a les 01:15\nNo només els darrers mesos. Durant molts anys, els acudits de l'Edi han estat carregats sovint de continguts misògins (les prostitutes i, a voltes, també les mestresses de casa, solen ser blanc de les seves gracietes poca-soltes). Per no parlar de persones amb alguna limitació física, com quan va fer burla de la figura d'un nen que jugava a bàsket amb cadira de rodes. Ha demostrat sobradament tenir molt poca sensibilitat per a les persones més febles i per això no és estrany que no tingui consciència d'ofendre quan ho fa. Però en fi, que es pot esperar d'un ninotaire amb un nivell d'humor tan primitiu!\nPer Anònim el 1 de juny de 2017 a les 20:58\nSi fóssim un país seriós ni s'arribaria a plantejar el fet d'atorgar un premi a res relacionat amb un diari que mensyprea la nostra pròpia llengua, la base de la nostra cultura.


El canvi | Crisalide\n← Herois Resilients: La Motivació\nItàlia, la pilota encalada. →\nPosted on 10 maig 2016 by daobo 0\nÉs evident que, igual que li fa vergonya a la dona començar certes coses, li agrada rebre-les si comença l’altre. Ah! Massa confiança en la seua pròpia bellesa té el jove, qualsevol que sigui, si espera que ella li ho demani primer. Que sigui l’home el primer d’apropar-se, que l’home digui paraules suplicants: que ella escolti benèvolament les seves tendres súpliques. Per aconseguir-la prega-li: ella només desitja ser pregada; explica-li la causa i el principi del teu desig. […]\nA Ovidi i els seus consells per a l’amant novell que vol trobar parella l’hem de llegir en el context de la seua època, i adaptar-lo al que ara faria i diria l’amant que busca seduir la persona estimada. Independentment de que siga home o dona qui pren la iniciativa per cridar l’atenció de l’altra persona (home o dona també) però, en definitiva, Ovidi ve a dir que qui té interès és qui s’ha de moure.\nSuposem un directiu que està ben posicionat al seu entorn professional. Una persona que domina la relació amb clients, proveïdors i, sobretot, amb el seu equip i, també amb els seus propis directius. Però que pensa que la cosa pot millorar. I allà que llança l’ham demanant a la seua organització un canvi: quan puga ser, no hi ha presa: Està còmode, ja ho havia dit.\nAquest directiu té un somni. De vegades un somni és un record d’allò que vas tindre en un altre temps i que vas disfrutar, sensacions, estats d’ànim o situacions que evoques reiteradament de tant bé que vas estar. I fa un temps que li dona voltes a l’assumpte.\nHi ha una pel·lícula, Matrix Reloaded, que té dos escenes interessants. La primera parla de la proactivitat en la búsqueda del somni. Persephone s’ofereix a l’heroi per a ajudar-lo a aconseguir allò que busca i li demana a canvi un bes.\n-Desitge que em beses com si la besares a ella.\n-Tu l’estimes i ella t’estima. Se us nota a ambdós. Molt de temps enrere jo també vaig saber que es sentia. Vull provar-ho altra vegada. Vull recordar-ho. Res mes, sols una prova. Però hauràs de fer-me sentir i tremolar com si la besares a ella.\nI, igual que el deixeble d’Ovidi, ella adopta una actitud proactiva per aconseguir-lo: encamina i acorrala la tropa de Neo, l’heroi de la pel·lícula, als banys i allà els fa l’oferta de bescanviar allò que busquen per una cosa que ell té (la capacitat de provocar en ella, amb un bes, la sensació de sentir-se estimada).\nLluis Soldevila, al seu “Éxito se escribe con A” ens parla de les actituds de l’èxit, i principalment ens parla de la proactivitat que defineix com “l’actitud de les persones que assumeixen el control de les seues accions prenent la iniciativa per dur a terme accions que generaran canvis, sense sotmetre’s a les circumstàncies externes”. Ens defineix també el cercle de control, on el nostre directiu es troba còmode coneguent persones, procediments,… i estableix una metodologia: hem d’aprofundir en aquest cercle de control, eixamplant-lo i anar més enllà de la zona de confort en la que estem còmodes. Ampliant l’horitzó s’amplien les possibilitats d’èxit.\nA més, perseguir un somni és de persones valentes. Hi ha gent a qui aquest conformisme, la seua rutina, li agrada, i és molt més fàcil deixar-se dur que buscar una eixida. Més si la situació no pinta malament, en el sentit que et pots trobar a dins d’un “ecosistema” (equip, proveïdors, clients,…) on tot sembla que va bé perquè… sempre ha anat igual i la continuïtat dona tranquil·litat.\nLa segona escena de Matrix Reloaded que m’agrada és aquella en la que Morpheo, líder informal de la rebel·lió contra l’ status quo de Matrix, encara la seua gent i els demana atreviment, valentia i tot això no pel que ha de vindre sinó pel que porta viscut amb ells.\n[…] Us demane que em cregueu quan us dic que s’acosten temps difícils, però per poder estar preparats hem de lliurar-nos de tots els nostres temors. Hui estic ací, front a vosaltres per a dir-vos que no tinc cap por, per què? Per ser diferent a vosaltres? No. Si estic ací sense por és per què tinc memòria i se que estic ací no pel camí que encara s’obri davant meu, sinó pel camí que ha quedat darrere meu. I tinc present que portem un segle lluitant contra les màquines, tinc present que durant aquest segle ens han enviat exèrcits per a destruir-nos, i després de cent anys de guerra tinc present allò més important: encara estem ací! […]\nNo es pot renunciar al passat, en formem part important d’ell i en som en gran part, responsables del que ha estat. Però sense renunciar a res, sense deixar de reconèixer companyes de treball insubstituïbles, gent que t’ha acompanyat i amb qui has viscut multitud de situacions professionals, però també personals, han ajudat a fer de nosaltres el que som ara mateix, el que hem estat sempre: persones inquietes, valentes, atrevides i decidides que volem perseguir un somni.\nPer què canviar no significa partir de zero. Fernando Trias de Bes en el seu article “Volver a empezar” explica que davant un canvi la sensació que s’apodera d’u és la de no tindre res. Creure que cal començar des de zero. Però això no és del tot cert. La persona, el nostre directiu, ha tallat la relació amb una situació amb la que estava vincul·lat i que pensava que li donava sentit, però aquest directiu de l’exemple és també l’experiència acumulada, els criteris adquirits, els coneixements,… on va no comença de zero.\nRecomençar, per a Trias de Bes, és modificar la nostra xarxa de relacions amb la intenció de redirigir la nostra experiència i els coneixements adquirits cap a un nou propòsit. El disseny de la relació de les nostres capacitats i el nou entorn és el canvi vertader. Així “tornar a començar” es converteix en buscar una meta diferent a conformar-se i el camí no va a estar exempt de dificultat.\nPer això tindre clar l’objectiu i associar-lo a una situació de major satisfacció que l’actual també ajuda a buscar-lo. L’eixida de la normalitat és dolorosa, sempre, i associar felicitat al nou objectiu, al somni ajudarà en els moments de fluixedat. Soldevila adverteix que el camí no serà ni lineal ni pla, tindrà alt-i-baixos i hem de fer recompte de la mitjana. Soldevila vol que els nostres “baixos” siguen els menys i els “alts” els més, per obtindre una bona mitjana. Però el camí no va a ser fàcil, per això és important visualitzar que estem eixint d’una situació que no ens agrada i que caminem cap a una altra que ens va a agradar mes.\nNingú ens diu que el somni és immediat, que anem a tindre’l demà o demà passat però el que tampoc caldria que ens digueren és que si treballem amb planificació i organització tindrem el somni més a prop del que mai el tindríem si ens deixem dur per la corrent i el conformisme.\nDiscurs de Morpheo\nArticle “volver a empezar” de Fernando Trias de Bes (El PaísSemanal 1-5-16)\nÉxito se escribe con “A”


Un expert de la UNESCO veu viable que Catalunya inverteixi el 4,4% del PIB en educació els propers anys - Social.cat\nUn expert de la UNESCO veu viable que Catalunya inverteixi el 4,4% del PIB en educació els propers anys\nSegons Francesc Pedró, l'increment de quatre dècimes suposaria un augment pressupostari d'entre 1.200 i 1.500 milions d’euros\nDilluns, 5 de novembre de 2018 | 15:45 h\nUna nena, a classe d'infantil | Tanaphong Toochinda (Unsplash)\nEl director de polítiques educatives de la UNESCO, Francesc Pedró, creu que Catalunya ha d'aprofitar la sortida de la crisi econòmica per invertir més en el sistema educatiu i fixa com a objectiu, arribar al 4,4% del PIB, la mitjana espanyola. En una jornada organitzada per la Fundació Jaume Bofill, Pedró ha defensat que aquest increment de quatre dècimes, actualment es calcula que s'inverteix en educació el 3,9% del PIB, pot suposar un augment pressupostari d'entre 1.200 i 1.500 milions d’euros. Així, es podrien tirar endavant polítiques a favor de l'equitat, com ara garantir la gratuïtat total de l'ensenyament obligatori o l'accés al primer cicle d'educació infantil, o un impulsar incentius perquè els professors puguin fer carrera docent.\nPer Pedró, arribar al 6% que marca la LEC seria molt superior a la mitjana europea, situada al 5,1% del PIB i tot i que ho admet com a “molt desitjable” reconeix que és “poc realista” i, per tant, no ho veu “factible” en un horitzó proper. “Passar de zero a cent en tres segons no ho veig factible”, conclou Pedró, que si que defensa que la millora econòmica del país podria permetre millorar el 3,9% del PIB actual.\nEl director de polítiques educatives de la UNESCO fixa diferents prioritats per tal de tirar endavant una millora educativa a partir d'aquest augment pressupostari, calculat d'entre 1.200 i 1.500 milions d’euros. D'una banda, Pedró creu que s'hauria d'universalitzar l 'accés al primer cicle d'educació infantil, en especial per a les famílies més vulnerables i infants amb risc d'exclusió. Una escolarització precoç, actualment, resulta beneficiós pels resultats educatius d'aquests infants al llarg de les etapes obligatòries. Es calcula que garantir la inclusió de l'educació infantil en menors de tres anys en risc de pobresa suposaria una despesa de 205 milions d’euros.\nPedró també defensa que cal que tot l'ensenyament obligatori, independentment de la titularitat del centre, sigui gratuït. Destaca que en els països de l'entorn no es dona la situació d'haver d'afrontar despeses, per part de les famílies. Es calcula que aquesta mesura podria suposar 404 milions d’euros per a tot l'alumnat i només 112 si es té en compte l'alumnat en risc de pobresa.\nPer millorar els resultats dels centres d'alta complexitat i dels alumnes amb més dificultats, Pedró aposta per una “personalització” de l'educació que permeti tractar de manera individual els alumnes que més ho necessiten, prèvia identificació del problema. Per fer-ho possible, considera que els mestres haurien de tenir d'una banda, més capacitat i competències, i per l'altra més flexibilitat en horaris. Incrementar un mestre cada tres grups, segons els càlculs de la Fundació Bofill, tindria un cost anual de 442 milions d’euros a Primària i 172 a l'ESO. En la mateixa línia de la política iniciada ja pel departament d'Ensenyament, Pedró defensa una major contribució econòmica pels alumnes dels centres d'alta complexitat, elevant la inversió per alumne un 30%.\nPer últim, Pedró també creu que cal potenciar l'FP per aconseguir retenir els joves en els estudis més enllà dels 18 anys. Actualment, a Catalunya, un 18% dels joves deixen d'estudiar abans d'hora. La xifra s'ha reduït els anys de la crisi en què trobar feina era més complicat i en canvi, els darrers cursos, s'ha notat una major atracció cap al mercat laboral. La mitjana europea és del 10,8% i per Pedró, caldria que Catalunya s'hi comencés a acostar perquè tenir una població adulta amb un nivell educatiu més alt es tradueix en un millor nivell educatiu de la població.\nPer Pedró, una de les peces clau per millorar la qualitat educativa del sistema en són els docents. D'una banda considera que s'ha de potenciar les competències del cos de mestres i professors i per l'altra, impulsar un sistema d'incentius i reconeixements que els retingui en l'etapa educativa en la qual exerceixen amb professionalitat. Pedró defensa que, en línies generals, si un bon professor de primària vol fer “carrera docent” acaba passant a secundària, i un de secundària, treballa per arribar a la universitat.\nEl director de polítiques educatives de la UNESCO en canvi, aposta perquè el sistema ajudi a “retenir-lo” i no a “empènyer a què canviïn de nivell”. En aquest sentit, proposa diferents nivells d'experiència o de rendiment que permeti un reconeixement social i econòmic de la seva tasca.\nFrancesc Pedró ha estat una de les ponències que s'han presentat aquest dilluns en una jornada organitzada per la Fundació Jaume Bofill al voltant de la inversió en educació i els reptes de Catalunya en un moment on és possible augmentar el pressupost per al sistema educatiu.


