El diputat de Medi Ambient ha participat en l’acte de lliurament de claus de 17 parcel·les comunitàries en l’Hort de Ros de la ciutat d’Alzira\nUn total de 17 veïns i veïnes de la ciutat d’Alzira han estat beneficiaris de les parcel·les comunitàries de l’Hort de Ros de la capital de la Ribera Alta. Els mateixos, han rebut les claus de mans del diputat de Medi Ambient, Josep Bort, l’alcalde d’Alzira, Diego Gómez, i el regidor d’Agricultura i Medi Ambient, Pep Carreres.\nDurant l’acte de lliurament de les parcel·les comunitàries, Josep Bort ha recordat que el Programa d’Horts Socials Municipals impulsat per la Diputació de València «es va crear per la importància de la funció mediambiental dels horts urbans als municipis i en resposta a la demanda realitzada pels Ajuntaments que disposen de terrenys municipals i mostraren voluntat de posar horts socials a disposició dels ciutadans», ha explicat.\nEn aquest sentit, Josep Bort ha destacat que «des de l’Àrea de Medi Ambient apostem per la nova tipologia d’infraestructura verda i per això hem duplicat el pressupost del programa de 145.000 a 275.000 euros», ha indicat.\nPer la seua part, l’alcalde d’Alzira, Diego Gómez, ha manifestat que aquest «constitueix el segon projecte d’horts comunitaris desenvolupat a la ciutat després del realitzat a l’Hort de Redal. Donada la bona acollida de la iniciativa i que s’està cobrint la demanda existent, la intenció de l’Ajuntament és consolidar el projecte i donar-li continuïtat», ha apuntat.\nEn el cas concret de les parcel·les comunitàries de l’Hort de Ros, el cost total del projecte ha ascendit a 17.298,28 euros, dels quals la Diputació de València ha subvencionat 13.261,18 euros.\nEls horts socials són espais amb unes destacades funcions mediambientals i socials, permetent, entre altres aspectes, facilitar la producció d'aliments per a l’autoconsum, generar espais verds, millorar el paisatge, fomentar l'educació ambiental i participació ciutadana, promoure hàbits de vida saludables i respectar el medi ambient.\nLa Junta de Govern de la Diputació de València va aprovar amb data 15 de març de 2016 el Programa d'Horts Socials Municipals. Els principals requisits exigits als municipis per a accedir a aquestes ajudes són disposar de l'aprovació definitiva, i en vigor, d'un reglament o ordenança municipal que regule la gestió dels horts socials i la titularitat municipal dels terrenys destinats als horts.\nLes ajudes de la convocatòria comprenen dues modalitats. Una primera orientada a actuacions que suposen una despesa corrent, ja siga de manteniment de les infraestructures, formació, i dinamització de l'hort social –tutorització d'usuaris o coordinació de tasques comunes, entre d’altres–, i una segona modalitat dirigida a actuacions que suposen una inversió, com ara tanca, construcció d'infraestructures i senyalització d’espais, entre d’altres.


La Unitat d’Igualtat rep 12 denúncies en dos anys per assetjament, agressions sexuals i conductes de menyspreu a les estudiants de la URV - URV Activ@\nAls campus de la URV hi ha punts lila, a través dels quals es pot accedir al Protocol en casos d'assetjament a l'estudiantat.\nLa posada en funcionament del Protocol de prevenció i actuació en l’àmbit de violències masclistes i contra LGTBI que afecta l’Estudiantat de la URV el curs 2019-20 ha permès posar de relleu l’existència de casos de violència per raó de sexe o gènere a la Universitat. En els dos anys de funcionament, han estat 12 els casos informats a la Unitat d’Igualtat, 5 dels quals d’assetjament sexual; 3 d’agressions sexuals i 4 de conductes de menyspreu cap a les dones.\nEn tots els casos les persones denunciades han estat homes, 5 dels quals estudiants, 4 més del personal docent i investigador i 3 que no pertanyien a la comunitat universitària. La majoria de denúncies, 8, han estat individuals, totes de dones; 3 s’han fet a través del o la responsable d’Igualtat dels centres, i 1 ha estat col·lectiva.\nPer primera vegada, les dades s’han fet públiques al Claustre d’aquest 25 de novembre amb motiu del 25-N, Dia internacional per a l’eliminació de la violència envers les dones. “Parlar-ne és bo perquè si el col·lectiu d’estudiants està sensibilitzat, poden denunciar, especialment si troben l’acompanyament adequat”, ha afirmat Laura Román, secretària general i responsable d’Igualtat de la URV, durant la presentació de la informació. La importància que es conegui l’existència del Protocol de prevenció i actuació en l’àmbit de violències masclistes i contra LGTBI ho demostra el fet que el nombre de denúncies ha incrementat any rere any des de l’aprovació del protocol, fins al punt la meitat són d’aquest 2021.\nUna vegada rebuda la denúncia, “la intervenció de la Universitat té diferents intensitats en funció de cada cas”, ha explicat Román: “Acompanyar quan no podem fer res més; assessorar; derivar a professionals competents de tots els àmbits, com ara psicòlegs o Mossos, i en altres casos, actuar i obrir expedients informatius i disciplinaris”.\nIntervenció de Laura Román, secretària general i responsable d’Igualtat al Claustre, explica les dades referents al protocol en casos d’assetjament a l’estudiantat, i les accions en relació per a la prevenció de les violències masclistes que es fan a la Universitat.\nPunts lila als campus, l’accés a l’activació del protocol\nLes víctimes d’assetjament sexual, conductes violentes o discriminatòries per raó de sexe, orientació sexual, identitat o expressió de gènere a la Universitat poden denunciar la situació a la Unitat d’Igualtat o a la responsable d’igualtat del seu centre. Per fer accessible l’activació del protocol, els campus de la Universitat tenen un punt lila, un espai visible amb un codi QR que, si s’activa amb el mòbil, accedeix al lloc web del Protocol en casos d’assetjament a l’estudiant.\nAdhesió al 25-N\nAmb motiu del 25-N també s’ha llegit a les aules i al Claustre el Comunicat de la Comissió Dones i Ciència del CIC amb motiu del Dia Internacional per a l’erradicació de la violència contra les dones, que fa èmfasi precisament en la importància que les universitats i centres de recerca disposin de protocols contra l’assetjament i les violències masclistes, així com també “de recursos humans i materials permanents per tal de poder fer accions de sensibilització, formació, detecció i actuació per prevenir i erradicar les violències contra les dones de la comunitat universitària i investigadora”.\nDe fet, les universitats tenen encarregada la implementació d’accions de recerca, formació i sensibilització del Pacte d’Estat contra la Violència de Gènere com una via perquè els i les professionals del futur tinguin eines per viure lliures de violències contra les dones. En el marc d’aquest pacte d’Estat, la Unitat d’Igualtat de la URV ha organitzat entre octubre i novembre un cicle de webinars i unes jornades amb acadèmiques i professionals per visibilitzar el treball conjunt de l’acadèmia i món professional en la lluita per l’erradicació de la violència masclista, en quatre àmbits d’intervenció: la psicologia, l’atenció primària de salut, el dret i el treball social.\nTambé amb motiu del 25-N, el professorat i estudiantat de 25 classes de diferents escoles i facultats han dedicat 25 minuts a tractar les causes, les conseqüències i l’abordatge de la violència masclista.\nComunicat de la Comissió Dones i Ciència del Consell Interuniversitari de Catalunya pel 25-N\nArxivat a: Estudiants, Igualtat, Institució


Malgrat la boira: Esberlant la impermeabilitat lingüística\nEsberlant la impermeabilitat lingüística\nBernat Joan ha parlat a bastament de l’omnipotència apresa, aquella actitud pròpia de parlants de llengües majoritàries –bàsicament, l’anglès, l’espanyol i el francès– que fa que, siguin on siguin, donin per descomptat que poden utilitzar la seva llengua amb normalitat i que els altres estan obligats a entendre’ls. Posem per cas un espanyol que, quan és a Segòvia, empra la seva llengua amb qualsevol persona, autòctona o forastera. Fins aquí, una actitud prou comprensible. Ara bé, si aquest espanyol viatja a un altre país, és força probable que hi continuï fent servir la seva llengua amb la mateixa tranquil·litat, sense ni tan sols plantejar-se que els habitants d’aquest país no tenen perquè saber-la. L’omnipotència apresa o, dit d’una altra manera, el convenciment inconscient que amb la teva llengua pots anar onsevulla, és fruit del passat imperial de determinades nacions, les quals van imposar la llengua arreu on anaven i, al meu parer, té dues conseqüències directes en els seus parlants: la ridiculesa i la impermeabilitat lingüístiques.\nLa ridiculesa lingüística és el que transmeten els parlants de llengües majoritàries quan, sent a l’estranger, s’entesten a fer-la servir, generant situacions d’absoluta comicitat. Un turista de Salamanca expressant-se tranquil·lament en espanyol en una botiga de Praga n’és un exemple. De debò està convençut que el dependent l’entén? Això és fer el ridícul. I el provincià. Només se’n salven, d’aquesta ridiculesa lingüística –i no pas sempre–, els anglesos, la llengua dels quals sí que ha esdevingut una llengua franca internacional.\nL’altra conseqüència, però, em sembla molt més interessant. Per impermeabilitat lingüística entenc el nul interès d’aquests parlants a aprendre altres llengües. I és que, si amb la teva ja fas, quin sentit té aprendre’n de noves? Per algú que no té cap mena d’intenció de moure’s del seu país, pot ser una decisió més o menys comprensible, tot i que tancar-se a aprendre noves maneres d’entendre la realitat –cada llengua és una manera única d’interpretar-la– sempre limita la perspectiva que tenim sobre les coses, ens engarjola culturalment. Tanmateix, en molts casos aquesta impermeabilitat lingüística la demostren persones que han canviat de territori i que, lluny d’aprendre’n la llengua, continuen usant la seva amb total normalitat, com si la del territori d’acollida no existís. Parlo, lògicament, d’una part de la immigració espanyola que va arribar als Països Catalans fa diverses dècades o de la immigració francesa que ha anat arribant a Catalunya Nord. És a dir, espanyols i francesos, justament els grans especialistes en omnipotència apresa. I és que si són uns experts en utilitzar la seva llengua a l’estranger, amb més raó ho faran en un lloc que, oficialment, també forma part del seu país. El respecte als drets lingüístics o la protecció de la diversitat lingüística no són arguments prou forts per trencar aquesta impermeabilitat. L’únic argument de pes que ho faria canviar seria que el català fos una llengua legalment i socialment necessària, és a dir, allò que aconseguiríem amb la independència del país.