Des dels quinze anys viatja pel món amb la seva cadira de rodes i sense doblers. Ara visita Mallorca per participar en la trobada Educació per la Vida\n3 min. Palma 13/10/2019 12:18\nFa deu anys va publicar el seu llibre 'El món sobre rodes', on explica els seus viatges per diferents països i continents en una cadira de rodes i sense diners. Ara visita Mallorca convidat per la Fundació Camper per participar en la 15a trobada d'Educació per la Vida.\n651x366 Albert Casals visita Mallorca convidat per la Fundació Camper. / M.F. Albert Casals visita Mallorca convidat per la Fundació Camper. / M.F.\nVaig tenir molta sort, me'n vaig anar de viatge amb interraïl quan tenia 15 anys i vaig quedar sense doblers de seguida. Vaig pensar que volia continuar viatjant i vaig veure que era possible.\nA la majoria de persones els preocupa perquè no saben com aconseguir menjar o on dormir sense doblers i per això es preocupen si no en tenen. A mi no em preocupa; sé que menjaré, sé que tindré aixopluc. La clau és que jo sent que els doblers no són necessaris, perquè ho he vist, ho he comprovat. He estat així durant un munt de temps i he menjat i he dormit cada dia i la meva vida tenia moltes coses boniques.\nA aquesta manera d'entendre el món com s'hi arriba?\nUna idea que has tingut, una cosa que has llegit o qualque cosa que has viscut que et fa aturar-te a pensar com fer les coses. És qüestió de cadascú. No pots agafar una persona i dir-li: "Tu sigues lliure". Simplement pots donar idees i eines i la gent les pot fer servir per alliberar-se de coses que li lleven llibertat.\nI després com continua?\nSón processos exponencials. Quan veus que ho fas, en tens el costum i la llibertat, cada vegada et pots qüestionar més coses. Moltes vegades el millor que et pot passar és ser un inadaptat per qüestionar-te les coses i saber què vols, perquè no estàs còmode en la vida normal i no et queda més remei que pensar com t'agradaria que fossin les coses. Si no et costa adaptar-te a la societat normal, el més probable és que no vegis per què has de fer l'esforç, ja que estàs bé. De vegades està bé que a la gent li passin putades\nEl qüestionament és la clau?\nSí, l'essència seria qüestionar-te el que t'han ensenyat o el que t'han dit. Demanar-te "per què crec que això és així?", i inevitablement sortirà el que tu vols i la teva llibertat.\nCom ens condiciona el sistema econòmic?\nAl món cada vegada hi ha menys gent malalta o que mor de gana, però això no és el que és important. Al capitalisme no li va gaire bé que la gent sigui feliç. El fet de tenir una única cultura, una única cosmovisió, ja és sempre una forma d'opressió. És una de les coses més perilloses de la cultura occidental que s'està estenent a tot arreu, fins al punt que ningú coneix alternatives. El capitalisme allò que fa és homogeneïtzar: si et va bé, genial; però, si no, és una putada, perquè no hi ha on fugir.\nI el patriarcat?\nEl patriarcat i el capitalisme van junts, la democràcia representantiva és el 'pack' del que pots fer i del que no pots fer i de com t'has d'organitzar.\nQuè pensau de la monogàmia?\nJo em qüestion totes les coses. I un dels pilars de la cultura occidental és la monogàmia i l'amor romàntic. Com que és un sistema, has de demanar-te com ho vols fer tu i què fas amb les idees prefabricades, com la possessivitat, que no existeix. Per exemple, si tens dos fills, a tots dos els estimes amb tot el teu cor. En el cas de l'amor, posar regles com que no estimaràs altres persones és rar, però per a un altre potser està bé.


Cafè turc | Cafés Mama Same\nLa preparació especial del cafè turc, les tècniques d'elaboració i la rica cultura comunitària ho van fer digne de ser nomenat Patrimoni cultural Immaterial de la Unesco en 2013, tal com et vam explicar en el post: El cafè turc, tresor mundial. Avui volem aprofundir més sobre el cafè turc.\nEl cafè va arribar per primera vegada a Istanbul en 1555 per dos comerciants sirians, i en el segle XVII es va convertir en una part essencial de les cerimònies de la cort Otomana. Servien cafè cerimoniosament al sultà i aquest ritual també exercia un paper en els costums matrimonials. S'entrenava a les dones de l'harem per a preparar la beguda perfecta i els possibles marits jutjarien a una dona per les seves habilitats per a fer cafè turc. Fins i tot avui dia, quan la família d'un pretendent demana als pares de la seva possible esposa la seva mà en matrimoni, la futura esposa serveix cafè turc.\nLa cafeteries, inaugurades en el barri de Tahtakale en Eminönü fa gairebé cinc segles, es van convertir ràpidament en el centre de la vida social dels homes a Turquia. També van ser el lloc principal per a la difusió de la cultura oral en l'Imperi Otomà, oferint un lloc on comediants i artistes actuaven davant de la multitud. Això va convertir a les cafeteries un lloc d'exhibició de literatura popular, com les obres de teatre d'ombres de Karaköz i Haciva. Avui dia, continuen sent un lloc on els homes es reuneixen per a socialitzar, parlar de política i jugar al backgammon amb tasses de te i cafè.\nCom es prepara el cafè turc?\nEl cafè turc es prepara en un cezve, una petita olla especial amb un mànec llarg que tradicionalment està feta de coure. Per a preparar una tassa de cafè turc, prepara una tassa d'aigua (de la grandària de la tassa de cafè) i dos cullarades de cafè. Si vols sucre hauries d'afegir-ho abans de preparar el cafè en un cezve mai has d'agregar-lo després tal com fem quan el preparem amb altres mètodes. Una vegada bullit el cafè, deixa que l'escuma pugi i retira'l del foc just abans que es vessi. Quan estigui llest serveix-ho amb un got d'aigua i una mica de dolç, preferiblement delícies turques, formant part del ritual.\nLa lectura de la tassa de cafè turc és un mètode molt popular d'endevinació a Turquia, on les formes deixades pels pòsits de cafè en el fons de la tassa representen el passat i futur del bevedor. Sabràs quan has acabat de prendre el cafè, perquè apareixerà una gruixuda capa de pòsits en la part inferior, quan això succeeixi, tanca la tassa amb el platet, demana un desig i dóna-li la volta. Una vegada que la tassa s'ha refredat, les formes que deixa en els costats de la tassa es poden llegir per un Falcı (endeví) que es poden trobar per tota la ciutat.


OFS Balaguer: Butlletí 06- 2008\nButlletí 06- 2008\nANY VIII n. 6, JUNY-2008\nA CAUSA DEL ROMIATGE A MONTSERRAT, AQUEST MES DE JUNY NO CELEBRAREM LA NOSTRA ASSEMBLEA\nVull felicitar-vos per la magnifica acollida que vam dispensar als germans de les altres fraternitats; no tan sols vareu treballar molt per que tot sortís bé, sinó que a mes a mes ho vareu fer contents i amb ganes.Es així com es comença a demostrar que som una fraternitat;quan tots treballem a una: Pel bé dels germans, de la nostra fraternitat, o si més no, per una idea.\nEn aquesta ocasió es tractava de que els germans de fora de Balaguer es trobessin com a casa seva i amb l’esforç i la il•lusió de tots ho vam aconseguir.\nDoncs bé, ara ja hem trobat la manera de que tot funcioni i no ens l’hem de deixar escapar.\nA tots ens agradaria fer grans coses però això és difícil i complicat no està sempre al nostre abast i com que no ens veiem amb cor de fer-les no fem res. Costa adonar-se de que és mes fàcil i efectiu fer petites coses i que sí que les podem fer.\nA partir d’ara, tots mirarem de posar il•lusió i ganes en tot el que fem durant el dia; tan se val si és preparar el dinar, com si es tracta d’anar a fer una estona de companyia a un amic o germà malat, fer bona cara a aquell o aquella que no ens cau bé i fins i tot ajudar-lo si ho necessita, ajudar al consell de la fraternitat en la tasca de formació dels novicis, (sobretot amb un bon exemple) i moltes petites però importants coses que podem fer cada dia, com... pregar, que és molt important!\nEn les nostres pregaries i amb el convenciment de que formem part d’una gran Fraternitat, demanem a Déu per mitjà del pare Sant Francesc per tots els germans de les diferents fraternitats de Catalunya que tot i tenir ganes de venir a Balaguer, no ho pogueren fer per diferents motius com edat, malaltia, imprevistos...sense oblidar als de Balaguer. Que Déu nostre Senyor els beneeixi i els conforti en la seva situació personal, al temps que els doni ànims i forces per ser uns bons seguidors de Crist seguint les passes de Sant Francesc.\nEl sant de tot el món:\nQuin sant celebrem el 13 de juny? Pràcticament tothom sabria respondre bé aquesta pregunta. Per alguna cosa es diu que sant Antoni és el sant de tot el món.\nSe l’estimen a Lisboa, on va néixer, i a Pàdua on va viure i edificar tots amb la seva vida santa. El Ministre de la Fraternitat\nL’invoquen els que es troben en un perill imprevist i sobtat, cridant espontàniament: Sant Antoni gloriós!\nEl veneren els paletes que el tenen com a patró.\nLes noies i els fadrins li encomanen que els ajudi a trobar la persona amb qui compartiran la seva vida.\nEls pobres saben que sant Antoni està de part seva i que se les enginya totes per a furgar en les butxaques dels rics en favor dels més dissortats. I si no, vegeu com funciona l’obra del “Pa dels Pobres”!\nApart d’aquests col•lectius que l’invoquen pels motius adduïts, sant Antoni és un sant que ha arrelat en el cor del poble senzill, fins i tot entre els no cristians. Quin és el sant que es pot trobar en el 90% de les esglésies? Naturalment, sant Antoni!\nLa iconografia cristiana:\nEls artistes caracteritzen sant Antoni amb variades escenes: predicant als peixos, amb la mula agenollada davant l’Eucaristia, meditant dalt d’un noguer..., o duent a terme algun dels seus nombrosos miracles. Sempre amb l’hàbit i el cordó de sant Francesc. Els atributs més emprats, però, són tres:\na.- L’infant Jesús en els seus braços, que acarona el sant. Això ens fa veure la seva intimitat i familiaritat de tracte amb el Senyor, que se li apareixia sovint mentre pregava.\nb.- El llibre de la Bíblia: perquè estimava la Sagrada Escriptura, la coneixia amb pregonesa, la predicava, la vivia. No és endebades que se l’anomena “Doctor Evangèlic”. Sant Francesc, que l’apreciava molt, el va nomenar catedràtic de teologia pels seus frares joves, perquè veia en fra Antoni no sols un erudit, sinó un home que vivia el que sabia. Sant Francesc l’anomenava jocosament “el meu bisbe”, encara que no ho fos, per la seva saviesa i el coneixement que tenia de les Sagrades Escriptures.