\nEn el context actual, però, hem de ser capaços d’esberlar tant com puguem aquesta impermeabilitat. El primer pas és entendre que, entre les persones que no parlen català, n’hi ha que ho fan per hostilitat –pocs– i d’altres per desconeixement o manca de contacte tangible amb la realitat social catalana –molts–. Deixant de banda els primers, és important que siguem capaços de generar espais de normalitat cultural i social on els altres no-catalanoparlants se sentin còmodes. En aquest sentit, la creació artística popular i de qualitat, sobretot en el terreny musical i dels mitjans de comunicació, s’està mostrant molt efectiva: quants nous catalanoparlants habituals hi deu haver gràcies a grups de música o sèries de televisió? La cultura catalana, fins i tot quan no és explícitament reivindicativa, ja és en ella mateixa una eina de normalització nacional. D’altra banda, nosaltres, els parlants, també podem obrir escletxes que afavoreixin la incorporació de nous catalanoparlants a la realitat catalana. Com? Parlant sempre en català als Països Catalans. Uns hàbits lingüístics personals plenament normalitzats són una invitació a la integració social adreçada a aquelles persones que encara no parlen la llengua del país. Tot plegat, doncs, amb la voluntat d’esbocinar la impermeabilitat lingüística d’una part de la població i aconseguir, per tant, que el català esdevingui la llengua comuna arreu del territori. I quan anem a fora, els catalans ja ens farem entendre com puguem, tal com fan els parlants de la immensa majoria de llengües, i sense haver de fer el ridícul.\nPublicat al Diari Gran del Sobiranisme, 14/4/12\nSabadell a Pere Calders


NW La Revista de Reus - L'escola Isabel Besora obrirà portes el 12 de setembre 'amb normalitat', després d'haver-hi invertit 4,4 milions d'euros\nVIDA MUNICIPAL | Equipaments educatius\nL'escola Isabel Besora obrirà portes el 12 de setembre 'amb normalitat', després d'haver-hi invertit 4,4 milions d'euros\n10/08/2012 | Per NW Revista de Reus\nL'Alcalde Carles Pellicer i la regidora d'Ensenyament Dolors Sardà, en la visita realitzada a l'escola Isabel Besora.\nFins a sis centres escolars públics de la ciutat s’estan sotmetent aquest estiu a diverses obres de millora. Les vacances escolars d’estiu s’aprofiten per condicionar les escoles i treballar en tasques de manteniment dels diferents espais. En concret, aquest estiu els centres on s’estan portant a terme aquests treballs d’adequació són el Cèlia Artiga, el Pompeu Fabra, Els Ganxets, el Rubió i Ors, el Joan Rebull i el Marià Fortuny. A banda, també s’està treballant per acabar definitivament les obres de les noves instal·lacions de l’escola Isabel Besora.\nLes obres de les noves instal·lacions de l’escola Isabel Besora, que fusiona el projecte educatiu de l’Isabel Besora i el Reus XXI, estan ja a la seva fase final, amb una execució d’un 85%, i amb la garantia per part dels tècnics que el centre podrà obrir les portes als alumnes el proper dia 12 de setembre amb normalitat. Està previst que la setmana del 20 d’agost s’executi la neteja de les instal·lacions, i que la setmana del 27 del mateix mes s’iniciï el trasllat del material i el mobiliari cap a l’escola. El trasllat conviurà alguns dies amb els últims treballs de l’obra, però sense cap interferència, ja que les tasques que quedaran seran de petit format. El pressupost de l’obra és de 4.457.353,78 euros, i l’escola tindrà dues línies, amb un total de 18 aules de les quals 6 es dedicaran a l’educació infantil i 12 a l’etapa de primària. El centre té una capacitat de 486 alumnes.\nDurant les vacances d’estiu tant l’Ajuntament de Reus com el departament d’Ensenyament de la Generalitat aprofiten per realitzar obres de millora a les escoles, i són les següents:\nEscola Cèlia Artiga:\n· S’instal·la un nou mòdul per a les classes de gimnàstica. (Departament d’Ensenyament)\n· A causa de la instal·lació del nou mòdul de gimnàstica cal realitzar un nou accés per als alumnes pel carrer Josep Iglesias, amb una zona de 16 m2 per a l’acollida dels pares. Aquest projecte té un pressupost de 8.496 euros. (Ajuntament de Reus)\nEscola Pompeu Fabra:\n·Se substitueix la pedra de l’escala de l’entrada i es repara la rampa d’accés al centre. A l’interior de l’escola se substitueixen i reparen els terres de gres del soterrani i el bany. El pressupost per a les obres d’aquest centre ascendeix a 9.368 euros. (Ajuntament de Reus)\nEscola Els Ganxets:\n·S’ubica un nou mòdul doble, unes marquesines d’accés al mòdul i dos porxos perquè hi hagi ombra. A més, també s’instal·len aparells d’aire condicionat i una tanca metàl·lica a la pista d’esport.(Departament d’Ensenyament)\n·Es realitza una nova pista de futbol sala a l’aire lliure amb acabat de terra. Es realitza a l’entrada de l’escola un arranjament de jardineria, i s’ubica un aparcament al costat del passeig Nord i davant de l’escola. El pressupost d’aquests tres treballs puja a 15.000 euros.(Ajuntament de Reus)\nEscola Rubió i Ors:\n·Es pinten sis aules de P3, P4 i P5, que actualment estan folrades amb paper. El pressupost d’aquestes tasques es preveu per un import de prop de 2.500 euros. (Ajuntament de Reus)\nEscola Joan Rebull:\n·Es renova la instal·lació d’aigua a la planta baixa del centre, així com una actuació important en la renovació de sanitaris i de les aixetes de diferents banys. (Departament d’Ensenyament)\nEscola Marià Fortuny:\n·Arranjament de la coberta de l’edifici principal, i la col·locació d’un sòcols a les parets amb una nova tela asfàltica que evita goteres als embornals. (Departament d’Ensenyament)


200 marques de tot el món es reuneixen a la Barcelona Bridal Week – Tex4Future Barcelona Bridal Week, la principal trobada internacional del sector de la moda nupcial.\nInici Blog 200 marques de tot el món es reuneixen a la Barcelona Bridal Week\nLes firmes nacionals i internacionals més prestigioses presenten els seus dissenys a la Passarel·la Gaudí Núvies i al Saló Internacional Noviaespaña, dins de la Barcelona Bridal Week.\nEl 2013 l’esdeveniment va reunir 16.000 compradors professionals i 200 marques, la meitat d’elles de fora d’Espanya; xifres que s’estimen molt similars a l’edició de 2014, que finalitzarà el diumenge 11 de maig.\nEntre les firmes que presenten les seves creacions per a la temporada destaquen Rosa Clará, Jesús Peiró, Victorio&Lucchino, Yolan&Cris, Inmaculada García i M&M, entre moltes altres.\nAquesta és la primera edició del certamen que dirigeix Fira de Barcelona, que s’ha incorporat a la Bridal Week la fira de fabricants de bijuteria Eurobijoux, que s’incorpora al mateix espai expositiu del saló Noviaespaña.\nDonada la importància i la repercussió nacional i internacional d’aquesta cita, el govern de Catalunya ha aprovat col·laborar amb la Fira de Barcelona per donar suport a la celebració de les tres properes edicions -2014 , 2015 i 2016- del saló de moda nupcial Barcelona Bridal Week.\nAquest acord s’emmarca en les actuacions de suport a la internacionalització del disseny i la moda catalana impulsades per l’executiu.


Tourmalet: Als peus del castell de Burriac\nAixecat dalt d'un turó de 400 metres d'alçada, el castell de Burriac domina el terme municipal de Cabrera de Mar i bona part del Maresme central. Ibers i romans ja van veure la importància de la situació estratègica de la vila, raó per la qual s'hi van establir, atorgant ara a Cabrera un patrimoni arqueològic de rellevància.\nEl torrent dels Vinayals, un típic rieral del Maresme\nDocumentat ja el 1017, el castell de Burriac va ser estatge de la família Santvicenç, posteriorment dels Desbosc i, després de passar per diversos llinatges nobles, avui és propietat del municipi, no en va és el principal senyal d'identitat dels seus ciutadans. Us proposem descobrir el ric i divers territori de Cabrera de Mar, sempre a l'ombra del castell de Burriac.\nEl punt de sortida és el baixador de Cabrera de Mar de RENFE (R1). El primer serà recórrer el Pla de l'Avellà, barri de marina de Cabrera. Per això sortiu de l'estació per la banda de mar i comenceu a pedalar en direcció Mataró (nord). Poc després girareu a esquerra i passareu per sota les vies i, per un pas de vianants amb rampa que s'obre a mà dreta, creuareu la carretera N-II. Sortiu a la Rambla dels Vinyals. En sortir a l'altra banda veureu un carril bici: preneu-lo. El carril segueix tota la Rambla, eix central d'aquest barri nou i calm. Passareu per un club esportiu i al final de la Rambla, girareu a dreta pel carrer Montnegre voltant l'edifici escolar i sense deixar el carril bici. A dreta de nou pel carrer Montseny (sempre pel carril). A una banda hi ha un continu de cases i a l'altra es veuen ja conreus i hivernacles; típic paisatge del Maresme. Al final gireu a dreta pel carrer Canigó, creueu Burriac i tornareu a la Rambla dels Vinyals, completant la volta al Pla. Recupereu el carril bici i seguiu-lo de nou fins el final.\nAra, en lloc de girar pel carrer Montseny continueu rectes pel torrent que surt al davant. El rierany de típica vegetació mediterrània us portarà fins la carretera B-502. Gireu a dreta i circuleu pel voral. S'està adaptant per fer-lo apte especialment per a ciclistes i vianants. Ara heu de fer un enllaç per arribar fins al nucli antic del poble: DRETA.- Per rotonda Camí del Mig. ESQUERRA.- Per rotonda. Pas sota C-32. ESQUERRA.- Per rotonda. Carril bici (curta però forta pujada). DESEMBOCA.- Carretera B 502. RECTE.- Creuar B 502 i seguir per carril bici de la banda esquerra de l'avinguda 11 de setembre fins arribar al centre de la vila. ESQUERRA.- c/ de la Riera. A l'esquerra podreu contemplar el recintes arqueològics del Clos de can Benet, una domuns romana residencial, i de ca l'Arnau, on destaquen les seves termes que denoten la importància de l'indret. Hi ha aguaitadors amb informació. Seguiu amunt. La riera va pujant i tombant a la dreta fins una pujada molt costeruda: DRETA.- c/ Camí de Can Segarra. Al cap de munt d'aquest carrer desemboqueu al davant de l'entrada del clos arqueològic de can Mololell, un jaciment actualment visitable on s'han trobat vestigis des de l'època ibèrica fins la baixa edat mitjana. Hi destaca sobretot les restes d'un temple pagà del déu Mitra. A l'esquerra, muntanya amunt, el castell us vigila, i als seus peus el poblat ibèric d'Ilturo.\nProp del jaciment arqueològic de can Modolell, amb el castell de Burriac al fons\nPerò vosaltres heu de baixar: DRETA.- c/ Sant Joan. DESEMBOCA.- Pça església (església de Sant Feliu gòtic tardà). ESQUERRA.- c/ Anselm Clavé. DRETA-. c/ Torrent de Sant Feliu. Agafeu de nou el carril bici de l'avinguda 11 de Setembre fins la rotonda. ESQUERRA.- Per rotonda carretera B 502 (pels jardins de la dreta). Al final del jardí baixeu per una vorera malmesa fins el Polígon Les Corts. ESQUERRA.- Per rotonda carril bici Camí del Mig. El carril acaba al barri del Cros, al llindar entre Cabrera i Argentona. A l'altra banda de la riera hi ha Mataró. Però no creueu, tombeu a dreta pel carrer de la Riera d'Argentona. DRETA-. Camí asfaltat just després del pas sota la C-32. Passareu per diverses finques. Després de passar sota un viaducte del ramal de la C-32: ESQUERRA.- camí llavors Fitó. ESQUERRA.- Pas sota ramal C-32. DRETA.- seguiu per camí asfaltat entre camps i finques. RECTE.- Pas sota carretera N II. ESQUERRA.- Variant carretera N II fins Carrefour (hi ha un ample voral).\nDRETA-. Per rotonda entreu a la zona comercial. ESQUERRA.- Després de passar l'aparcament, per rotonda, carrer entre Brico Depot i Carrefour fins el final. DRETA.- carrer a tocar de les vies. RECTE.- Per rotonda. ESQUERRA.- Per pas soterrat de vianants amb rampa, creuar vies. DRETA.- Passeig de la platja. ARRIBADA.- Baixador RENFE Cabrera.\nDificultat: Fàcil Distància. 14.00 kms Temps: 1h 14’ (1h 45' amb aturades) Desnivell: 150 mts @: http://www.cabrerademar.cat/\nEl senyor del castell vigila els seus subdits de Cabrera\nPublicat per Rafael Vallbona a 10:15


Casa Vacanze Piazza Rivoluzione Palermo Itàlia - Ofertes d'hotels amb els MILLORS DESCOMPTES EN LÍNIA\nVia Divisi 19, Area Costera, Palermo, Itàlia, 90133 - Veure al mapa\nSi el que està buscant és per un hotel ben situat a Palermo, no busqui més enllà de Casa Vacanze Piazza Rivoluzione. Des d'aquí, els viatgers poden gaudir d'un fàcil accés a tot el que aquesta viva ciutat ofereix. Amb la seva bona localització, l'hotel ofereix fàcil accès a les destinacions obligades de la ciutat.\nLes instal.lacions i els serveis que proveeix Casa Vacanze Piazza Rivoluzione asseguren una estada plaentera als seus clients. Els clients de l'hotel poden gaudir de Wi-Fi gratuït en totes les habitacions, habitació familiar, servei de bugaderia.\nTotes les instal.lacions per als clients, ofereixen comoditats destinades a assegurar tot el comfort possible. A més, l'oci que l'hotel ofereix assegurarà que tengui molt a fer durant el dia. Casa Vacanze Piazza Rivoluzione és una elecció inteligents per a viatgers a Palermo, i ofereix una estada relaxant i sense molèsties.\nTots els tipus de viatgers (28) Parelles (18) Viatgers en solitari (3) Famílies amb infants petits (1) Famílies amb infants grans (1) Grups (5)


Selva Nua guanya el concurs #UnaEstrellaACasa | Enderrock.cat\nAl certamen impulsat per Estrella Damm s'han presentat 700 propostes musicals\nEl premi per als guanyadors és la gravació d'un disc en un estudi professional i un concert a l'Antiga Fàbrica estrella Damm\nParlem amb Selva Nua sobre com encaren el premi\nRedacció | 21/04/2020 a les 14:00h\nArxivat a: Enderrock, entrevistes, Selva Nua, UnaEstrellaACasa, actualitat, Estrella Damm\nEl trio lleidatà Selva Nua, format per Joana Jové (veu i guitarra), Adrià Garcia (baix) i Gerard Català (bateria), ha estat el guanyador d'#UnaEstrellaACasa, un concurs dirigit a cantautors i bandes emergents de l'escena catalana en confinament. La banda guanyadora podrà gravar disc en un estudi professional, i tindrà l’oportunitat d’actuar en concert a l’Antiga Fàbrica Estrella Damm de Barcelona. Hem parlat amb Adrià García, el seu baixista, hores després de saber que havien estat els guanyadors.\nQuè ha representat guanyar el concurs #UnaEstrellaACasa?\nAdrià García: De moment, una il·lusió molt gran! I esperem que, quan s’acabi el confinament, ens permeti fer arribar la nostra música a força gent. Poder gravar un disc i poder tocar a l’Antiga Fàbrica d’Estrella Damm és una oportunitat fantàstica per a un grup que acaba de començar, com nosaltres.\nQuan va començar el projecte Selva Nua?\nA. G: L’estiu passat, un amic tècnic de so ens va presentar la Joana a mi i al Gerard. Ells es coneixien de feia temps i en aquell moment no tenien cap projecte en marxa, tenien ganes de trobar una cantant per començar un nou projecte. Vam agafar l’ordinador i ens vam posar a gravar coses, i ens va molar molt el que anava sortint. Des de llavors, hem estat assajant i fent cançons, sense saber gaire cap on aniria tot plegat... i fins ara.\nHeu estat en altres formacions musicals?\nA. G: Sí, la Joana ha estat al grup de versions Duo Sorpresa i el Gerard i jo haviem coincidit a Avstral i a La Cintura de la Paula.\nOn podem situar la música de Selva Nua?\nA. G: Ens sentim còmodes en un terreny una mica més soul. Ens agrada molt, per exemple, Alice Phoebe Lou. Ens han dit que això de l’estil que un pot fer fa de mal dir fins que no es passa per l’estudi de gravació i s’arrangen els temes, així que... de moment, direm que fem pop!\nLes cançons de Selva Nua reflecteixen les vostres inquietuds?\nA. G: No sé si tant. Quan fem cançons, suposo que sí, que sempre partim d’un pretext personal. Però sovint és més una sensació, una imatge, una circumstància... que no pas una història. De vegades, fent lletres, ens passa que apuntem cap a un lloc i arribem a un altre... Som una mica d’agafar el full en blanc i veure què passa, sense intencions ni constriccions.\nUn cop acabi el confinament i l'estat d'alarma, s'obre una nova dimensió per la banda. Com us ho heu plantejat?\nA. G: Quin abisme! [Riu] Estem una mica en xoc, encara... la veritat. Però tenim clar que ens tocarà donar-ho tot i pedalar al màxim. Haurem d'assajar més, fer més cançons i aprendre’n moltíssim. Evidentment cap de nosaltres viu de la música: o bé treballem o bé estudiem a la universitat, i això fa difícil trobar moments per al grup. És la història eterna de tothom qui, com nosaltres, fa música amateur. Esperem que el premi sigui un estímul per estirar hores d’on calgui i poder viure l’experiència de fer música de manera una mica més ambiciosa que fins ara. El temps dirà. De moment, volem gaudir-ho moltíssim.


espanya / spain « CODI Ç\nArchive for the ‘espanya / spain’ Category\nDilluns, juny 11th, 2012\nAquí la demostració pràctica de com la prepotència, mentides, xuleria, caspa i manca de preparació dels polítics espanyols són el pitjor enemic per a sortir de la crisi.\nEl Financial Times explica com rajoy ven el rescat com si fos una victòria. Ahir també se’n feia ressò la publicació Time.\nEl govern espanyol ha laminat qualsevol credibilitat davant la ciutadania Catalana i la espanyola, i cara a l’estranger, i això és el que fa que els mercats no hi confiïn.\nTu li deixaries els teus diners a un mentider sistemàtic?. Doncs els inversors tampoc.\nPer molt que la seva premsa rància i casposa, finançada a cop de talonari amb els impostos de la gent, menteixi i tergiversi, ja no poden tancar espanya en una bombolla com feien els seus enyorats temps de la dictadura criminal franquista.\nL’Ara se’n fa ressò: http://www.ara.cat/mon/critiques-premsa-internacional-Mariano-Rajoy_0_716928376.html\nTags: crosta espanyolista, espanyolisme\nPosted in Corrupció, Costat fosc, Economia, espanya / spain, Fraus i estafes, Premsa internacional / International press | Comentaris tancats a Prepotència espanyola\nSantiago Espot contesta a esperanza aguirre\nDimecres, maig 23rd, 2012\nEl vídeo és en castellà, però Santiago Espot fa unes magnífiques declaracions sobre la presidenta de madrid.\nTags: Independència, Santiago Espot\nPosted in Catalunya, Costat fosc, Cultura Catalana, dictadures / dictatorships, Drets Humans / Human Rights, espanya / spain, Esport, Europa, Futbol Club Barcelona Barça, Història | Comentaris tancats a Santiago Espot contesta a esperanza aguirre\nImatge: Elefants per la Independència\nDivendres, maig 11th, 2012\nTags: Animals: Elefant, Catalunya, Independència\nPosted in Animals i natura / Animals & nature, Catalunya, Drets Humans / Human Rights, espanya / spain, Política | Comentaris tancats a Imatge: Elefants per la Independència\nEl pitjor estil castellà\nUn vídeo que reflexa el pitjor que ens ve d’espanya. Un treballador del peatge que no parla Català, li falta al respecte i amenaça al conductor que en tot moment és amable i educat, i esperona als altres conductors a pegar-li.\nIndependitzem-nos, per dignitat, els que hem viatjat pel món sabem que Catalunya és d’estil europeu, no així espanya i les seves actuacions casposes.\nNo puc comprendre que gentussa així treballi cobrant més de 2.000 euros al mes.\nNo us perdeu aquesta notícia d’un policia espanyol embogint en veure un estel dibuixat per una nena… policia colonial feixista:\nNo us perdeu tampoc la web apuntem.cat que recull insults i comentaris terroristes i genocides d’espanyols contra els Catalans.