\nc.- El lliri: per la puresa i transparència de la seva vida, i per la seva elevació d’esperit, de manera que, bo i tocant de peus a terra, no l’embrutava ni tan sols la pols del camí...\nEls franciscans tenim, a més a més, una raó ben nostra per a estimar, venerar i invocar sant Antoni i prendre’l com a model de la nostra vida: podem dir amb tota propietat que és un germà nostre!\nFra Josep Mª Massana i Mola, ofm\nHeu de saber que hem rebut moltes felicitacions per com va anar tot el dia de l’assemblea anual i per tant us les transmetem a tots vosaltres que heu sigut els que amb la vostra empenta ho heu aconseguit.\nEl dia 15 d’aquest mes de Juny, si Déu vol, farem el romiatge anual a Montserrat i per això no celebrarem la nostra assemblea el quart diumenge.\nEncara hi ha germans que no han fet la seva aportació a la Fraternitat i els volem fer un petit recordatori ja que creiem que és per descuit; penseu que tenim unes despeses que cobrir i que si som germans les hem de cobrir entre tots.\nEl proper mes de Setembre, als germans que assisteixin a l’assemblea, se’ls entregarà un pressupost anual per tal que puguin seguir pas a pas com va la nostra economia.\nJa haureu notat que aquest mes no hem ficat cap punt de la Regla de l'OFS, per manca d’espai , però si Déu vol el proper butlletí del mes de Setembre ja tornarà a sortir amb el punt 12 del segon capítol.\nCom és costum, durant els mesos d’estiu no ens reunirem en assemblea així que fins al Setembre tampoc sortirà el butlletí.\nPublicat per Antonio a diumenge, de juny 15, 2008


Les estades d'Àlvar del Portillo a Catalunya - Opus Dei\nL'historiador i pedagog Josep Masabeu pronuncià la conferència sobre les estades d'Àlvar del Portillo a Catalunya. Foto: M. C.\nLes 37 vegades que Àlvar del Portillo va estar a Catalunya al llarg de la seva vida van ser analitzades amb detall per l'historiador i doctor en pedagogia Josep Masabeu, dins del cicle de conferències que l'Aula de Teologia de l'Oratori de Santa Maria de Bonaigua de Barcelona ha organitzat amb motiu del centenari del seu naixement.\nAmb el títol de Les estades d'Àlvar del Portillo a Catalunya , Masabeu exposà davant unes 250 persones que la primera estada d'Àlvar del Portillo en aquestes terres va ser amb motiu de l'Exposició Universal de 1929, quan tenia 15 anys, i no va tornar fins després de la guerra civil, quan el 1939 el destacament d'enginyers del qual era oficial va ser traslladat a Olot. Va romandre en aquest municipi gironí allotjat en una pensió on la mestressa es va proposar casar la seva filla amb Àlvar del Portillo, que ja havia lliurat la seva vida a Déu. Sant Josepmaria, que en aquells moments estava a Madrid, va intuir de manera sobrenatural el que passava i va demanar als qui l'acompanyaven en aquell moment que resessin amb ell l'oració mariana Recordeu-vos per una persona que ho necessitava, demanant la protecció de la Mare de Déu. Posteriorment, Àlvar del Portillo va explicar a sant Josepmaria que havia notat les seves oracions per desempallegar-se d'aquella situació. Aquest fet va donar lloc al punt 546 de Camí, sobre la comunió dels sants, alhora que va néixer el costum que tots els membres de l'Opus Dei resessin cada dia aquesta oració anomenada també Oració Saxum pel membre de la prelatura que més ho necessiti en aquell moment. Àlvar del Portillo va tornar a Madrid el juliol de 1939 i tres mesos després, l'octubre de 1939, va ser nomenat secretari general de l'Opus Dei.\nLa conferència va tenir lloc a la sala d'actes de l'Oratori de Bonaigua de Barcelona. Foto: J.M. Pons\nA partir d'aquell moment, les seves estades a Catalunya, sol o acompanyant a sant Josepmaria, es relacionen amb els inicis de l'Opus Dei a Barcelona, on va tractar a Rafael Termes i Alfons Balcells. En aquells viatges també hi havia José María Hernández Garnica, entre d'altres. Al juny de 1940 es llogà el pis anomenat Palau, al carrer Balmes, que va ser el primer centre de l'Opus Dei a Catalunya. Aviat també van arribar les incomprensions i persecucions.\nA partir de l'any 1941, van néixer unes relacions intenses amb l'abat coadjutor de Montserrat, Aureli Maria Escarré, que durarien anys, d'acord amb les cartes intercanviades entre ambdós. Escarré va voler informar-se sobre l'Opus Dei a través del bisbe de Pamplona, Mons. Marcelino Olaechea, que coneixia bé sant Josepmaria des d'abans de la guerra. Li va donar molt bones referències i li va dir que s'informés a través del bisbe de Madrid, Mons. Leopoldo Eijo Garay, que li va donar tota mena d'explicacions positives sobre l'Obra.\nEn un viatge que l'Abat Escarré va fer a Madrid, va anar a visitar sant Josepmaria, a la residència on vivia, però no hi era, i el va atendre Àlvar del Portillo. Masabeu va explicar que "la seva actitud va sorprendre a l'abat Escarré perquè desdramatitzava totalment les fortes incomprensions" que patien els membres de l'Opus Dei de Barcelona durant aquells anys. "Sens dubte, –va afegir– l'afecte de l'abat Escarré i el prestigi de Montserrat a tot Catalunya van contribuir de manera molt positiva per apaivagar els ànims".\nAmb la conferència es va cloure l'Aula de Teologia de Bonaigua d'enguany, que ha consistit en un cicle de conferències. Foto: M.C.\nSant Josepmaria va demanar a Àlvar del Portillo, el maig de 1943, que gestionés a Roma el Nihil obstat de la Santa Seu per a l'erecció diocesana de la Societat Sacerdotal de la Santa Creu, que permetria l'ordenació sacerdotal de membres de l'Opus Dei. L'abat Escarré li va facilitar cartes de recomanació per al pare Anselm Albareda, prefecte de la Biblioteca Vaticana, que després seria cardenal, i per l'abat Gregori Sunyol, president del Pontifici Institut de Música Sacra, dos monjos de Montserrat. Àlvar del Portillo va anar a Roma, i en poc més d'una setmana va ser rebut en una audiència pel Papa Pius XII i també va tenir diverses trobades amb el substitut de la Secretaria d'Estat, Mons. Giovanni Battista Montini, el futur Pau VI. L'extraordinari del cas és que Àlvar del Portillo era un laic de 29 anys i resultava difícil entendre la celeritat amb què el va rebre el Papa. Abans de tornar a Madrid des de Roma, Àlvar del Portillo va mantenir tres llargues entrevistes amb el cardenal Vidal i Barraquer, arquebisbe de Tarragona, a qui el general Franco havia impedit tornar a Espanya.\nAprovada la Societat Sacerdotal de la Santa Creu, Àlvar del Portillo va rebre l'ordenació sacerdotal el 1944. Dos anys després va tornar a viatjar a Roma acompanyat per José Orlandis, a bord del vaixell J.J. Sister en direcció a Gènova, per gestionar l'aprovació pontifícia de l'Opus Dei. En les gestions davant la Santa Seu va tornar a comptar amb la col·laboració dels dos monjos de Montserrat esmentats i d'un altre, el futur abat Pere Celestí Gusi, expert liturgista.\nDes d'aleshores Àlvar del Portillo fixa la seva residència a Roma, al costat de sant Josepmaria. Mentrestant, va anar creixent la tasca apostòlica de l'Opus Dei a Catalunya, i van venir posteriors visites al costat de sant Josepmaria. El 1973 Àlvar del Portillo va ser operat pel doctor Salvador Gil Vernet a la clínica Sant Josep de Barcelona d'una malaltia prostàtica. Per aquest motiu va fer unes setmanes de repòs a la casa de recessos de Castelldaura, a Premià de Dalt.\nDurant els propers mesos es pot visitar una exposició sobre Álvaro del Portillo a l'Oratori de Bonaigua. Foto: J.M. Pons\nEn les seves estades a Barcelona acostumava a visitar la Mare de Déu de la Mercè, a qui sant Josepmaria havia encomanat el futur de l'Opus Dei, als anys 40. Va ser a Castelldaura, el 1974, quan sant Josepmaria, amb l'ajuda d'Àlvar del Portillo, va acabar de preparar els estatuts de l'Opus Dei, que van ser els mateixos, literalment, que va aprovar el Papa Joan Pau II el 1982, quan va erigir l'Opus Dei en prelatura personal. En Josep Masabeu va explicar que l'únic canvi va ser la substitució de la paraula socis per fidels de la prelatura de l'Opus Dei.\nEl 1975 Àlvar del Portillo va ser escollit per unanimitat successor de sant Josepmaria al capdavant de l'Opus Dei. A partir de llavors, i fins que va morir el 1994, Àlvar del Portillo va realitzar 16 visites a Catalunya. D'aquestes Josep Masabeu va destacar les de 1982, amb tertúlies a l'escola esportiva Brafa, i la de 1989 amb una gran trobada al camp de futbol del col·legi Viaró. Com a mostra del seu coneixement de Catalunya i de la llengua catalana, va explicar una anècdota. Una vegada en una reunió amb gent jove li van cantar la popular havanera La Gavina. Un dels intèrprets li va lliurar un full amb la traducció al castellà, però Àlvar del Portillo li va dir que no calia. "Als 14 anys ja havia llegit el Blanquerna de Ramon Llull".\nDurant el col·loqui, responent a una pregunta, Josep Masabeu va explicar que ja ha acabat el llibre de les estades de sant Josepmaria a Catalunya, i que probablement sortirà abans de Nadal. Sant Josepmaria va fer 37 viatges a Catalunya, en els quals va visitar 128 llocs, incloent-hi el Pas dels Pirineus.\nVa concloure sintetitzant les estades d'Àlvar del Portillo a Catalunya, que també van ser 37. Dotze de les estades van ser acompanyant el fundador de l'Opus Dei, nou ell tot sol, i setze després de ser elegit successor de sant Josepmaria.\nPrinted document generat automàticament des de https://opusdei.org/ca-es/article/estades-alvaro-del-portillo-a-catalunya/ (15/10/2021)


Santi Estrada: “Som un barri molt pacífic. Amb aquest tarannà passiu no anem enlloc”\nEl Jardí entrevista l'activista sarrianenc Santi Estrada\nSanti Estrada durant l'entrevista amb El Jardí al pati de'n Marcel de la Casa Orlandai © Juanjo Compairé\nEns trobem a la que anomenem “casa comuna”, la casa Orlandai. No hi ha millor lloc per repassar la història de la cultura popular a la nostra vila de Sarrià amb una persona que n’és part fonamental.\nDes de quan vius a Sarrià ?\nJo ja coneixia Sarrià. Els meus avis tenien una casa al Baixador de Vallvidrera, on de petits la meva germana i jo passàvem tot l’estiu. Agafàvem el tramvia, que passava pel carrer Major i després el tren. Tinc viu el record de l’estació del tren destapada, amb els tallers de reparació a l’altre costat. Vaig tornar a Sarrià fa 19 anys, perquè vaig conèixer la que és la meva senyora, que és sarrianenca. I la Sarrià que vaig trobar no hi tenia gaire cosa a veure amb la que jo havia conegut.\n“El món de la cultura popular és un món que em fascina, tant els diables com els balls de bastons, els gegants”\nCom et vas incorporar a la cultura popular?\nJo sempre m’he bellugat en temes culturals. El món de la cultura popular és un món que em fascina, tant els diables com els balls de bastons, els gegants, … Jo havia viscut al casc antic de Barcelona i llavors els correfocs no es feien per Via Laietana sinó pels carrerons estrets del voltant de la Plaça de Sant Jaume. Hi havia molta afició: quan arribava la Mercè o santa Eulàlia, la gent es tornava boja. En arribar a Sarrià, al Centre Parroquial vaig conèixer en Joan Benavent. Durant tres anys ell i jo vam fer un tàndem i portàvem el Teatre de Sarrià. Hi havia una colla de diables i els meus dos fills hi volien participar. El president era l’Albert Lasauca.\n“A Sarrià hi ha un bon teixit d’entitats, que cada una va al seu aire”\nCom t’incorpores a la preparació de la Festa Major?\nJo com a persona mai he format part de la Comissió de Festes. Però com a colla de diables jo organitzava els correfocs i els intercanvis amb altres colles de diables. I el despertar diabòlic. S’han anat millorant coses que abans no hi havia. Quan jo vaig arribar, el correfoc acabava al carrer Dolors Montserdà/Via Augusta, on hi havia un terreny tocant als túnels des d’on es llençava el castell de focs. Des de llavors hi ha hagut molts canvis. Sarrià no tenia Toc d’inici de les festes. La colla de diables el vam impulsar, amb una música pròpia del barri. Formaríem un seguici, amb gegants, capgrossos, diables, ball de bastons, totes les manifestacions de cultura popular que hi ha al barri i faríem que sortís de la casa Orlandai. Ara hi ha un ventall d’ofertes d’activitats molt més gran i ha augmentat la participació. A Sarrià hi ha un bon teixit d’entitats, que cada una va al seu aire.\nHi havia llavors la campanya de “Fes-te els balcons”?\nNo, en aquella època en què jo hi era no.\n“Des de fa un any som els qui vam donar un cop de mà a la gent del Farró perquè muntessin la seva pròpia colla de diables, Farrofoc”\nCom veus l’evolució dels correfocs?\nHi havia un correfoc unitari de totes les colles, però va arribar un moment en què es va decidir que la colla infantil fes el seu propi correfoc. I que el drac i les bèsties fessin el seu amb la colla gran, acabant amb un sostre de llum a la plaça de Sant Vicenç. Ara hem tornat a la idea del correfoc unitari i les tres entitats portem dues colles convidades. Som Sarrià en flames. De les tres entitats, la més antiga és el drac, que porta 30 anys; després els infantils i els diables grans (l’orgàsmica), que portem 12 anys. D’altra banda, l’escola Orlandai i la Dolors Montserdà tenen els seus propis seguicis de gegants i de bèsties de foc. Hi ha una normativa que diu que fins als 8 anys no poden cremar, però hi ha qui se la salta i té gent de fins i tot 4 anys que crema. Ah! I des de fa un any som els qui vam donar un cop de mà a la gent del Farró perquè muntessin la seva pròpia colla de diables, Farrofoc.\nDesprés hi ha els castellers.\nEn Joan, de casa Rafel havia portat els castellers, que van desaparèixer i ara tornen a agafar embranzida.\n“La baixada de carros em sembla espectacular perquè li ha donat un caire juvenil, familiar”\nHi ha més novetats…\nLa baixada de carros em sembla espectacular perquè li ha donat un caire juvenil, familiar. El primer any que vam fer la baixada de carros eren 10 carros i les bales de palla i tot plegat va costar molts diners. Any rere any cada cop hi participa més gent. Però cal que hi hagi més publicitat, com la que es va fer quan la recollida selectiva. I la volta ciclista a Sarrià em sembla bé que es faci com el dia de la mobilitat al barri. Perquè Sarrià hi ha dies que està més contaminat que altres.\n“Ara hi ha més presència de l’AV al barri i es preocupen per molts temes d’urbanisme, socials, culturals…”\nCom veus l’evolució de l’associació de veïns?\nVaig conèixer l’antiga associació de veïns, que era una mena de desastre, perquè la nostra colla, que n’és sòcia, quan havíem de fer alguna cosa no sabíem quan la podríem fer. Quan va haver-hi el canvi me’n vaig alegrar molt, perquè el tarannà ha canviat moltíssim. Ara hi ha més presència de l’AV al barri i es preocupen per molts temes d’urbanisme, socials, culturals…\nSanti Estrada al bar de Casa Orlandai © Juanjo Compairé\nHi ha millor relació amb altres associacions de veïns del districte?\nSí, i a més hi ha la Taula d’entitats. Internament funciona per temes: un grup ecologista, un de cultura,… Pots triar el tema que més t’interessi.\n“Necessitem una Casa de la festa o Casa de la cultura, on s’estiguin els gegants, els diables, els castellers”\nQuines serien les principals demandes del barri?\nComençant per la Biblioteca, que porta molts anys i els diners se’n van a un altre lloc. La gent està molt emprenyada, perquè aquí hi havia una Biblioteca de La Caixa, a la plaça major. I la meva pregunta és: no val la pena invertir en fer una Biblioteca i espais municipals i no pagar un lloguer exagerat i abusiu al carrer Angli (seu dels serveis socials)? Necessitem una Casa de la festa o Casa de la cultura, on s’estiguin els gegants, els diables, els castellers. A l’espai del carrer Canet, 22, La Sarrianenca, que ens costa uns diners de llum, aigua i lloguer, no es poden posar els castellers ni els gegants (que han d’estar a l’Ajuntament). No hi cabem. A totes les entitats de cultura popular ens agradaria aconseguir can Ponsich, quan marxi la Guàrdia Urbana, perquè reuneix les condicions d’espai. O que l’Ajuntament compri l’edifici on hi havia el Varium, cosa que em sembla difícil, perquè els propietaris deuen demanar molts diners.\n“Caldria habitatge social a Sarrià, per a gent del barri”\nCom veus l’evolució de Sarrià?\nLa gent jove no es pot quedar al barri. Venen de tant en tant, a veure la iaia. Els lloguers són tan elevats que és impossible poder viure al barri. La bombolla immobiliària arribarà un moment que petarà, però em puc equivocar. Jo mateix visc a un pis de lloguer i quan acabi els 10 anys de contracte marxaré a viure fora, a poble, que en tinc moltes ganes. I el meu fill gran, que està buscant pis, quan veu els preus de Sarrià, es posa les mans al cap. Caldria habitatge social a Sarrià, per a gent del barri.cEns tenen per un barri ric. Però el barri ric són els pisos de la Bonanova. Al casc antic de Sarrià viu molta gent gran. Són ells els que fan poble, que te’ls trobes cada matí i els saludes. M’encanta el barri, però voldria que el nostre model urbà fos el de Berlín, on viu la nostra filla, amb molt pulmó verd.\nDesapareixen les botigues de tota la vida que han existit al barri. En queden quatre de comptades: en Cortines, la merceria, la botiga de plàstics, el Mota, el matalasser que hi ha a baix; can Foix, és clar… La gent que porta molts anys, a la llarga desapareix.cAnar per les botigues del carrer Major és com una travessa de futbol. Amb la gent que porta molt temps al barri fem apostes: quan de temps durarà aquesta botiga aquí? La major part, que són de franquícia, duren una temporada i se’n van.\n“Els joves no tenen punts de trobada, se n’han d’anar a la plaça, al mig del carrer. Ens cal un casal de joves”\nI els teus fills com veuen que, per exemple, el cap de setmana Sarrià quedi buida, a banda dels espais de cultura popular?\nNo hi ha cap mena d’ambient (llevat de casa Orlandai els dissabtes, no els diumenges, que està tancada). Els joves no tenen punts de trobada, se n’han d’anar a la plaça, al mig del carrer. O es busquen la vida a Gràcia o a un altre barri. Ens cal un casal de joves, que es deia que es faria al carrer Hort de la Vila a una de les casetes. I la nostra casa de la festa podria acollir també un casal. Seria una mena d’Hotel d’entitats com ho és ara la casa Orlandai. La gent jove ens ve a l’associació de veïns a demanar llocs per reunir-se, perquè no en tenen.\nQuins són els teus llocs favorits de Sarrià?\nEls passatges com el Mallofré, on hi ha una veïna que al pati té gallines i animalons. O el carrer de l’avió Plus Ultra, on hem fet lectures poètiques.\n“Amb aquest tarannà passiu no anem enlloc”\nCom creus que es podria millorar la participació en les institucions del districte?\nAmb els Consells de barri no n’hi ha prou. Som un barri molt pacífic: ens costa molt de moure’ns. Com que no ens movem prou, no tenim el que volem. I menys encara si ens tenen per barri ric. Caldria sortir al carrer, plantar-nos davant de l’Ajuntament, cridant: “volem tal cosa i fins que no ho aconseguim no afluixarem”. Però amb aquest tarannà passiu no anem enlloc. Per exemple, les entitats vam estar 8 anys reclamant una casa de cultura fins que ens van cedir La Sarrianenca (Canet, 22), però va ser perquè l’Ajuntament volia fer fora dues pintores que hi eren. I ara nosaltres hi som, però ens ho hem de pagar tot, sense recolzament. Vam quedar com uns “tontos”. El mateix passa amb les cases del carrer Hort de la Vila, que no poden rehabilitar perquè s’està fent un edifici-pantalla al costat.\n“Igual que està canviant mica en mica la mentalitat dels propietaris d’animals, caldrà que canviï la nostra cultura de la brossa”\nQuè t’ha semblat la implantació del “porta a porta”?\nPenso que volem ser un barri ecologista, però ens quedem en un “quiero y no puedo”. Quan hi havia gent que protestava per la implantació del porta a porta, jo els explicava el model de Berlín, on el sistema funciona des de fa temps. O alguns pobles on hi ha recollida selectiva i no tenen aquest problema. Hi ha una part de la població (un 40% jo diria) del barri molt incívica. En aquests moments, els carrers de Sarrià estan més bruts que abans. Igual que està canviant mica en mica la mentalitat dels propietaris d’animals, caldrà que canviï la nostra cultura de la brossa.