\nTags: #novullpagar, costat fosc - delinqüents - ionkis - sectes, Tracte colonial\nPosted in Catalunya, Cornuts i a pagar el beure, Corrupció, Costat fosc, Drets Humans / Human Rights, espanya / spain, Europa | Comentaris tancats a El pitjor estil castellà\nImatge: Robatori Autopistes\nTags: #novullpagar, CyU - Convergencia y Unión, espanya ens roba / spain robs us, Estafa\nPosted in Catalunya, Cornuts i a pagar el beure, Corrupció, Costat fosc, Drets Humans / Human Rights, Economia, espanya / spain, Fraus i estafes | Comentaris tancats a Imatge: Robatori Autopistes\nEm van intentar robar el gos\nDiumenge, març 4th, 2012\nEl meu pare havia anat a baixar el gos, així que quan la meva mare, des de el cotxe, el va veure va pensar que darrera venia ell.\nVa aturar el cotxe per a saludar l’animal, que es va apropar alegre, i la sorpresa va ser majúscula en veure que qui duia el gos no era el meu pare si no un moro (marroquí).\nLa meva mare va començar a cridar -que hace con mi perro!!! devuélvamelo ahora mismo.\nI el tio va respondre – es mío- amb el convenciment que posen tots els lladres quan els enxampen robant, que sempre ho neguen.\nMa mare va començar a demanar auxili, però eren les 20:00 i en aquells moments no passava ningú pel carrer així que va agafar la directa i s’encarà al moro.\n– Que me devuelva a mi perra!!!- i sense esperar va alliberar l’animal de la corretja i li va dir que pugés al cotxe.\nLlavors el moro es va desemmascarar amb un – ah! es hembra?- per algun motiu pensava que robava un gos i no una gossa.\nMa mare va tancar la porta del cotxe i va tornar i cridant li va dir – devuélveme eso!- la corretja que encara duia el moro a la mà, i va anar cap a ell i li va arrabassar de les mans.\nLlavors es va ficar al cotxe i va començar a trucar tothom.\nEl moro se’n va anar caminant tan tranquil.\nPer a tensar més la situació quan ma mare trucava el meu pare penjava el telèfon.\nLlavors va trucar a un bar que li agrada, i va preguntar si era allà, i resulta que el meu pare s’estava prenent una cervesa i havia deixat la gossa lligada fora del bar i com conversava amb un amic penjava el telèfon.\nVam sortir a buscar el moro cabró però no el vam trobar.\nAmb aquesta merda de lleis si l’haguessin trobat i hagués tret un ganivet i tot i això l’haguéssim estomacat, ens haguessin condemnat a nosaltres.\nAixí que em cago en cyu, en el pp i les putes esquerres filles de papà que van de bons salva-pobres i en tots els polítics que viuen protegits per guardaespatlles a les zones altes mentre a nostres ens deixen rodejats de púrria, que no només no va a presó si no que té més drets que nosaltres, i es dediquen a fer el mal tot el dia. I no sóc tan ingenu de pensar que ho fan per inoperància, si no perquè els interessa que visquem amb por. Així quan els seus policies ens estomaquin per reclamar la independència o qualsevol dret, no se’ls podrà odiar del tot perquè són qui ens protegeix dels delinqüents que mai entren a presó, ja que les lleis ens condemnen si ens auto-defensem.\nSi un ciutadà treballador i honrat es defensa d’un delinqüent, i és fàcil determinar qui és cada cosa perquè els delinqüents estan fitxats i són multireincidents i els ciutadans no estan fitxats i tenen un medi de subsistència demostrable, les regles de mesurar no poder ser les mateixes.\nI les regles no poden ser les mateixes per a gent que ha nascut a Catalunya que per a gent que ha vingut aquí sense contracte de treball, sense que el país li hagi demanat que vingui, i sense jurar que complirà les nostres lleis, entre elles el respecte a la dona.\nUna amiga brasilera va viure 10 anys al barri del raval i no s’explica com la nostra societat tolera les barrabassades que fan els moros a les seves esposes a Catalunya.\nI sé de què parlo perquè he evitat uns quants robatoris fins la data sempre per part de moros i rumans.\nEn canvi he vist tota la vida com els pakistanesos carregaven ampolles de butà per un sou míser, com els indis venien roses, eren botiguers o buscaven la manera de guanyar-se la vida honradament, estalviaven, i després d’anys muntaven negocis.\nAixò ho he vist jo que he crescut veient com es deteriorava la meva ciutat Barcelona, i el meu país: Catalunya. I he vist el que passa a d’altres països d’Europa on la tensió social és a punt d’esclatar, i he parlat amb amics d’aquests països i m’han explicat que són els que els roben i els problemes que causen.\nLa situació amb els marroquins és insostenible. Vénen de manera il·legal i no s’adapten, delinqueixen i els polítics no els tanquen. La propera vegada potser és al president de la generalitat a qui roben quan vagi al metro a fer el paperina inaugurant una estació a l’any i dient que no ens va tan malament sense la Independència.\nSi no juren complir les nostres lleis, i això serveix per a tota Europa, i no se’ls contracta en orígen, no poden venir aquí en massa i quedar-se.\nEl que vingui a treballar, i cumpleixi les lleis, cap problema, però tenim un problema colossal i no podem mirar cap a un altre costat.\nI què volia fer-li el puto moro a la meva gossa?.\nAquí van algunes hipòtesis:\n– vendre-la als rumanesos que perpetren baralles de gossos a mort. Aquesta gent utilitzen gossos domèstics per a que els seus gossos assassins els destrossin i mantenir desperta així la seva agressivitat.\n– matar-la. Hi ha una yihad del món musulmà contra els gossos, animals que consideren impurs.\n– vendre-la a algun conegut per als seus fills\nNo m’explico com la meva gossa se’n va anar amb un desconegut, normalment borda. Potser van preparats i els donen algun premi.\nHi ha molta mala gent. Tingueu molta precaució de no deixar els vostres animals de companyia sols lligats.\nDeixo alguns enllaços:\nVatican insider: ¿una yihad contra los perros? (en castellà, còpia local en PDF)\nAtenció: si busqueu yihad contra gossos us podeu trobar amb articles que mostres fotos de gossos assassinats molt crues.\nTambé trobareu que a Lleida s’han assassinat molts gossos i que els musulmans del sector del transport reclamen que no puguin pujar gossos als autobusos, taxis, etc…\nUs deixo enllaços que parlen del tema però sense imatges de la brutalitat.\nThe blaze: are spanish muslims wagins an anti-dog yihad by poisoning them?\nTags: Animals, costat fosc - delinqüents - ionkis - sectes, moros - marroquins / moroccan\nPosted in Animals i natura / Animals & nature, Catalunya, Corrupció, Costat fosc, espanya / spain, Fraus i estafes, marroc / morocco, Política, Seguretat | Comentaris tancats a Em van intentar robar el gos\nVídeo: seguidor del madrid desitjant la mort dels jugadors del Barça\nVeient aquest vídeo comprens que alguns seguidors del madrid donen suport incondicional a les agressions de mou i de pepe.\nEnglish: A real madrid suporter praying for the dead of the Football club Barcelona Barça’s players in an airplane accident.\nVist a: YTQLS\nTags: Barça, costat fosc - delinqüents - ionkis - sectes\nPosted in Costat fosc, dictadures / dictatorships, Drets Humans / Human Rights, espanya / spain, Esport, Futbol Club Barcelona Barça | Comentaris tancats a Vídeo: seguidor del madrid desitjant la mort dels jugadors del Barça\nContactar - 578.954 visualitzacions\nLa arroba, ¿el símbolo Catalán más universal en la historia de la humanidad? - 32.631 visualitzacions\nLlista de processadors (CPU) per potència - 15.597 visualitzacions\nLa nostra sentència: la Independència. Arenys de Munt és Catalunya, no és espanya. Consulta a Arenys de Munt - 14.040 visualitzacions\nM’han robat el cotxe - 13.855 visualitzacions\nL’estat de la llengua: conjuga el verb fer - 13.314 visualitzacions\nProcessadors de Portàtil - 13.040 visualitzacions\nEls euros són Catalans - 12.638 visualitzacions\nPoema Catalunya Lliure - 12.544 visualitzacions\nComparativa de rendiment de processadors de portàtils - 11.161 visualitzacions\n10.000 a la ONU a Ginebra - 10.807 visualitzacions\nEsperpèntic espectacle antidemocràtic del psc - 10.488 visualitzacions\nCrideu no al vot electrònic - 10.386 visualitzacions\nEl perquè de la Independència - 10.384 visualitzacions\nTé estudis en saura? - 10.375 visualitzacions\nASUS EeeKeyboard - 9.993 visualitzacions\nRobatoris (a clients) als supermercats - 9.981 visualitzacions\nActualitat tablets - 9.571 visualitzacions\nSenyals - 5.733 visualitzacions\nQui sóc - 2.562 visualitzacions\nEstadístiques tècniques: 171 consultes. 0,390 segons.


Puigdemont, Serret, Comín, Puig i Valtonyc assisteixen a l'estrena europea de 'Miss Dalí'\nEl director del film, Ventura Pons, presenta la pel·lícula als cinemes Galeries de Brussel·les\n2 min. Brussel·les 03/09/2018 21:51\n651x366 Carles Puigdemont, Ventura Pons i l'actriu Claire Bloom en l'arribada a l'estrena europea de la pel·lícula 'Miss Dalí' a Brussel·les / ACN Carles Puigdemont, Ventura Pons i l'actriu Claire Bloom en l'arribada a l'estrena europea de la pel·lícula 'Miss Dalí' a Brussel·les / ACN\nCarles Puigdemont, Meritxell Serret (delegada de la Generalitat a la capital europea), Toni Comín, Lluís Puig i el raper Valtonyc han coincidit aquest dilluns al vespre en l'estrena europea de la pel·lícula 'Miss Dalí'. Tots ells han assistit a la projecció, als cinemes Galeries de Brussel·les, on també hi havia el director del film, Ventura Pons, i l'actriu Claire Bloom. També hi han anat els eurodiputats Ramon Tremosa (PDECat) i Josep Maria Terricabras (ERC), així com l'advocat Gonzalo Boye. L'estrena se celebra el mateix dia que Josep Miquel Arenas, àlies Valtonyc, ha acudit al matí a una vista judicial a Gant en relació amb l'euroordre contra ell emesa per Espanya. L'acte cultural també té lloc el dia abans d'una altra cita judicial a Bèlgica: la vista preliminar per la demanda contra el jutge Pablo Llarena interposada per Puigdemont.\n'Miss Dalí' repassa la història d'Anna Maria Dalí, la germana de Salvador Dalí, i dels records viscuts al costat del pintor durant els anys del republicanisme. Segons Ventura Pons, també s'hi explica "el triangle amb Lorca, la història amb Buñuel i Gala, la traïció i la tragèdia grega de dos germans que s'estimaven i no es parlaven per moltes coses, sobretot pel canvi d'actitud constant de Dalí i l'oportunisme amb la seva actuació social i política". Prop d'una vuitantena de persones s'han sumat a la projecció de la pel·lícula aquest dilluns a Brussel·les.


ELS PAPERS DE CAN PERLA: de febrer 2009\n(Estany de Puçol, 1986. Fotografia de Pep Cristal)\nPUEDE QUE EL VIENTO\nNo sé si nuestro amor\nes la hora sosegada de sonrisas y silencios\no la llama intensa y salobre que nos consume.\nMe resulta imposible describirlo,\nde cada gesto parte una nave.\n(Un ensayo, si acaso de la Rosa de los Vientos).\n(Si de cas el vent\nNo sé si el nostre amor/ és l’hora de somriures i silencis/ o la flama intensa i salobre que ens consum./ M’és impossible descriure’l,/ de cada gest parteix una nau./ (Un assaig, si de cas, de la Rosa dels Vents).\nEn los versos que escribo\ncon las que esbozo\ndeltas de sombra y luz.\nMás allá sólo el mar,\nla mirada esboza\nla sábana inmaculada.\nEn els versos que escric/ sempre hi ha mirades/ amb les quals esbosse/ deltes d’ombra i llum./ Més enllà només el mar,/ el full en blanc./ Quan fem l’amor/ l’esguard esbossa/ torturats deltes/ d’ombra i llum./ Més enllà només el mar,/ el llençol immaculat.)\nlluvia de voces,\npara que nos alimente.\nLloverán los versos,\ny caerán sobre tu piel\ndonde permanecerán por siempre.\nLa meua sement,/ plugim de mots,/ serà només per a tu,/ per a què ens alimente./ Plouran els versos,/ plugim d’argent,/i cauran sobre la teua pell/ on restaran per sempre.)\n(Traduccions publicades a l’antologia poètica Caminos de la palabra III. Fundación Max Aub, Segorb, 2000)\nPublicat per Manuel Alonso Català a 16:36 2 comentaris:\nL’humor és un gènere força complicat, encara que a primer colp d’ull puga semblar tot el contrari. Algú ha dit que és més difícil fer riure que fer plorar. Quants autors s’han estavellat contra aquest mur sense ni tan sols aconseguir l’esbós d’un somriure? Per a escriure humor cal fer-ho amb traços fins, evitant caure en la ximpleria, en la grolleria, en l’estupidesa. Un escriptor en fer humor, ha de fer-ho d’una manera intel·ligent, sense forçar les situacions fins a límits esperpèntics, sense que se li vegen les plomes de «xistós» de barra de bar, ni un anhel desaforat per aconseguir una rialla cada tres frases amb la mateixa fórmula amb la qual ha fracassat des del principi.\nEn aquest país, el valencià vull dir, en el qual sembla que gaudim d’un bon sentit de l’humor, no comptem amb un nombre mínim d’escriptors que se n’hagen sortit amb dignitat. Així i tot, sempre hi ha algú que de tant en tant ho intenta, com ha estat el cas de Francesc J. Bodí.\nBodí, en Volves i olives (XIV Premi de Narrativa Juvenil Enric Valor, Edicions del Bullent, 1998), ha teixit una extensa i alhora complexa teranyina per a oferir-nos, en clau d’humor, una mica de sàtira i unes gotes de realisme màgic, un retrat del món rural valencià de principi de segle. Encara que més que un retrat potser siga una caricatura mordaç d’un temps i d’un país. Per aconseguir aquesta fita no li ha importat, com al bon caricaturista, exagerar els trets i inventar escenes impossibles en escenaris quotidians.\nVolves i Olives és una novel·la coral, sense protagonistes destacables, on tots els habitants del petit poble, vius o morts, tenen la seua importància.\nAmb ironia, Francesc J. Bodí ens parla de polítiques municipals on l’Església i els cacics fan i desfan al seu gust, sacrificant de vegades les seues pròpies creences, això sí, sense deixar de mirar de cua d’ull cada un dels moviments de l’oposició.\nCrònica divertida d’un poble dividit entre beats i esquerrans, i on la desaparició de la figura del sant patró crea recels i obri noves trinxeres. Els relat està amanit per una interessant col·lecció de malnoms, d’anècdotes i de comarejos, que de segur que l’autor ha pouat, en la seua majoria, de l’imaginari col·lectiu del seu poble, Agres. Un llibre amb una prosa cuidada que ja ens anunciava d’una manera o altra la seua gran capacitat com a narrador que veuríem confirmada en obres posteriors.\nPublicat per Manuel Alonso Català a 9:13 Cap comentari:\n(Vicent Usó durant la xarrada Els territoris de la passió que el 5 de febrer de 2009 va fer a la biblioteca de Sagunt dins del cicle Dies de Literatura)\nEn Tan oberta com sempre Vicent Usó i Mezquita (Pagès editors, 1998) ens narra la difícil relació existent entre un home obsessionat per la seua privilegiada posició social i la seua esposa, una dona atractiva que és per a ell un objecte bell que exhibeix i usa quan li convé i com li ve de gust. La relació ha anat bé mentre ella es mostrava dòcil, agraïda i conformada, però en el moment que la rebel·lia nia en ella el matrimoni es desmunta com un castell de cartes. En el fons, el marit dominant, malgrat els seus diners i el seu poder, és un individu fràgil, temorós de qualsevol crítica o menyspreu que mascare el seu prestigi. La por a perdre la seua posició és malaltissa i sent una necessitat irrefrenable de controlar-lo tot i d’una manera especial el seu millor trofeu que alhora és el seu taló d’Aquil·les, la seua flamant esposa. La muller està atrapada dins de la seua gàbia d’or i només l’anhel de llibertat i un seguit de malentesos i coincidències faran possible que abandone el marit i puga començar una nova vida.\nLa narració, encara que se situa de ple dins del gènere eròtic, utilitza elements de la novel·la d’intriga, de la novel·la psicològica i de la novel·la negra, la qual cosa l’enriquix i la millora. Vicent Usó és un autor a qui li agrada complicar-se la vida i de manera reincident i continuada assaja noves fórmules narratives. Per això m’és difícil imaginar-me’l escrivint un relat tòrrid, ple de gimnàstica sexual, amb una trama fràgil i amb uns personatges buits. Així que el fet de conjugar elements dels diversos gèneres narratius abans esmentats li ha servit per a dotar la novel·la d’una trama sòlida, atractiva, que atrapa el lector, per a oferir-nos personatges versemblants i crear atmosferes convincents, i de diferent color i intensitat que de vegades en alguns capítols arriben a tindre una estètica propera a la del cinema.\nM’ha agradat en especial la descripció de les escenes més tòrrides, la riquesa lèxica que contenen i la manera com les va narrant al compàs, recreant-se en la introducció a l’escena i accelerant el ritme just quan el moment ho requerix perquè el lector senta allò que suposadament està fent vibrar als personatges.\nEn Tan oberta com sempre, però, també se li ret homenatge al millor cinema negre nord-americà i de retruc a la literatura negra nord-americana. El cinema li servix a la veu narrativa (a l’autor) com un parèntesi obert a la reflexió sobre les escenes cinematogràfiques que l’han copsat i sobre l’esdevindre de la vida.\nPublicat per Manuel Alonso Català a 8:58 Cap comentari:\nPublicat per Manuel Alonso Català a 8:47 2 comentaris:\n(Al passeig aeri del desaparegut Palau de Puçol, primera meitat del segle XX. Fotografia de l'arxiu de la família Ferrer Soriano. Cedida per Germán Vigo García)\nApuntes para un homenaje\nA Josep Maria Ribelles\nLos cuchillos afilados del tiempo\nsurcan la piel de infinitos arroyos\ndonde florecen los matojos\ndel dolor, la soledad y la ausencia.\nLa decrepitud aleja el placer\nde la piel del hedonista\nhundiéndolo en el abismo amargo\nde la decrepitud que odia.\nEls coltells afilats del temps/ solquen la pell d’infinites rieres/ on floreixen els matolls/ del dolor, la soledat i l’absència./ La decrepitud allunya el plaer/ de la pell de l’hedonista/ enfonsant-lo en l’abisme amarg/ de la decrepitud que odia.)\nEl rey de la vida\nServir la belleza en el cáliz del goce\ny de un sorbo satisfacer de estío los sentidos.\nLubrificar la lengua y las encías,\nllenar el pozo hondo del deseo\ncon riadas de semillas.\nDesfallecer en cada pequeña muerte\npara engalanarse al instante\ncon los aceites y ungüentos de un monarca\nque sale por las noches de cacería.\n(El rei de la vida\nServir la bellesa en el calze del goig/ i en un xarrup sadollar d’estiu els sentits./ Lubrificar la llengua i les genives,/ omplir el pou pregon del desig/ amb riuades de sement./ Defallir en cada petita mort/ per engalanar-se tot seguit/ amb els olis i ungüents d’un monarca/que surt a les nits de cacera.)\nUna pasión íntima\nCrepita en cada estrofa\ny a la vez exhibicionista,\nun deseo carnal por la belleza,\nque convierte el canto\nen una sinuosa y audaz\n(Una passió íntima\nEn cada estrofa et crepita/ una passió íntima i/ alhora exhibicionista,/ un desig carnal per la bellesa,/ que converteix el cant/ en una sinuosa i agossarada/ masturbació.)\nAquests poemes formen part del llibre Com una òliba (Editorial Aguaclara, Alacant, 2002) amb el qual vaig obtindre el Premi Gorgos de Poesia 2002. La traducció al castellà és del poeta i narrador Daniel Arenas.\nPublicat per Manuel Alonso Català a 10:46 5 comentaris:\n(A les marjals de Puçol, primera meitat del segle XX. Fotografia de l'arxiu de la familia Ferrer Soriano. Cedida per Germán Vigo García)\nA Josep Maria Ribelles.\n–En el principio –dijo el poeta–,\ngerminó la palabra.\nLa palabra se hizo luciérnaga\ny se adentró en las tinieblas.\nComo la carcoma excavó cimientos.\nComo la araña tejió telas.\nComo el castor levantó muros.\nAl final el verso rompió la noche\ndesvelando pasadizos ocultos\nPero, en el origen, fue luz\n–al morir su recuerdo se hizo viento de levante.\n–En l’inici –va dir el poeta–,/ en l'inici fou la llum/ i de les seves entranyes/ sorgí el mot./ El mot es féu lluerna/ i s’endinsà en les tenebres./ Com el corc excavà fonaments./ Com l’aranya teixí bastides./ Com el castor alçà murs./ A la fi trencà la nit el vers/ desvetllant passadissos ocults/ i habità entre nosaltres./ Però, en l’origen, fou llum/ –en morir el seu record es féu vent de llevant.)\nPenumbra del cuerpo que ilumina\nbello fanal de primavera\nque atrae miradas de agosto,\nlabios de viernes\ncomo si fuesen insectos.\no morir de deseo\n(Penombra del cos que il·lumina\nCos / o flama./ Bell fanal de primavera/que atreu esguards d'agost,/llavis de divendres/ tal i com si fossin insectes./ Cos/ o flama./ Quedar abrusat/ o morir de desig/en la penombra.)\nLa brizna de una palabra\ncomo una pequeña culebra de luz\noteando en la frontera difusa de los labios.\nEl azur alejándose\nentre los hilos sonoros de un pentagrama.\nUna muerte pausada, oscura,\ncomo una noche sin el licor de los amantes,\nse eleva desde el verso al silencio.\n(La mort als llavis\nEl bri d’un mot / com una petita colobra de llum/ guaitant en la frontera difusa dels llavis./ L’atzur allunyant-se/ entre els fils sonors d’un pentagrama./ Una mort pausada, obscura,/ com una nit sense el licor dels amants,/ s’eleva des del vers fins al silenci.)\nen el deseo y en el goce,\nEsguards on es dibuixen llavis./ Mans que esculpeixen pits./ Fal·lus que hissen banderes/ de foc i vellut./ Batecs de llum, de música,/ de sang ardent assumits/ en el desig i en el goig,/ en la por oculta de la carn/ mossegada pel llop del temps.)\n(Aquests poemes formen part del llibre Com una òliba, (Editorial Aguaclara, Alacant 2002) amb el qual vaig obtindre el Premi Gorgos de Poesia, 2002. La traducció al castellà és del narrador i poeta Daniel Arenas).\nDavid Mira i Gramage (Ontinyent, 1955) ha estat, utilitzant la definició que Joan Fuster va fer servir per a definir Bausset, un home subterrani, un agitador cultural de primer ordre i un creador literari conegut i reconegut en la seua comarca, la Vall d’Albaida, i desconegut en la resta de l’àmbit lingüístic. Un home honest, preocupat pel futur de la llengua, la cultura i el patrimoni natural del nostre país.