Karicies: Abril visible\nIsaac Wieck :) ha dit...\nHe estat llegint el text d'«Abril Visible» i és cert de què aquest mes és un mes de reivindicacions, de dies molt importants per a tots, llegint un poc més abaix, m’he trobat amb l’opinió d’Adrià, que tractava de la desaparició del dia del LGTB, i realment estic molt d’acord, ja que si es suposa que les persones del col·lectiu LGTB ja són acceptades a la societat, perquè tindre un dia «especial per a ells, elles?» si no són res estrany, són assoles, unes persones més, m’agradaria que arribara aquest dia.\nPel 28 d’abril també es celebra el dia de la visibilitat lèsbica, que de vegades aquestes persones per la seua orientació sexual han sigut desplaçades en molts àmbits, tant com socials com en sanitat, assignant-les a un grup baix de risc, o quan precisen d’una cita amb el seu metge, no tindre una llibertat total de dir la seua sexualitat.\nFins i tot, de vegades per ocultar la seua orientació sexual han arribat a tindre relacions amb homes per «aparentar, ocultar» la seua sexualitat, cal recalcar que quan es dona una xarrada (no en totes) es tracta molt més el tema del sexe i relacions i infeccions en parelles heterosexuals, i es deixa d’una banda al reste d’orientacions, o no els donen molta informació, o una informació mínima.\nCrec que això hauria de canviar, i no assoles amb les persones lesbianes, també amb els bisexuals, transgèneres, tindre una ment oberta, reflexionar que l’amor és l’amor, i sobretot el respecte a totes les maneres de pensar i acceptar-les, perquè de vegades inconscientment les depreciem, i això no està res bé, és moment de reflexionar, i actuar per eliminar d’una vegada tota aquesta discriminació.\nAmanda Aviñó ha dit...\nPer a començar, vull dir que estic completament d’acord amb les opinions de Rosa i el meu company Adrià. És molt trist que necessitem un dia per poder donar més visibilitat a tots aquests «problemes», com per exemple el Dia de la Visibilitat Lèsbica, el 26 d’abril o el dia de la Dona, el 8 de març.\nLes situacions homofòbiques que han d'aguantar totes aquestes dones, desgraciadament, són moltíssimes. Solament en 2019, van pujar un 53% aquests casos i no ho podem permetre en ple segle 21. Aquesta és una de les moltes raons per la qual existeix aquest dia. Per poder solucionar-lo, a més de donar-li més visibilitat, hem d'ajudar a aquestes persones que ho sofreixen cada dia.\nAnem a parlar de Sonia, una amiga de la meua mare. Ella té una parella dona, i per «culpa» d'això, va sofrir assetjament al seu treball. A més, els companys, van anar a parlar amb el seu cap, i aquest, va abaixar-li el sou. És una situació inacceptable. Per què has d'abaixar-li el sou? Per ser lesbiana? Per què li fan eixe assetjament? Què té això de coherència?\nEn conclusió, aquesta situació ocorre moltes vegades cada dia, cada hora i cada minut al voltant de món i no el vegem. Anem a ajudar-nos entre tots i a donar més visibilitat per poder solucionar aquests problemes tan reals.\nAitana d´Aquitánia ha dit...\nEl text em pareix molt interessant ja que parla d’uns temes molts tabus com es la bisexualitat i la homosexualitat i més encara el tema del sexe en aquests temes, pense que hi ha molta falta d’informació perque están molt discriminats el colectiu, perque encara pense que hi ha molta desigualtat en aquest tema , per exemple les lesbianes sempre han estat molt sexualitzades, els bisexuals sempre s’ha dit que són molt visiosos i en el cas dels gais sempre s’ha pensat que per el fet de ser homosexual li agraden tots el xics.\nPer exemple en els anuncis que venen productes sexuals es veu clarament que va dirigit a una parella heterosexual, a mi personalment em dona la sensació de que no conten mai amb el colectiu LGTBI, per aixó a l’hora del sexe tenen molt menys d’informació i així corren mes perill a l’hora d’agafar alguna enfermetat sexual.\nDesde el meu punt de vista la meua opinió es que el sexe en les parelles heterosexuals está també molt ocultat ja que el seu sexe és molt concret, es pensa que assoles está basat en la pentració i no poden experimentar altres maneres que en el sexe homosexual si.\nAlba Polo ha dit...\nLa veritat és que jo mai m’havia parat a pensar les transmissions de malalties sexualals entre xiques, potser està tan normalitzat que siguen entre xic i xica que no pensem entre xiques.\nPerò de segur que no soc l'única que no havia pensat en açò, no crec que siga culpa nostra, ja que sempre ens han fet xarrades de sexualitat en un put de vista heterosexual, deixant de banda a la gent homosexual.\nCrec que un bon pas per a fer aquest tema visible seria justament el que acabe de dir, incloure a tot el col·lectiu en aquestes xarrades, ja que som nosaltres el que hem de normalitzar completament tot aço\nEl mes d'abril, té molts dies de reivindicació. Potser això és un reflex del fet que a la societat no és equitativa, quan la gent fa queixa d'algun assumpte és perquè no es troben bé amb la resta d'integrants de la societat.\nPersonalment, la meua memòria és més aviat mala, però jo no recordava cap dia dels ja comentats a l'entrada exceptuant el dia del llibre. No sabia que existia un dia que visibilitzava al poble gitano ni un dia de la salut...\nEm pareix molt important que se celebre un dia per a visibilitzar al poble gitano, ja que potser a vegades la convivència siga complicada perquè tenen una cultura diferent, color de pell diferent, costums diferents... i per totes aquestes coses que no entenem perquè no són normals per a nosaltres i potser hi ha voltes que els deixem de banda. També podem donar molts motius per a celebrar el dia de la viabilitat lèsbica, ja que mai l'havia pensat, però, nuca he vist un anunci de malalties de transmissió sexual on apareixen relacions lèsbiques, i tampoc coneix cap mètode de prevenció d'infecció per a les lesbianes.\nEn resum, està molt bé que se celebren aquests dies, però seria millor que es commemoraren aquests dies com el primer dia que no discriminen a una persona per ser gitana o a una xica perquè li agrada acostar-se amb altres xiques.\nAquesta entrada parla d'alguns dies poc visibilitzats per la gent, com és el cas del Dia del Poble Gitano ( 8 d’abril ), el Dia de les xiques amb TIC ( 25 d’abril ) i el Dia de la Visibilitat Lèsbica.\nAdrià és un alumne que en un comentari desitjava la desaparició del Dia de l’Orgull LGTBI, perquè això significaria que l’homofòbia, la transfòbia, la plumofòbia, etc. haurien desaparegut. Sincerament opine el mateix, però encara queden molts problemes per resoldre.\nLes lesbianes sempre han sigut de baix risc i han patit menys infeccions de transmissió sexual. En el cap de les persones només hi ha lloc per a la penetració, però cal normalitzar que entre les dones també hi ha relacions sexuals i no és necessari que hi haja penetració.\nTant les dones lesbianes com bisexuals pateixen discriminació pel gènere i per l’orientació. En general les dones visiten menys centres de salut i la causa pot ser per la pressió social.\nJo també pense igual que tu i Adrià perquè està desapareguent el dia de l'orgull LGTBIQ+ quan encara n’hi ha gent morint-se per baralles, seguint insultats pel carrer o amb por de passejar de la mà amb la seua parella perquè et posen males cares,etc.\nEstà molt poc visualitat de vegades les dones lesbianes o bisexuals, són un grup ‘minoritari’, la majoria van poques voltes al ginecòleg perquè tenen por de ser qüestionats per dir que tenen relacions sexuals amb dones (dic això perquè no totes les persones tenim el mateix pensament i n’hi ha gent que no la veu normal), et pense que estan excloses d’algunes coses, per exemple no existeixen condons per als orals entre dones, a l'article que has ficat posa que les recomanen utilitzar guants i condons. Les persones LGTB són més propenses a agafar malalties de transmissió, ja que no solen utilitzar condons una vegada agafen confiança i no saps si tenen qualsevol malaltia.\nJo també compartisc el desig de *adrián que algun dia desaparega el dia de l'orgull LGBTI , ja que això significara que ja no hi haurà discriminació per ser homosexual, transsexual, etc...Perquè em sembla una pena que hàgem hagut d'arribar a aquest punt de necessitar un dia per a reivindicar la visibilitat.\nÉs veritat que normalment sempre que fem xarrades sobre sexe i parlem del tema anticonceptius o de malalties sexuals parlem referint-nos a relacions entre home i dona , poques vegades es parla de les malalties que es puguen transmetre entre dones ,i del perill que també tenen de contraure malalties sexuals .He sentit parlar d'aqueixos mètodes anticonceptius unes tres vegades en comparació als que ens diuen per a tindre relacions amb un home.\nEn el text diu que és dur haver de ser discriminada per dona i damunt per ser lesbiana, i té molta raó, perquè ha de ser molt dur rebre tanta discriminació per alguna cosa que realment no els afecta als altres.\nI per ultime volia comentar el titule d'aquest articule que és "abril visible" i és veritat que en aquest mes hi ha moltes reivindicacions importants\nNo coneixia el Dia del Poble Gitano, i és molt important, com es menciona a l’entrada, per a disminuir el racisme i l'odi propagat cap a la raça gitana; és important controlar els teus prejudicis. Tampoc sabia res sobre el Dia de la Visibilitat Lèsbica, de fet fa un temps pensava que només hi havia el Dia de l’Orgull per a reivindicar els drets de tot el col·lectiu LGBTQ+.\nRespecte a la informació que es proporciona sobre la varietat de condons femenins i els seus substituts, la veritat és que no sabia que existien aquests mètodes, i per casualitat fa poc m’havia preguntat com se suposava que les dones/ persones amb vagina havíem de protegir-nos d’una ITS en cas de mantenir relacions amb una persona que també comptara amb ells; sempre és important estar informat al respecte i fer el possible per mantenir una bona salut. Em sembla molt encertat que s’estiguen posant en marxa campanyes que volen crear o distribuir preservatius especials per a dones lesbianes i bisexuals. Tanmateix, crec que moltes persones rebutjarien la idea de fer dits a altre amb un guant, supose que per desinformació i a més per ser menys còmode o per vergonya. Pense que llançar un anunci de preservatius seria el millor per tal de difondre el fet que hi existeixen, d'una manera o d'altra, i són importants.\nEn definitiva, aquest mes abunda de reivindicacions que cal aprofitar; encara ens queda molt per aprendre.\nJo personalment, de tots els dies mencionats a l’entrada a soles coneixia el dia del llibre, no coneixia ni el dia del poble Gitano, ni dia de les xiques en el TIC ni el dia de la visibilitat lèsbica. No els coneixia perquè no havia escoltat parlar mai d’ells i en l’escola no m’havien parlat tampoc.\nEstic d’acord amb l’alumne Adrià Price que diu que esperava ansiós la desaparició del dia de l’Orgull LGBTI, perquè com ell diu això significaria que l’homofòbia, la plumofòbia, la transfòbia... haurien desaparegut, i significaria un gran pas per a la societat.\nPer altra banda em pareix molt important la celebració del dia del poble Gitano per a reduir el racisme cap a aquesta raça. Es veritat que en molts casos n’hi ha gent que els tracta d’una forma diferent a la resta de gent. I el dia de la visibilitat lèsbica no es te que quedar enrere, perquè moltes vegades pateixen discriminació per la seua orientació i en el tems que estem ja no les podem acceptar.\nEn resum, el mes d’abril es un mon de revolucions però encara que les reivindiquem encara queda molt per a aprendre.\nAbril es un mes on hi ha moltes reivindicacions molts importants que jo no sabia que existien com el Dia del Poble Gitano, el Dia de les xiques en les TIC i el Dia de la Visibilitat Lèsbica.\nPense que Adria te un poc de raó al dir que deuria de desapareguera el dia de l’orgull LGBTI per que es suposa que ja no estan discriminats, però Rosa te raó per que en realitat encara no ha desaparegut i queden moltes coses per reivindicar.\nEl text també parla de alguns temes tabú com son la bisexualitat, el lesbianisme i la homosexualitat i me encara que es el sexe en aquests cassos. Jo mai havia escoltat parlar sobre infermetats que es transmeten de xica a xica ja que sempre parlen de el xic i la xica i totes les infermetats que pots contraure i no de entre xica i xica i tampoc he escoltat de preservatius per a les seues relaciones, per a no tindre risc de contraure un infermetat.\nDylan Careño ha dit...\nPer a començar, m’agradaria comentar el de la doble discriminació, jo no crec que eixa siga una forma correcta de dir-ho, de la forma en la que està dit pareix que tot el mon discrimina al sexe femení i a l’orientació homosexual femenina. No totes les persones fan que les dones lesbianes pateixen discriminació i menys per tot el món, jo crec que això està molt generalitzat.\nSobre que les dones LBT visiten menys els centres, es la seua decisió, a vore, jo les entenc, igual tenen por de ser discriminades o vergonya de que li facen preguntes comprometedores, però no deixa de ser la seua decisió. Però per exemple una revisió a una persona homosexual no es la mateixa per a una hetero?\nDeixant a una banda això, no sé si existeix, però crec que hauria de haver un tipus de protecció sexual específica per a les dones homosexuals, igual que les hi ha per a hòmens i dones heterosexuals i per a hòmens homosexuals. D’això es tendrien que encarregar les grans farmacèutiques o les grans empreses de la salut sexual.\nEn conclusió, jo crec que sí que estén reprimides però segons per on el mires.\nAmparo Bolen ha dit...\nAquest text em pareix que conta moltes “celebracions” que no coneixem com el dia de la Visibilitat Lèsbica, el Dia del Poble Gitano, el Dia de les Xiques en les TIC. Pensé que el que si coneixem el es Dia del Llibre o el Dia Mundial de la Salut.