\nHa fet ràdio, ha col·laborat en setmanaris d’àmbit comarcal i nacional, ha estat membre del consell de redacció de revistes literàries, ha publicat llibres de poesia i de narrativa, amb alguns dels quals ha obtingut premis com ara el que convoca l’Ajuntament de Benissa. En definitiva, la seua tasca ha estat fidel a uns objectius marcats per les seues idees valencianistes i de progrés.\nLa seua obra literària la formen els següents llibres de poesia: Lletres de viatge (1982), Quadern de combat (1984), On comença la vall (1990) i Reflexions compartides (1994), així com els llibres de narrativa Miratges (1995) i Temps cremat (2002).\nA Ontinyent, la seua ciutat, des de fa uns anys al casal Jaume I funciona la tertúlia literària El desert de la paraula, per la qual han passat autors com ara Salvador Jàfer, Josep Lluís Roig, Lluís Roda i jo mateix. Una tertúlia conformada en part pels escriptors Sergi Torró, Pep Alfonso, Josep Àngel Revert i Vicent X. Vila i en part per músics com ara Jesús Barranco i Marc Pérez. Aquesta gent, entre agost i novembre de l’any 2006, va decidir retre-li un homenatge al poeta David Mira i Gramage, i ho van fer de la millor manera, a través de la música i de la paraula. El fruit fou un cedé de cançons, música i poesia que porta com a títol El pèndol i la terra. Un treball del tot recomanable amb textos de David Mira i músiques d’arrel popular, de composició pròpia i de músics i cantautors reconeguts com ara Dizzy Gillespie, Josep Melcior Gomis, Raimon i Ovidi Montllor. Un disc que demana desconnectar de la rutina i parar l’orella per a gaudir del ritme i de la intensitat de la música, però sobretot de la lírica d’aquest poeta subterrani.\nPublicat per Manuel Alonso Català a 12:55 2 comentaris:\nLes noticies sobre l’actualitat juevo-palestina ens posen sovint damunt la taula el debat apassionat i apassionant sobre els pobles i els seus drets territorials. El tema no és nou, és tan vell com la història o fins i tot més i afecta o ha afectat bona part de les múltiples i diverses comunitats nacionals del planeta. El País Valencià no n’ha estat cap excepció, en el segle xvii es va promulgar un decret per a expulsar els moriscos, valencians de religió musulmana, descendents dels súbdits del regne àrab de València i, segons afirma algun que altre historiador, descendents també en bona part de la població iberoromana. L’any 2002 Enric Lluch i Girbés, un narrador amb una llarga i brillant trajectòria com autor de llibres destinats als infants i als joves, em va sorprendre amb una novel·la, Llibre dels desheretats (Brosquil Edicions), escrita per a un públic adult en la qual ens oferia una visió diferent a l’oficial del que fou la pressió de la població cristiana, hereua de la conquesta jaumina, sobre els moriscos, l’esclavitud a què foren sotmesos per part de la noblesa i la persecució que patiren a càrrec de l’Església i els anomenats agermanats.\nUna novel·la que s’enquadra dins de la narrativa històrica valenciana i, concretament, en l’apartat que sobre els moriscos s’ha anat creant i que han ajudat a engrandir autors com ara Rafael Escobar.\nEn Llibre dels desheretats Enric Lluch ens narra el drama d’una nissaga de moriscos de la Ribera del Xúquer i ho fa imitant patrons narratius de la rica tradició literària àrab. La llengua que usa és plena de matisos i la seua prosa és àgil, elegant i amena, demostrant per enèsima vegada que és un autor que en sap molt, de l’ofici d’escriure. La història és tràgica, dura, actual, malgrat el temps en què transcorre, però entre els murs ensangonats de la tragèdia podem veure que Lluch deixa una escletxa per a l’esperança, la mateixa esperança que mai no es consumeix dels moriscos que intentaren retornar convertits en cristians, sovint a través de l’illa de Gerba, a les terres valencianes i dels quals alguns són o som (?) descendents.\nPublicat per Manuel Alonso Català a 11:40 1 comentari:\n(Vicent Ferrer Soriano. Fotografia feta a l'estudi de J. Derrey, ciutat de València abril de 1928 i cedida per a reproduir en aquest blog per Germán Vigo García)\nLa pols de l’oblit, amb l’ajuda del pas del temps, acaba ocultant-ho tot: civilitzacions, cultures, ciutats, grans i petites personalitats... Cada generació pensa que descobrix per primera vegada el món en tota la seua amplitud, però que enganyats que estem! La casualitat, com un vent, de vegades alça la pols de l’oblit i ens deixa a la vista les petjades de la vida d’aquells que ens han precedit. De colp i volta restem sobtats en descobrir en els seus anhels els nostres anhels.\nFa uns anys el meu amic Germán va descobrir a la casa de la seua vella veïna, el darrer membre d’una família nombrosa, tots els papers d’un dels germans ja finat, Vicent, un diletant amb una gran passió per la cultura.\nGermán, en faltar la seua veïna, es va fer càrrec de tota la paperassa que negava les cambres d’aquella casa, llibres, fotografies, postals, pamflets, cartes... I va anar ordenant, recomponent i arxivant amb paciència, la vida de la família i l’obra de Vicent Ferrer Soriano (Puçol 1900-1973).\nCom en la composició d’un trencaclosques, a través de les seues cartes va saber de la seua participació en la guerra d’Àfrica, on va ser condecorat i on abastà el grau de sergent; del seu pas per la ciutat de Barcelona, on va estudiar telegrafia; i del seu posterior ingrés en el Cos de Telègrafs, complint les seues funcions entre altres llocs a Oliva. Com també va saber que durant la Segona República va demanar la plaça de telegrafista a Puçol, que se li va concedir l’any 1935 i que ocuparia fins a la seua jubilació.\nTambé va anar descobrint la seua traça com a dibuixant. Germán conserva dibuixos d’ell en cartes, en esbossos publicitaris, en cartells. Del seu treball com a corresponsal de premsa, una activitat que va desenvolupar després de la guerra civil en Ràdio Nacional, Las Provincias, etc. I de la seua passió per la literatura, articulista, guionista de falques publicitàries i poeta.\nL’activitat creativa, Ferrer Soriano la va realitzar sempre d’una manera desinteressada. Els textos sovint els editava en format de petits quaderns que regalava a la gent del poble, ja que un dels seus objectius era posar a l’abast d’aquest el coneixement i la cultura.\nFins i tot en aquesta passió va arribar a editar una guia local.\nVicent Ferrer Soriano és un personatge que hem pogut i volgut recuperar de l’oblit. Després de dècades, una minsa part de la seua obra està veient la llum gràcies al vent de la casualitat.\nPublicat per Manuel Alonso Català a 9:12 Cap comentari:\nL'any 2008 el poeta i cantautor Rafael Estrada va publicar el llibre Reminiscències d'amor i joia, un recull de poemes que a més incloïa un cd amb quatre cançons, dos amb lletres pròpies i dos poemes musicat, un de Martí i Pol i l'altre Festejaren la sort de Manel Alonso. Ximo Gimeno l'any 2009 va realitzar aquest vídeo per a posar-li imatges a aquesta cançó.\n(Fotografia d'Arnau Alonso)\nLES SOLEDATS DEL SOMNI\nNo sé si estic dormint, en coma o potser estic mort\nel que sé és que els meus somnis són de gat en zel\ni els meus versos són miols embogits trencant la nit.\nEm lleve amarat de suor en la cambra d’una pensió,\nla tristesa m’està traient a tires llargues i fines la pell\ni la febre de la sang em guaita pels porus i pels ulls.\nTens oculta en algun racó del subconscient una meuca\nque surt del seu amagatall en la cambra anònima d’un hotel,\nconvertint-te en deessa invicta del desig i la luxúria.\nEl seu record encara em fa més dura la solitud.\nAquesta nit hauré de jugar sol\nmentre miole i miole com un gat.\n(Vicent Penya i Manel Alonso a la sala infantil de la biblioteca d'Orpesa de Mar el dissabte 14 de febrer de 2009 pel matí cantant cançons tradicionals i contant contes de collita pròpia als xiquets i xiquetes del poble. Fotografia: Pilar Santos Peñalver)\nVa anar al camp i, com si fóra una sement, va plantar-hi una moneda d’un euro. Durant setmanes el va regar, el va adobar i a la fi va traure ull i començà a créixer, convertint-se prompte en una planta bella, de reflexos metàl·lics.\nAmb pocs dies li van eixir en les branques unes petites flors daurades que van donar lloc a brillants monedes de dos euros que, en ser recol·lectades, van fer que la planta en pocs dies tornara a florir, iniciant així un cicle que semblava no acabar mai.\nEl fenomen l’omplí de felicitat. S’havien acabat d’una vegada i per totes les vaques magres. Estava tan content que decidí tirar-li a la planta ració doble d’adob. Un dia, en eixir del bar de la Cantonada, la policia el va detindre. L’acusaven de falsificació de moneda. Els seus euros es passaven de grandària. S’havia excedit en el reg i l’adob.\n(Dipòsit d'aigua al terme de Puçol. Fotografia Pep Cristal, 1985)\nHoy he pasado junto al cadáver de una joven.\nYacía extendida en el suelo, la sangre le maquillaba la cara.\nRecuerdo la sirena de una ambulancia,\nel suelo sembrado de vidrios,\nla larga y nerviosa cola de coches llenando hasta rebosar el lecho de la autopista.\n¡La muerte nos tiene atrapados!\nDe repente he pensado en ti y he tenido un miedo infantil de perderte.\nLa velocidad nos arrastra hacia los peajes.\nParas, abres la cartera, aguantas el cigarrillo con los labios y pagas.\nPero la vuelta no te cabe en los bolsillos y la derramas sobre\nel asfalto como un vómito de sangre espesa y cuajada.\nHe vivido atrapado pensando en la seguridad de la muerte,\nla inseguridad del amor,\nla fragilidad del poema.\nHoy me siento sabana rota incapaz de cubrir tu desnudez.\nAvui he passat pel costat del cadàver d’una jove./ Jeia estesa en terra, la sang li maquillava la cara./Recordo la sirena d’una ambulància,/\nel terra sembrat de vidres,/ la llarga i nerviosa cua de cotxes que omplien fins a vessar el llit de l’autopista./ Som atrapats per la mort!/ De sobte, he pensat en tu i he tingut una por infantil de perdre’t./ La velocitat ens arrossega cap als peatges./ T’atures, obris la cartera, aguantes el cigarret amb els llavis i pagues./ Però les tornes no et caben en les butxaques i les vesses sobre l’asfalt com /un vòmit de sang espessa i quallada. He viscut atrapat pensant en la seguretat de la mort,/ la inseguretat de l’amor,/la fragilitat del poema./ Avui em sento llençol esgarrat incapaç de cobrir la teva nuesa.)\nLa luna recorta la figura de un felino en el tejado.\nUn perro ladra en la distancia el paso de los trenes.\nEl silencio maculado y enronquecido de la noche.\nUn vientre eléctrico\nse inunda de movimiento y del aguamarina tibia que\ncomo llovizna sirve de lecho\na las medallas de esperma que brotan entre jadeos.\nEl maullido trágico de un gato salpica\nde pisadas la hoja en blanco.\nUn cansancio eterno, invicto, ofrece la desnudez al sueño.\nLa lluna retalla el pas d’un gat en les teulades./ Un gos borda en la distància el pas dels trens./ El silenci maculat i rogallós de la nit./ Un ventre, assaonat d'electricitat,/ s'anega de moviment i de l'aiguamarina tèbia que,/ com un plugim, serveix de llit a les roentes / medalles d'esperma llençades entre panteixos./ El silenci maculat i rogallós de la nit./ El miol tràgic d’un gat esguita de petjades el full en blanc./ Un cansament etern, invicte, ofrena la nuesa al somni.)\nLa revista L’Aljamia, a la qual d’una manera o altra he estat sempre vinculat, durant la dècada dels noranta del segle passat va tindre la brillant idea de publicar una col·lecció de plaquets de poesia que portava el nom de Quaderns de Rafalell. Hi van eixir publicats més d’una desena de títols, una part dels quals corresponents a obres que havien obtingut el Premi de Poesia Les Nits Màgiques del Django’s i altres d’autors pròxims a la tertúlia que se celebrava a la cafeteria Django’s de la carretera de Barcelona de Puçol. D’alguna manera aquesta col·lecció fou el precedent de la que actualment manté la revista sota el títols de Llibres de l’Aljamia i on s’han publicat ja més dèsset títols.\nL’any 1995 un autor a qui sempre li he tingut molta estima, Alexandre Navarro, va obtindre aquest premi de poesia i poc temps després li vam publicar l’obra en els Quaderns de Rafalell.\nEs tractava de dos poemes llargs, Inèdita i Bucòlica, acompanyats d’un pròleg de Josep Ballester, embolcallats sota l’estellesià títol de No em moriré d’amor.\nFins aleshores Alexandre Navarro només havia publicat en Germania Serveis Gràfics el llibre Desgracià la pluja les banderes, havia obtingut diversos guardons literaris i participat en algun que altre llibre col·lectiu. La seua veu poètica s’alletava del millor Vicent Andrés Estellés. Alguns addictes a la poesia del de Burjassot vam rebre amb una alegria inusitada el jove poeta de Nàquera. Alexandre Navarro tenia la formació suficient, el talent, la personalitat per a bastir la seua pròpia veu i construir amb ella una obra sòlida, com al llarg d’aquesta dècada ens ha demostrat amb la publicació de llibres com ara Ex-vot (1995), Criatura del demà (1998), Antara (1999), A l’entrada del temps fosc (1999), Opus incertorum (2000), Genet del vell país (2002) i La part del centaure (2003).\nAra, per a mi aquell No em moriré d’amor, que per desgràcia no ha comptat amb una nova edició i que per tant passat el temps resta, com tant altres llibres, en el calaix de l’oblit, era una petita joia, que com a lector incombustible de poesia em va enamorar i em continua enamorant. Era aquella una poesia en la qual Navarro, carregat de lirisme, ens contava coses. Eren artefactes poètics que sense perdre l’essència conformaven una narració en forma de riu i que com una bona novel·la ho exposaven tot amb la primera frase, la primera estrofa: «He cregut que valdria la pena descriure’t, a tu», deia en Inèdita, mentre que en Bucòlica escoltàvem: «Es penjà a les oliveres perquè n’estava fart de tot, absolutament». Inèdita és un llarg monòleg on el poeta exposa amb tristesa i un punt d’enyorança l’amor i el desig que li ha provocat l’ésser estimat al qual li ha “de dir Adéu, com a quasi tot en aquesta vida”.\nEn Bucòlica ens parla d’un paisatge i del drama quotidià de les figures que el poblen. No és un paisatge hortolà o ciutadà, com solen ser els d’Estellés, sinó rural i de secà, un retrat magnífic, viu i sobretot viscut, bé d’una manera directa o bé a través de la memòria dels altres.\nDos poemes que es mereixen retornar dels calaixos de l’oblit a les mans dels lectors.\n(A la foto Manel Alonso i Alexandre Navarro amb posat dalinià)\nPublicat per Manuel Alonso Català a 9:06 Cap comentari:\nEtiquetes de comentaris: Alexandre Navarro, L'Aljamia, Llibres (poesia)\nSegons el Diccionari Alcover-Moll, el mot túnel significa un pas subterrani obert artificialment a través d’una muntanya, per sota d’un riu o un braç de mar, etc. És una paraula que prové de l’anglés. Per a mi, a l’igual que per a la meua generació i supose que també per a altres generacions de puçolencs, té a més unes altres connotacions.\nPer a nosaltres els túnels eren uns passadissos excavats en el subsòl local que connectaven entre si els edificis més emblemàtics i importants del terme municipal: l’església, la torreta, l’alqueria del Convent...\nL’existència d’aquests túnels, de la qual no dubtava ningú, encara que cap de nosaltres no els havia vist, excitava la nostra fantasia infantil. En les llargues converses que manteníem entre joc i joc els féiem protagonistes i escenaris d’un munt de llegendes, on l’aventura i la màgia ho impregnaven tot.\nDurant anys van formar part del meu univers mitològic i en anomenar-los en una conversa s’obrien com per art d’encanteri davant de mi com si foren reals. Quan callava, un cert malestar em prenia produït per l’anhel d’escriure sobre ells i restaurar el món màgic que amb els meus amics vaig imaginar un dia.\nD’aquest anhel va nàixer la meua primera novel·la, La maledicció del silenci. Uns anys després d’haver-la publicada en JJ edicions (més tard Camacuc Edicions) José, un obrer de vila, em va passar aquestes fotos que va fer en enderrocar una casa del barri vell i que vénen a provar que els túnels existiren.\n(Vicent Usó signant llibres a la bibilioteca de Sagunt el passat dia 5 de febrer després d'una xarrada que portava per títol Els territoris de la passió dins del cicle Dies de literatura)\nSovint em pregunte si alguna vegada la guerra fou un afer entre cavallers, els quals s’aplegaven en un prat amb els seus exèrcits i sense implicar els anomenats civils, sota un estricte codi d’honor, provaven les seues forces.\nSegurament mai, em va contestar Vicent Usó dijous passat 5 de febrer quan vaig fer la pregunta en veu alta durant un sopar al restaurant L’armeler de Sagunt. Eixa mateixa vesprada, a la biblioteca de la plaça Cronista Chabret, ens havia parlat de la seua íntima i personal relació amb el fet literari.\nD’entre totes les coses que va dir durant la seua conferència, una frase em va copsar: «Si la guerra és tan mala, per què l’home continua practicant-la?».\nHo deia en parlar-nos del seu llibre Crònica de la devastació, una novel·la que, a l’igual que la lectura de L’emperador o l’ull del vent de Baltasar Porcel, em va fer sentir que alguna cosa se’m rebolicava dins del ventre.\nCrònica de la devastació (Editorial Tres i Quatre, 2002), amb la qual va obtindre el Premi Andròmina de Narrativa 2002 i el Premi de la Crítica dels Escriptors Valencians en l’apartat de Narrativa el 2003, és el relat d’un home ja a l’horabaixa de la seua vida que veu com, una vegada deslligada la bèstia que l’ésser humà porta en el seu interior, tot val per a imposar-se sobre l’altre.\nVicent Usó recrea amb fidelitat els paràmetres d’una guerra moderna, actual, que podria estar passant en qualsevol lloc del món i que jo, com a modest lector, no sé per quina estranya raó vaig situar als Balcans.\nEn aquest conflicte no falta cap dels elements que conformen les guerres del nostre temps. La violència sobre la població civil, la manca de respecte a les convencions internacionals i als drets humans, la violència psicòpata, gratuïta, la destrucció de l’individu i de les seues senyes d’identitat... Quan el vent de la guerra arrasa un país, no hi ha cap amagatall segur, ni fugida que garantisca la vida. Només l’exili o convertir-te en una bèstia més forta, més vil i més astuta que l’enemic t’assegura la supervivència, així i tot sempre hi ha una bala perduda que et pot dur a la mort.\nTambé hi apareix un destacament de forces d’interposició de les Nacions Unides, que tantes vegades ens han demostrat la seua ineficàcia i hipocresia, testimonis muts de la ignomínia que practiquen els guerrers sobre les dones, els infants i els vells.\nSota la mirada d’un vell intel·lectual veurem com el seu món personal i col·lectiu patix una forta devastació que li farà perdre-ho tot, menys l’anhel de preservar la vida del seu nét, aquest convertit en una al·legoria de la fe de l’individu en un futur millor. El cant d’un vell poeta a l’esperança al bell mig de la desolació.\n(Sindicat Agricola de Puçol. Foto Pep Cristall, 1985)\nItzulpena eta oharra: Andolin Eguzkitza\nManel Alonso Català-ren zenbait poema\nManel Alonso Català, Puçol-en (L’Horta Nord) 1962ko\nabuztuaren 22an sortu zen. Narratzaile, poeta eta kazetaria,\norain arte 3 poemategi, 3 eleberri eta haurrentzako hiru lan\ndauzka argitaratuta, aldizkarietan eta egunkarietan barrena\nbarreiaturiko hainbat artikuluz gain. Hona dakartzagun\nolerkietan lehenenengo seiak «Un gest de la memôria» poe-mategitik\ndatoz, eta azkenengo biak «Oblits, mentides i\nAltzifreek beren itzala zabaltzen zuten\nhilak bizi diren etxeko bidetik,\nzerari ohartuz, milaka eskuk\nneguaren atea udaberriz zeukatela apaindua.\nEls xiprers passejaven la seua ombra/ pel camí de la casa on habiten els morts,/descobrint que milers de mans/ havien engalanat de primavera la porta de l’hivern)\nAlfabetoa ozeano garaitezin baten modura;\narraun-kolpez ikasiriko bideak\nuhinak hitz bilakatu ziren arte.\n(L’abecedari com un oceà invicte;/rutes apreses a colps de rem/ fins que les ones esdevingueren mots)\nNo solc escriure sobre llibres de literatura infantil, perquè pocs d’ells han aconseguit seduir-me. Ara, aquest no ha estat el cas d’El lleó de set colors (Brosquil Edicions), de l’escriptora i il·lustradora argentina resident a la ciutat de València Marta Rivera Ferner, que sí que ho ha fet. Amb aquest llibre, des de fa uns anys, tinc una relació personal i íntima, ja que he estat el seu traductor al valencià i a més el tinc incorporat al meu repertori quan exercisc el divertit i entranyable ofici de contacontes. La veritat és que no sé què té, però en arribar al punt més àlgid del relat sempre se m’acaba trencat la veu d’emoció.\nMarta té un estil molt personal per a compondre les il·lustracions dels seus llibres, i no dubta en utilitzar i barrejar tècniques diverses.\nEl lleó de set colors conforma un tot entre les il·lustracions i el relat, però el relat, a diferència d’altres llibres d’aquestes mateixes característiques, vull dir llibres de narrativa il·lustrada, funciona també sense les mateixes i fins i tot funciona passant-lo del registre escrit a l’oral.\nMarta Rivera Ferner ens conta la història de Zimmy, un cadell de lleó que en créixer i eixir-li la cabellera descobrix un dia que aquesta és multicolor. Ningú de la seua família no sabrà explicar-li per què la seua cabellera és diferent. Així que un dia deixarà la seua bandada i anirà pel món buscant algú que li sàpiga donar una resposta. Ningú no la tindrà, ni aquells que tenen en el seu cos tants colors com ell ni tan sols l’home més savi. Només serà el poeta qui tindrà una resposta per a ell.\nEl lleó de set colors és un cant als valors de la diversitat, a la necessitat que tenim de conéixer-nos a nosaltres mateixos, i a la nostra capacitat per a bastir la fantasia amb el material eteri dels somnis.\nPublicat per Manuel Alonso Català a 8:57 Cap comentari:\n(L'amor de Petra. Pintura de Josep Llopis. Fotografia d'Arnau Alonso)\nL’AMOR DE PETRA\nL’amor de Petra són els colors vius surant en una ampla gamma de grisos,\nuna illa de passió al bell mig d’una mar sense pau ni revolta, amb vida,\naixò sí, una vida sempre preferible a la mort, però infinitament lineal.\nL’amor de Petra és un perill, disconforme trenca amb la uniformitat,\nno xiscla, la diversitat conviu amb la tolerància i la fa créixer.\nLa mar de les tonalitats mediocres s’esglaia davant del somni de Petra,\naqueix somni de l’irreal, de l’imperfecte, de la recerca de l’etern en un flama.