\nPensé que no és culpa nostra que no coneixem aquestes celebracions, ja que sempre ens han fet xarrades de sexualitat en un put de vista heterosexual a l’hora del coite basanse en la penetració, deixant de banda a la gent homosexual, joguets sexuals, gent disfuncional, entre altres. Creec que tendrien que fer xarrades als instituts dels perills de no tindre precaució a l'àmbit sexual perquè molts adolescents homosexuals tenen relacions sexuals sense precaució i no pensen que poden tindre enfermetats de transmissió sexual. Però en realitat hi ha molts perills que no ens conten que no passen a l'àmbit sexual de la penetració com: Balanitis, Cervicitis, Uretritis, etc.\nVolia començar el meu comentari agraint de tot cor que Rosa i alguns dels meus companys de l’institut, hagen compartit el meu desig, ja que moltes vegades no s’escolta el que de veritat molta gent del col·lectiu vol; molta gent celebra dies com el de l'orgull amb frases i idees que moltes vegades no tenen res a vore amb el tema o bàsicament estan fora de lloc o equivocades.\nÉs molt difícil acabar amb l’odi, ja que és un sentiment molt comú del ésser humà, pot vindre de l’enveja, l’educació, experiències pròpies… Així que serà difícil complir el meu desig, però no passa res. Jo no tinc cap problema amb què és cèlebre la diversitat, però no vull que és cèlebre a soles el 26 de juny, vull que es respecte, que és cèlebre i que es mostre amb total llibertat, sense tindre por de rebre cap crítica negativa o ofensiva.\nHe intentat moltes voltes comprendre l’homofòbia, a soles perquè volia entendre a persones molt importants del meu entorn. Volia saber per què em deien comentaris tan lletjos com els que he rebut al llarg de TOTA la meua vida, i ressalte tota perquè escolte oracions homòfobes des-de'l col·legi, i com he dit abans, de persones MOLT importants per a mi.\nAixí que per favor, si tu ets una persona homòfoba, intenta comprendre, com he fet jo, com hem fet nosaltres, la meua situació, la nostra situació, la del col·lectiu.\nLa meva opinió sobre el comentari, és que necessitem fer aquestes manifestacions defensant la llibertat i crec que no arribarà el dia que no s'hagi falta fer, en aquest cas parlant del LGTBI+. Ja se que puc sonar pesimista, pero es molt difícil convencer a tot el món, i més quan hi ha partits polítics que defensen que una parella heterosexual i homosexual no són lo mateix, com per exemple a l’hora d'adoptar, defensen que lo “normal” i per tant lo millor és que adopten les parelles heterosexuals, per que els fills necessiten un pare i una mare. Això em pareix una barbaritat, i entenc que cadascú tingui la seva opinió, no vaig a parlar de política, alomillor en altre comentari.\nAltra qüestió que planteja el text es que hi ha una gran falta d’informació a l’hora del sexe entre les parelles homosexuals, tant xics i més encara entre xiques. Pense estem en el segle XXI i en tot el que porte de vida com estudiant s'hauran fet aproximadament… unes 5 xerrades sobre la sexualitat i el sexe, i en cap d’aquestes explicaven el sexe entre homes i dones, simplement era lo mateix en totes. Explicaven que era molt important l’ús del preservatiu i que era introduir el penis en la vàgina. Jo per exemple que sóc bisexual sentía que eixia d’aquestes xerrades a soles amb la meitat après, esperaba que alguna persona s'enrecorda de explicar el sexe en les parelles homosexuals, però mai va arribar aquell moment, i a día de hui encara no ha arribat.\nTambé volía dir que no asoles el sexe homosexual esta desinformat, sino que el hetero li passa lo mateix. Si les parelles hetero veuen i s’informen de com es el sexe homosexual, alomillor el poden arribar a fer entre parelles heteros, hui en dia hi ha molts joguets i productes sexuals que poden fer que tinguen sexe un home i una dona i que siga amb la penetració del xic.\nEn aquest comentari vaig a donar la meua opinió sobre la visibilitat del lesbianisme. Diàriament veiem pel·lícules, sèries, anuncis, programes de televisió… de parelles d’homes gais i ho interpretem com homosexualitat. Però, si ens parem a comparar la quantitat de casos de xics homosexuals i xiques homosexuals pràcticament veiem el doble de gais que de lesbianes i quasi ni ens adonem.\nÉs molt trist que fins fent la intenció de donar visibilitat a un col·lectiu ho fem malament i només li la donem a una part.\nEl Dia de la Visibilitat Lèsbica, el 26 d’abril hauria de ser un dia amb importància on reivindiquem l’amor i plaer entre dones.\nHola, bon dia, volia comentar aquesta entrada: Abril visible, ja que em pareix important parlar sobretot d'algun d'aquests temes, com el el dia de la visibilitat lèsbica.\nPer que dic que és tan important? doncs perquè encara queden moltes persones amb la ment molt tancada que no accepten o no entenen que dos persones del mateix sexe (en aquest cas dones), puguen tindre una relació.\nTambé volia comentar que hi ha algunes persones un poquet hipócrites, ja que diuen que dos dones no poden mantenir una relació perquè no es natural, pero en canvi veuen la pornografia lésbica, i diuen que aquesta es millor perquè és més bonica ja que no tenen que veure penis...A què ve això? Doncs que em pareix hipócrita per la seua part que diguen que no es natural una relació entre dones i despres veure ponografia perque es bonic.\nDic això perquè em pareix masclista i crec que veuen a les dones lesbianes a soles com a entreteniment propi, però després al carrer veuen dos dones donant-se un bes al carrer i els fa agonía i tiren comentaris del estil:<>... Aquesta conducta em pareix fatal i crec que certes persones haurien de canviar-la.\nEn aquest vídeo podem observar a un home transsexual anomenat Víktor parlant sobre el seu cos i el recent canvia que ha emprat a aquest, ja que està hormonant-se.\nVíktor proposa varies preguntes i pensaments interessants com «Què es un home?» o «Què es una dona?», ja que ell es defineix com «un ser amb cony», es a dir, és es sent home tenint vagina, pits, ungles llargues... El que porta a pensar sobre les coses femenines i masculines. Ell afirma que un metge li va dir que utilitzara coses com la motxilla i no la bossa, ja que era més masculí. Jo pense que la gent hauria de utilitzar la roba i els complements que vulga, siguen dones o homes, però estic d'acord en el fet que n'hi ha coses més masculines i coses més femenines, tenint en compte que s'empre el significat de la paraula «Relacionat amb aquest gènere». Per exemple, quan olores una fragància masculina penses en un home, i quan ho fas amb una femenina, penses en una dona. La meua opinió és que les coses que utilitza la majoria d'homes són masculines, i les que utilitzen la majoria de dones, femenines.\nDeixant aquest debat a banda, pense que no es dona tanta informació com es necessitaria respecte a les relacions sexuals lèsbiques. També és veritat que quan donen xarrades de sexualitat s'intenta informar a la major part de gent, aleshores es deixa un poc a banda a les relacions minoritàries com lesbianes, gays, etc., per tant pense que s'hauria de donar xarrades especialitzades en cada tipus de sexualitat.\nEn aquest comentari he aprés molt perquè mai havia sentit parlar sobre el dia del Gitano ni també sobre el dia de les xiques en el TIC i tampoc sobre el 26 el dia de la visibilitat Lèsbica, només els dies que em sonen del mes d’Abril són El dia 7 que és el Dia Mundial de la Salut i el 23, el Dia de Llibre. Jo pense que alguns d'aquests dies s'haurien de parlar a l’institut com el Dia de les xiques en Tic, perquè normalment ens parlen sobre el dia del llibre.\nJo també pense el mateix que Adrià sobre la desaparició del Dia de l’orgull LGBTI (28 de Juny) perquè així hauria desaparegut l’homofòbia, la transfòbia, la islamofòbia, etc. Però tot aquest no és possible perquè queden per fer moltes reivindicacions, ja que com diu Rosa en el dia de la Salut podem parlar sobre els problemes de la salut en les dones o com en Dia del gitano podem parlar sobre el racisme, per a disminuir-lo i perquè tots hem de respectar les altres cultures i això seria molt bo per a la societat.\nEn fi jo el que pense que el mes d’Abril és el més amb més reivindicacions en el món i seria millor que commemoràrem aquests dies des del principi i que no discriminen a una persona per ser gitana o per la cultura que tinga.\nAquesta entrada parla sobre les “celebracions” que hi ha al mes d’Abril, algunes d’elles son les següents: el dia del poble gitano, el dia de la visibilitat lesbica, etc. Amb aquestes celebracions es fa veure la discriminació que hi ha al món hui en dia.\nA mi em pareix molt bé que es celebren aquestes dies i que la gent estiga orgullosa de la seua ètnia o de la seua orientació sexual, però en realitat la gent no s’adona de que açò en veritat és discriminació, pense que no tindria que haver un dia especial per celebrar coses com aquestes, perquè tu no eres gitano un dia només, ho eres tot l’any. Que pasa que la resta de dies de l’any no ho pots celebrar? Doncs açò tindria que canviar. Al igual que el dia de l’orgull gay o el dia del col.lectiu LGTB, repeteixc, a mi em pareix genial que es cèlebre, però realment amb açò es un dia que fa que cree discriminació.\nLa meua opinió sobre aquesta entrada, és que les persones que pertanyen al col·lectiu, tenen molt poca visibilitat hui en dia encara, a l’actualitat, encara hi ha persones que miren mal a persones homosexuals per el carrer, com per exemple l’altre dia una àvia li digué a una parella de dones. Que perquè es donaven la mà o es besaven en public, aquestes li contestaren que eren parella, i l’avia li contestà dien la típica frase de: «aquests joves de hui en dia, que s’inventen qualsevol cosa»\nLes dones es van quedar sense paraules i pitjaren al bus, igual que jo.\nJo crec que les persones que pertanyen al col·lectiu han estat sempre presents en l'historia, el que passa es que no han donat visibilitat per por de les crítiques.\nEn la meua opinió, no es deuria de criticar a ningú per la seua atracció sexual cap a altres gèneres.\nVolia començar el meu comentari agraint de tot cor que Rosa i alguns dels meus companys de l’institut hagen compartit el meu desig, ja que moltes vegades no s’escolta el que de veritat molta gent del col·lectiu vol; molta gent celebra dies com el de l'orgull amb frases i idees que moltes vegades no tenen res a vore amb el tema o bàsicament estan fora de lloc o equivocades.\nÉs molt difícil acabar amb l’odi, ja que és un sentiment molt comú de l'ésser humà que pot vindre de l’enveja, l’educació, experiències pròpies… Així que serà difícil complir el meu desig, però no passa res. Jo no tinc cap problema amb què se celebre la diversitat, però no vull que se celebre solament el 26 de juny, vull que es respecte, que se celebre i que es mostre amb total llibertat, sense tindre por de rebre cap crítica negativa o ofensiva.\nHe intentat moltes voltes comprendre l’homofòbia, sols perquè volia entendre a persones molt importants del meu entorn. Volia saber per què em deien comentaris tan lletjos com els que he rebut al llarg de TOTA la meua vida, i ressalte tota perquè escolte oracions homòfobes des del col·legi, i, com he dit abans, de persones MOLT importants per a mi.\nAixí que, per favor, si tu ets una persona homòfoba, intenta comprendre, com he fet jo, com hem fet nosaltres, la meua situació, la nostra situació, la del col·lectiu.\nAl llegir aquesta entrada he après moltes coses que mai havia escoltat com el dia del Gitano, tampoc del dia de les xiques TIC. El dia del Llibre i de la Visibilitat Lèsbica si que els conegui a i sabia del que tractaven però el dia de les xiques TIC no sabia res però llegint l’entrada crec que tracta de els diferents usos de les xarxes socials o la absència de les dones a TIC.\nSobre l’opinió d’Adrià de que te que desaparèixer el dia de LGTB crec que te raó perquè quan desaparegui tractarà de que ha desaparegut l’homofòbia, la transfobia...\nTambé crec el dia del Gitano o de la salut de la dona es podria parlar de racisme o els problemes de salut que tenen les dones.\nEn conclusió pense que a aquestos dies hauria de commemorar-los des d’un principi per a que la gent fora conscient i no hi haguera tanta discriminació per exemple a una gitana perquè son persones com tots i hauria que respectar-los igual que respecten a molta gent.\nLa meua opinió sobre aquesta entrada, és que les persones que pertanyen al col·lectiu, tenen molt poca visibilitat hui en dia, i encara hi ha persones que miren mal a les persones homosexuals. No em sembla bé que persones del col·lectiu que ja de per si passen per una situació difícil, per culpa de la societat de hui dia, que a més hagen d'aguantar tots els dies comentaris de gent tant estrena a ells,(qualsevol persona que passe pel carrer i diga algun comentari) com a gent interna, (les seues famílies o amics), com si els altres tingueren el poder d'estar opinant sobre si els sembla bé si x persona està amb una persona del seu mateix sexe, si no està d'acord amb el seu cos, o el que siga, els únics que han d'opinar han de ser ells mateix, i deixar-se portar, que per a poder estar Agustí amb ells mateix no els fan falta les crítiques de l'els altres.\nRespecte a tots els dies que hi ha “celebracions” a l'abril, no tènia ni idea que hi haguera tants, i alguns d'ells no els coneixia, com per exemple el del poble gitano, el dia de la terra...\nM'entristeix molt que facen dies internacionals per a aquestes coses, ja que per a donar-los visibilitat. Visibilitat que? Perquè cal donar-li visibilitat a una cosa completament normal que és l'homosexualitat. O que el dia de la dona milers de dones hagen d'eixir a protestar protestar per l'homofòbia i simplement "fòbia" que estan rebent. També aquesta el dia del Poble Gitano, perquè hi ha un dia per a és comunitat que és totalment respectable i per exemple no hi haja un dia per a "persones normals" que és el que pensa la majoria de persones que hi ha "normals" com ells mateixos i els "no normals" ja siguen els gitanos, homosexuals etc.\nI finalment vull parlar d'un cas que va passar a Hongria (el meu país natal), en 2014 un home homosexual treballava en un bar de Budapest de cambrer. Mesos després que començara a treballar ací es van adonar que és homosexual i immediatament ho van acomiadar amb la raó que "donava mala imatge al bar". Això em sembla una vergonya.


“LEGGINS” a dojo… per tot l’hivern - A la brasa i al caliu\n2 de març de 2010 a les 1:03 am\nSi, tens raó, vesteixi com vesteixi, la dona té aquest afany de llibertat i de trepitjar fort en tots els àmbits… però això no és pas d’ara estimat amic, ja fa molts anys que es va avançant, per més endavant tornar a recular i tornar a avançar una mica… és com els crancs. Una passa endavant, dues enrera i… costa tant!. Encara recordo els anys 68 al 72, quan tot semblava possible, quan s’avançava de debó. Després vam tornar enrera i més tard vam avançar una altra vegada, però el preu era molt alt. Representava que per triomfar al món laboral i en la política les dones havien de ser molt dures, fumaven com a carreters i vestien una roba “neutra” i no gens “glamorosa” per semblar més “serioses” i copiaven l’estil masculí com a única manera d’equiparar-se als homes.\nSortosament, potser si que, almenys en el món occidental, s’ha arribat a un estat de la qüestió en que una dona pot assumir responsabilitats laborals i polítiques molt compromeses sense necessitat de “semblar un home”. Crec que en aquests moments si que una dona pot trepitjar fort, fer-se escoltar, sentir-se lliure, persona, individu… sentir la sensació que pot anar pel món com a “ésser humà”, no exclusivament com a dona; sentir-se mestressa del seu futur, de la seva vida, de la seva llibertat… i no “la reina de casa seva”. Com es podien conformar en ser això -la reineta de casa- quan hi ha tot un món per descobrir, moltíssima gent per conèixer i una manera de viure molt més gratificant i plena… sense que aixó comporti DE CAP MANERA! deixar de ser seductora, sensual, atractiva, femenina…\nCrec que s’ha de tendir a una vida plena i equiparada, també per als homes; els quals, a més de les atribucions “clàssiques” de força, feines més dures físicament, tasques de responsabilitat… hauríen d’aprendre també a saber ser tendres, dolços, dialogants i… per què no? seductors!. De fet, en els nois d’entre 20 a 35 anys es va veient cada vegada més aquesta tendència.\nPel que fa als leggins (malles en català) em ve al cap una cançó de quan era petita, crec que era dels Sírex… “faldas cortas, piernas largas, llevan las chicas de hoy, que se miren al espejo, este consejo les doy… i nada tengo que objetar, si con salero y distinción las saben llevar…”. Doncs, això, que no a tothom li queden bé, que cal compaginar els leggins més prims amb bruses més llargues i els més gruixuts i discrets poden anar amb bruses més curtes; sempre, és clar, que es tinguin les cames adequades i l’efecte sigui estètic i no de ridícul, que també se n’han vist aquest hivern…\nPersonalment les porto per comoditat. Quan fa fred, unes malles gruixudes ficades dins les botes i amb una brusa llarga i un abric que just tapi la brusa, és la manera més càlida -i també, tens raó- més ferma d’anar per la vida. I si a més, dona sensació de llibertat i alhora resulta gràcil… doncs, benvinguda sigui aquesta moda. De fet, ja se sap, les modes van i venen… jo aquest hivern he aprofitat unes malles negres que tenia des del 1996, any en què també es van portar molt i exactament iguals a les d’ara. I ja posats en el tema, sembla que torna la minifaldilla de cara a la primavera, doncs el que deia abans… que cadascú se senti lliure de buscar l’estètica i la seducció, sense renunciar ni un bri a la igualtat ni a la llibertat que tan costen d’anar conseguint dia a dia, en cada gest, en cada acció per petita que sigui…\nDisculpa si m’he allargat massa… el tema m’ha interessat i quan m’hi poso…


El saló incorpora els Objectius de Desenvolupament Sostenible a la seva 10a edició, que se celebrarà al recinte Montjuïc de Fira de Barcelona el 27 i 28 de maig\nper Marta Escobar Martí Barcelona. 19 de febrer de 2020 14:17\nEl director de Barcelona Activa, Feliz Ortega, i el director del Bizbarcelona, Aleix Planas | MEM\nUna mala notícia sempre ve acompanyada de moltes de bones. La cancel·lació del Mobile World Congress (MWC) va deixar tot l'ecosistema empresarial i emprenedor tocat, però aquesta sensació d'orfandat va durar molt poc. Hores després, el Barcelona Tech City anunciava la celebració d'un nou esdeveniment, el Barcelona Tech Spirit, una jornada de conferències que, tot i que no pretén substituir el 4YFN, provarà d'aglutinar aquest ecosistema característic de Barcelona. A això s'hi suma el Bizbarcelona, el saló referent que vol ajudar emprenedors i pimes a "créixer i ser més competitius". Aquesta edició, que se celebrarà entre el 27 i el 28 de maig al recinte Montjuïc de Fira de Barcelona, aporta un nou nexe d'unió i és la seva alineació amb els Objectius de Desenvolupament Sostenible (ODS).\nEl director del Bizbarcelona, Aleix Planas, presentava visiblement orgullós del nou fitxatge de la fira, la sostenibilitat, l'edició d'enguany a l'Aticco Coworking Tarradellas i ho de la mà del director general de Barcelona Activa, Felix Ortega. "El Bizbarcelona avança amb les inquietuds del mercat i del consumidor i les volem incorporar", explica Planas, que defineix el saló com a una "missió molt important pel teixit econòmic i empresarial de la ciutat i de Catalunya". És per això que el repte principal de l'edició del 2020 és mostrar com "implementar" els ODS a l'emprenedoria i a les pimes, així com "ajudar aquest col·lectiu d'empreses a implementar-los i fer-los una oportunitat de negoci".\nAleix Planas presenta la 10a edició del Bizbarcelona | Fira de Barcelona\nD'aquesta manera, la sostenibilitat acompanyarà la resta d'oferta que ofereix el saló entre recursos públics i privats, productes i serveis, activitats de formació, assessorament i networking. "Aquest canvi està agafant una força molt important perquè ve impulsat des de la societat, que ho està integrant cada vegada més a l'hora de prendre decisions i comprar productes o adquirir serveis", insisteix Planas, que avisa que les empreses que no s'afegeixin als ODS "sortiran de la gran necessitat del públic" perquè, apunta en declaracions als mitjans, "això és una bola de neu i no té aturador".\nL'any del planeta\nL'edició d'enguany preveu superar totes les altres en tots els sentits. Si bé l'any passat la fira va rebre 13.624 persones -300 menys que l'anterior edició-, va atraure un 38,9% d'autònoms i petits empresaris amb negocis en marxa i va reunir 240 ponents i 80 empreses, la d'aquest 2020, que serà la desena, preveu arribar als 14.000 visitants i a les 90 empreses expositores. Fins el 2019, han passat pel saló 161.082 persones i la valoració mitjana dels visitants és de 4 sobre 5.\nOrtega: "El potent ecosistema emprenedor de la ciutat i el seu teixit empresarial són peces imprescindibles per aconseguir impulsar una nova economia sostenible, digital i social"\nAquest any, a més, el Bizbarcelona coincideix amb la fira B for Planet. Mentre que la primera se celebrarà al recinte Montjuïc de Fira de Barcelona, la segona tindrà lloc al recinte Gran Via, on havia de celebrar-se el MWC. Dos salons diferents amb objectius molt similars. B for Planet és el primer esdeveniment global sobre sostenibilitat i Planas té clar que no vol deixar escapar l'oportunitat que brinda aquesta coincidència. "Aprofitarem que vindran destacades figures mundials vinculades als ODS, volem que vinguin al Biz i els nostres visitants puguin gaudir dels seus consells", explica.\nI és que, com assenyala el director de Barcelona Activa, "el potent ecosistema emprenedor de la ciutat així com el seu teixit empresarial són peces imprescindibles per aconseguir impulsar una nova economia sostenible, digital i social, centrada en les persones, el benestar i el progrés per a tothom". I aquest és el camí que la capital catalana ha de seguir i ja està seguint des de fa molt de temps.\nBarcelona, terreny emprenedor, pime i sostenible\nIncorporar els ODS no només obre portes a fer un món més sostenible, sinó també a generar noves fórmules de negoci. És "un equilibri entre un factor que afecta la gent, la pau i el planeta", subratlla Planas, que posa de relleu que "els ODS s’han d’incorporar a l’ecosistema d’emprenedors i pimes perquè la societat i els consumidors penalitzaran les empreses que no sintonitzin amb ells i no s’alineïn amb la sostenibilitat, que també representen noves maneres i fonts de negoci".\nPlanas: "Els ODS s’han d’incorporar a l’ecosistema d’emprenedors i pimes perquè la societat i els consumidors penalitzaran les empreses que no sintonitzin amb ells"\nPrecisament així va néixer TAPP Water, una startup barcelonina que dissenya un sistema de filtratge per l'aixeta més còmode i assequible i que pugui competir amb el preu de l'aigua embotellada. La directora de màrqueting de l'empresa emergent, Michaela Mairinge, tancava la presentació de la nova edició del Bizbarcelona recordant que la companyia va néixer "d'una necessitat real que tots tenim a Barcelona". Encara amb reptes per endavant com, per exemple, integrar completament els ODS en el seu dia a dia, el seu equip ha aconseguit fer estalviar, almenys, 20 milions d'ampolles.\n"L'economia verda ha vingut per quedar-se i l’hem d’interioritzar en els nostres negocis", diu Ortega, que sentencia la seva intervenció aplaudint l'ecosistema emprenedor català per "saber mobilitzar-se, per aportar talent i col·laboració i crear jornades d'on no hi ha res". Com el Barcelona Tech Spirit. Convertir les males notícies en bones oportunitats. Perquè tot això, assegura el director de Barcelona Activa, "posiciona la ciutat comtal com el hub digital d'Europa".


L’Ajuntament de Pego contractarà 5 persones a través del Pla Conjunt d’Ocupació - Ciutadans de Pego - slogan del partido\nL’Ajuntament de Pego contractarà 5 persones a través del Pla Conjunt d’Ocupació\nBy Ciutadans de Pego 3 diciembre 2014 Actualitat\nEls contractes tindran una durada de dos mesos. La Diputació d’Alacant aporta 4.250€, el mateix import que aporta la Generalitat Valenciana. Pel que fa a l’Ajuntament de Pego, en esta ocasió aporta 4.500€ perquè les 5 persones puguen tenir contractes de 30 hores setmanals.\nUn total de 102 municipis de la província es beneficiaran enguany del Pla d’Ocupació Conjunt de les Administració Públiques Valencianes. La Junta de Govern de la Diputació d’Alacant va aprovar el passat dimecres la distribució de les ajudes d’este programa, sufragat a parts iguals, amb un pressupost total d’1.815.329 euros, per la institució provincial alacantina i la Generalitat. A esta quantitat, a més, caldrà sumar les aportacions que facen els ajuntaments que s’han incorporat al mateix.\nEl diputat de Foment i Desenvolupament Alejandro Morant ha explicat que la Diputació d’Alacant destina 907.000 euros a este pla l’objectiu del qual és promoure la contractació de persones desocupades. En esta ocasió, a diferència de l’anterior Pla Conjunt d’Ocupació, les contractacions les realitzaran els ajuntaments o els seus organismes dependents per a l’execució d’obres o serveis d’interès general i social. Les entitats locals beneficiàries han finançat, almenys, una quantitat equivalent al 50% de l’ajuda sol•licitada, formada per participació, a parts iguals, de la Diputació i la Generalitat.\nPel que fa a la distribució per comarques de les ajudes, assignades en funció de l’índex de desocupació de cada municipi, la que major quantia obtindrà serà la Vega Baixa, on es destinaran 483.000 euros a 25 ajuntaments, entre els que destaca Orihuela amb 141.268 euros.\nLa comarca que ens interessa, la Marina Alta percebrà més de 200.000 euros en ajudes per a 19 poblacions, entre elles Pego. D’ells, Pego rebrà 4.250 euros de la Diputació d’Alacant, la mateixa quantitat rebrà de la Generalitat Valenciana, la mateixa quantitat que hauria d’aportar l’Ajuntament de Pego. No obstant això, en esta ocasió el consistori pegolí aportarà 4.500€ perquè es puguen realitzar 5 contractes de 30 hores durant dos mesos i escaig.\nLes persones candidates als llocs de treball han de ser persones desocupades inscrites en els centres del SERVEF i han de pertànyer als grups de parats de llarga durada, jóvens menors de 25 anys o persones majors de 45 anys. Una altra de les novetats que duu associat este nou Pla Conjunt d’Ocupació és que serà el SERVEF qui realitze la selecció del personal que s’adeqüe als llocs de treball demandats pels ajuntaments.\nLa quantia de l’ajuda pot arribar fins a dos terços dels costos salarials. Els serveis de millora i manteniment d’immobles, de revaloració i manteniment d’espais públics urbans, transports col•lectius, serveis de proximitat o activitats que afecten la gestió de residus, gestió d’aigües, protecció i manteniment de zones naturals són alguns dels contractes que s’han subvencionat. Servicis d’oci culturals com promoció del turisme o els serveis personalitzats de caràcter quotidià com l’atenció de xiquets també han entrat en la subvenció. L’Ajuntament de Pego contractarà, a través del Pla Conjunt d’Ocupació, 2 jardiners, 2 pintors i 1 auxiliar administratiu.\nLa dotació s’assigna als municipis de la província en funció de la desocupació registrada en el mes de febrer del 2014 —aleshores Pego comptabilitzava 868 persones desocupades—, establint-se inicialment un import mínim d’1.800 euros per municipi i un import màxim de 400.000 euros per a totes les entitats locals que han complit les condicions per a ser beneficiàries.\nAnterior: L’Ajuntament de Pego aconseguix reduir en més d’un 3% l’interès que ha de pagar al fons de finançament per al pagament a proveïdors.\nSegüent: Ciutadans de Pego lliura al banc d’aliments el recollit durant la setmana passada.


La qualitat del cel nocturn empitjora en les zones urbanes del Parc Natural\nEl Departament de Territori i Sostenibilitat publica un mapa de la qualitat del cel nocturn en els espais naturals protegits de Catalunya a partir de diversos mesuraments entre 2012 i 2015\nEl Departament de Territori i Sostenibilitat ha publicat un mapa de la qualitat del cel nocturn en els espais naturals protegits de Catalunya. És el resultat de diversos mesuraments fets entre el 2012 i el 2015. L’estudi conclou que els Parcs Naturals de la Serra del Montsant, de l’Alt Pirineu, dels Ports i de l’Albera són on la foscor del cel té més qualitat. A l’altre cantó el de Collserola, a Barcelona, és on el cel nocturn té menys qualitat.\nEl Parc Natural de Sant Llorenç del Munt i l’Obac es troba al mig dels dos extrems. La qualitat en general és entre moderada i bona però empitjora quan ens acostem als nuclis urbans. La meitat nord del parc natural té una bona qualitat excepte al nucli de Mura, que és moderada. En canvi, a la meitat sud la qualitat és moderada excepte en quatre nuclis urbans: és entre deficient i molt deficient a Matadepera, entre baixa i deficient a Castellar i Sentmenat i baixa a Sant Llorenç Savall.\nA la resta de parcs naturals catalans la qualitat del cel nocturn depèn de la proximitat als nuclis urbans. És el cas del Parcs dels Aiguamolls de l’Empordà, del Cap de Creus, de la Zona Volcànica de la Garrotxa i del Montseny.


Maldita Nerea, Andrés Suárez y Sofía Ellar, primeras confirmaciones del nuevo festival Plaza Maravillas de València\nPublicado 21/1/2020 14:57:35CET\nS'aplicarà en la nòmines de febrer i tindrà un cost de 3.212 milions d'euros\nEl Consell de Ministres ha aprovat aquest dimarts un Reial decret-llei de mesures urgents pel qual el salari dels empleats públics pujarà un 2% amb efectes retroactius des de l'1 de gener, percentatge que cada administració podrà augmentar en un 0,3% amb els fons addicionals i que a més podria veure's incrementat en fins a un 1% en cas que el PIB del 2019 cresquera un 2,5%.\nDe moment, allò que s'ha aprovat aquest dimarts és la pujada fixa del 2%. La ministra de Política Territorial i Funció Pública, Carolina Darias, ha assenyalat en la roda de premsa posterior al Consell de Ministres que caldrà esperar el mes de maig per a conéixer la dada de PIB del 2019. La previsió del Govern és un 1,8%, amb el que no s'espera cap alça addicional dels salaris per eixe costat.\nFonts del Ministeri han explicat a Europa Press que la pujada s'arreplegarà, amb efectes retroactius, en les nòmines de febrer perquè ja no dona temps a incloure-la en el mes de gener. El cost de l'increment salarial serà de 3.212 milions d'euros, segons el Departament de Carolina Darias.\nDarias ha assegurat que la pujada salarial dels empleats públics era un tema "absolutament prioritari per al Govern" i un dels primers compromisos que volia complir el president de l'Executiu, Pedro Sánchez, una vegada que el Govern estiguera en plenes funcions.\n"Som un Govern que compleix amb els compromisos", ha defès la ministra, que ha recordat que aquesta pujada salarial afectarà 2,5 milions d'empleats públics de tots els àmbits de l'administració.\nLa nova ministra de Política Territorial i Funció Pública ha volgut ressaltar a més la "dedicació, professionalitat i vocació de servici dels empleats públics".\nPer la seua banda, la portaveu del Govern i ministra d'Hisenda, María Jesús Montero, ha destacat que els empleats públics són una "prioritat" perquè són "la base de l'Estat de Benestar i contribueixen amb el seu esforç personal a la defensa i sosteniment dels servicis públics".\nLa pujada salarial es deriva del II Acord per a la millora de l'ocupació pública subscrita pel Govern de Mariano Rajoy amb els principals sindicats de Funció Pública (CSIF, CC.OO. i UGT) el 2018, i contempla un nivell mínim d'alça del 2,3% per al 2020 (increment del 2% més un 0,3% de fons addicionals).\nAddicionalment, es podrà superar aquest 2,3% en funció del comportament del PIB. En concret, si el PIB del 2019 superara el 2,1% s'afegiria per a enguany un 0,2% de pujada salarial; amb un PIB del 2,2% se sumaria un 0,4%; amb el 2,3% un 0,6%, amb el 2,4% un 0,8%, i si el creixement econòmic fora del 2,5% la pujada addicional seria de l'1%.


La Pardinella | Muntanya.net\n← La muntanya de Tor\nAdoptem un riu →\nAl peu del Puigllançada, a cavall de les valls de Gabarrós i Erols, tocant al coll Roig, s’alça vora els 1.300 metres la Pardinella. És una gran pairalia, ben conservada, elegant i airosa. Està lluny dels pobles propers, les vies d’accés són dolentes i les condicions de vida dures. És un mas aïllat, sense veïns a molts quilòmetres, voltada de bosc i alguns prats.\nLa Loreto hi és filla. Durant 25 anys només la mare i ella hi vivien. La mare era una dona que estava sempre pendent de tot. Quan queia una pedra s’havia de tornar a posar bé, si un mur es desfeia calia refer-lo, s’havia de tenir cura del bosc i dels prats, cada any s’havien de repassar les teules.\nFa pocs anys la mare va morir, però la Loreto no va voler deixar el mas i marxar a Berga amb els germans. Va fer uns arranjaments i ara té una part llogada a l’Anna i el Marc, una parell jove, que amb el Berenguer de poques setmanes i el Martí de dos anys donen una nova vida a la casa. El Marc i l’Anna són els guardes del refugi de Rebost, però quan no estan al refugi la Pardinella és la seva llar. El Marc dona un cop de mà a la Loreto, i té també bestiar propi.\nLa Loreto tira endavant l’explotació tota sola. Té més de vuitanta vaques que ara avia cap a les pastures del Puigllançada. És una dona valenta, tenaç i decidida, plena de coratge. Diu que la vida allí és molt dura i que si pogués no la triaria, però allò és casa seva i de la seva família, i mentre pugui anirà tirant. Està empipada perquè l’administració amb això del control del bestiar és molt estricte.\nA cops penso que gent com la Loreto i altres pagesos que encara mantenen les explotacions en llocs difícils i durs fan molt més pel paisatge, el territori i la natura que lleis del Parlament, decrets de les Conselleries i ordenances municipals. Per això em sembla que l’administració hauria de donar facilitats a aquests masos, arranjar les pistes, assegurar els serveis, i posar pocs entrebancs.