\nPetra fins ara havia estat una ànima primària, potser víctima d’un naufragi,\nque s’agafava amb força a les curbilínies monoeròtiques de l’oceà\nde les tonalitats grises, portadores d’orgasmes de coure.\nPetra cercava el silenci front el soroll, però havia patit massa enganys,\nun munt de falses esperances. Predicadors, venedors de silencis forests,\nhumits, l’havien negat de fal·làcies, i humiliat els seus sentits.\nA la fi Petra, després d’haver-lo meditat durant mesos, una nit decidí esperar\nel trenc de l’alba i amb colors novells es va pintar un nou dia.\n(Publicat a l’antologia Envit. Antologia de Nous Escriptors Valencians, Universitat de València, 1991)\nPublicat per Manuel Alonso Català a 13:46 1 comentari:\nEn el petit poble d’Albunyó (l’espai mític on transcorren bona part dels relats del mallorquí Guillem Rosselló) han passat ja uns dies des de l’última vegada que van veure els germans Sivella i la casa continua tancada a pany i clau. Només una veïna, Greta, que secretament està enamorada de Bernat Sivella, mostra inquietud i preocupació.\nMentrestant, en el seu despatx el jutge de pau rep de mans de Rafael Sivella un paquet que conté un grapat de cintes de casset. Rafael és coix, geperut, quec i babau, de fet és el beneït oficial d’Albunyó. Ningú no ho sospita, però la tragèdia està a punt d’esclatar. La tragèdia com el punt i final a diversos drames personals que duren ja més d’un lustre. Aquesta és la base sobre la qual Guillem Rosselló bastix la novel·la El boig (Brosquil Edicions, 2004), amb la qual va obtindre el Premi Ciutat de Sagunt de Narrativa.\nLa crònica dels fets comença el diumenge al matí quan, després de missa, Bernat Sivella se’n va al seu camp i allí es lamenta entre crits i planys de la vida que s’ha obligat a dur per haver assumit fer-se càrrec d’un germà boig. Però Guillem Rosselló defuig fer un relat lineal i s’assaja amb diverses veus narratives i amb visites constants al passat a través dels records de cadascun dels personatges, però sobretot dels de Rafael Sivella, que conformen el més gros i sòlid dels pilars sobre el qual s’aguanta la novel·la, un Rafael que, en sorprendre el seu germà desfet, patix una mena de xoc que li fa recuperar de colp i volta la memòria de la seua existència. Rafael passava per la vida sense consciència d’ell mateix, es dedicava com les bèsties a sobreviure tenint les necessitats primeres cobertes. Però l’allau de records el posa davant d’un espill que li reflectix una vida tan trista que se li fa insuportable: uns pares analfabets sense entranyes que el tracten a colps, un germà que després d’un desencant amorós es refugia en l’Església i el treball, una societat rural atrapada en la postguerra que el ridiculitza i se’n burla.\nRosselló pinta amb mestria una societat hipòcrita, que té atrapats els seus membres en un rol terrible que els obliga a renunciar a la recerca de la felicitat. Una societat cruel, sovint despietada, embrutida, embogida, que maltracta els elements que la conformen i que els nega el dret a la dignitat pel simple fet de ser pobres o tindre alguna minusvalidesa. Una societat que no està tan llunyana en el temps i que d’alguna manera continua mantenint en l’actualitat alguns dels seus més terribles vicis.\nLa seua dona sovint afirmava que només tenia una cosa en el cap. Però Enric no li feia cas.\nUn dia Enric es va mirar en l’espill i al mig del front va descobrir un punt negre. Es va acostar més a la superfície i amb els dits polzes féu pressió a un costat i a l’altre del punt i se’l va traure. En el seu lloc va quedar un petit forat a penes visible.\nPassaren els dies, les setmanes i un matí en mirar-se de nou en l’espill es va veure amb les galtes més xuclades. No en féu cas fins que al cap d’uns dies un company de faena li’n va fer menció.\n–Enric, estàs bé? Et trobe un poc demacrat.\nAmb poques setmanes la cosa va anar a més fins que a la fi es va posar realment malalt.\nDesprés d’haver-lo escoltat i examinat amb deteniment, el metge li va fer un estrany diagnòstic:\n–Enric, vosté té un problema d’aires.\n–El seu cap, pel petit forat que ha deixat el porus que es va traure, va perdent aire com un globus.\n–Com un globus?\n–Ha sentit bé, com un globus.\n–Aleshores, quin és el tractament?\n–Si en sentir els primers símptomes haguera vingut de seguida... –va insinuar el metge– però, ho hem agafat massa tard, el procés ja és irreversible –acabà sentenciant.\nUn mes més tard, en eixir-li pel forat el seu darrer pensament, Joan es va morir.\nLa dona restà sorpresa en recollir aquell pensament flàccid sobre la flassada i en descobrir-hi els jeroglífics del seu significat.\nPublicat per Manuel Alonso Català a 9:36 Cap comentari:\nA Balvino in memoriam.\nEl veí del carrer de dalt és al corredor de la mort.\nDins d’un sobre blanc, damunt del moble de l’entrada,\nresta com un afilat coltell la sentència.\nNo hi ha apel·lació possible, ni trucada de darrera hora.\nAra tot és qüestió de donar-li temps al temps,\nperò les hores són grises, amargues i feixugues\nquan s’espera la fi, la veritat, el cobejat descans etern.\nMentrestant, es va consumint assegut en una cadira de boga,\nel seu esguard apagat traspua la resignada tristesa\nd’un penós comiat que se li allarga.\n(Publicat a la Revista de creació Abalorio. Homenatge a Francisco Salinas, Sagunt desembre de 2005)\nPublicat per Manuel Alonso Català a 10:37 Cap comentari:\nPer a molts ciutadans d’aquests país, a l’igual que per a Llorens, el protagonista de la novel·la El viatger del crepuscle, d’Adolf Piquer (Brosquil Edicions), el parèntesi que es va obrir en les seues vides el juliol del 1936 amb la revolta militar no es tancaria l’abril del 1939, sinó que donaria pas a una aventura vital plena de peripècies on l’enyorança els convertiria en uns desarrelats. El viatger, encara que siga en el crepuscle dels seus dies, sempre desitja tornar a casa, on espera trobar que les coses i les persones no han canviat tant com es pensava.\nL’any 1976 Llorens torna, com el personatge del tango, con la frente marchita a Castelló. Durant la seua joventut fou membre d’un escamot anarquista. Ningú no el recorda a la capital de la Plana i al poble d’on és originari el donen per mort. En la butxaca porta un passaport dels Estats Units i en el cor la petjada de dos fets que van ocórrer durant el conflicte fratricida i que han marcat la seua vida: una història d’amor i un crim del qual d’alguna manera es considera còmplice.\nAprofitant els avantatges que li dóna l’anonimat descobrix que un altre li ha pres l’amor i la vida, un altre que en un temps fou el seu amic, confident i company d’ideologia i d’armes. Un altre que sense cap dolor de consciència refeu la seua vida sobre la vida de Llorens, però unint-se als seus enemics i acabant convertint-se en un dirigent provincial del movimiento.\nDe nou un escriptor valencià utilitza la guerra civil com a pretext per a parlar-nos de la misèria de la condició humana i de com el tren de la història ens pot atropellar i arrossegar per laberíntics i torturats camins. Aquesta és la primera novel·la del professor Adolf Piquer (Vila-real, 1962), amb la qual va meréixer el Premi de Narrativa Ciutat de Sagunt, però no és una obra amb les mancances típiques d’un treball iniciàtic. Piquer, que fins ara ha estat un crític i estudiós de la llengua i la literatura, se’ns mostra en El viatger del crepuscle com un autor madur, que coneix el seu ofici i sap mantindre la tensió narrativa fins el darrer moment.\nEtiquetes de comentaris: Adolf Piquer, Llibres (novel·la)\n(Dibuix de Vicent Ferrer Soriano, Puçol, 1900-1973)\n(Publicat al quadernet Homenatge al poeta Joan Valls en el seu 87è aniversari del seu naixement, Alcoi, 1 de maig de 2004)\nEl fet que algú es deixe arrossegar per una vida grisa i hipotecada no vol dir que els seus sentits estiguen atrofiats per la realitat que viu i que no el satisfà. D’alguna manera o altra, tots estem obligats a vendre una part important de la nostra vida per aconseguir els diners suficients per a sobreviure. La sort és que encara ens resta un temps per a l’amor, que encara tenim un espai, un petit refugi on ens retrobem amb els nostres anhels, amb la nostra fantasia.\nMentrestant, cada dia agafem el metro i l’autobús camí del centre de la ciutat. Durant el trajecte la nostra mirada escruta sense passió les persones i les coses que ens envolten. La finestra des de la qual mirem ens convertix en espectadors de la vida dels altres.\nMentre ens adrecem cap al centre de la ciutat, sumits en els nostres pensaments, també iniciem un periple cap al nostre interior tot buscant-nos a nosaltres mateixos i buscant respostes a un munt d’interrogants.\nVivim en el perill constant de convertir-nos en gent que ignora qui és i cap a on va, en indigents que travessen la ciutat pidolant un somni que se’ls escapa.\nLa poeta se sap indigent com els éssers grisos que mira des de la finestra o escolta des del seu seient. Una indigent que camina sense sentit pels carrers, dubtant de la direcció que ha de prendre en cada cantonada, perquè té la sensació que la vida no li pertany. Els seus somnis, els seus anhels, la seua fantasia omplin de llum les seues nits, però quan torna a la realitat diària tot és fosc de nou.\nJoan Margarit, en l’epíleg de La Casa de la Misericòrdia, afirma que «i en aquest punt, la ment feia un salt cap a la poesia, cap al poc que potser que servia un poema per ajudar a suportar el dolor i les mancances. Però no hi ha res més, però si això és trist, molt més trista és la intempèrie sense els versos». Trista, dura i fins i tot assassina és la intempèrie per als indigents quan les circumstàncies ambientals o atmosfèriques els sorprenen: sense la calor, sense el refugi d’un vers.\nMontserrat Assens i Borda, en Indigent, com jo, amb el qual va obtindre el Premi de Poesia Artur Simó 2007 de Silla (Brosquil Edicions, 2008), ens oferix una reflexió sobre el sentit de la vida de l’ésser humà del segle xxi atrapat per les cadenes que ens autoimposem producte d’una societat consumista i materialista, que et crea el desig de posseir coses sovint supèrflues, innecessàries, i t’ho posa fàcil per aconseguir-les a canvi de convertir-te en presoner del sistema.\nPublicat per Manuel Alonso Català a 17:05 1 comentari:\n(Pintura de Bernat Alonso-2008-, tractada digitalment per Arnau Alonso -2009)\nesmortint amb el tou dels dits\neixir al seu encontre\ni agafar-lo al braç com un nadó,\nacariciar-li amb sol·licitud el llom i la papada


El jaciment ibèric i medieval de l'Esquerda, de les Masies de Roda, és un dels candidats a convertir-se en 'El monument favorit dels catalans 2019' en el concurs que organitza conjuntament la revista Sàpiens, l'Agència Catalana del Patrimoni Cultural i Catalunya Ràdio.\nEn la quarta edició del concurs, 12 monuments aspiren a guanyar, deu d'ells són triats per un jurat i els altres dos són escollits per proposta popular, en una primera fase en què qualsevol usuari pot proposar un monument. L'Esquerda ja ha estat seleccionat pel jurat, que en destaca la seva conservació i el fet que proporciona una vista immillorable dels paisatges osonencs.\nA partir del 20 de març comencen les votacions que enfronten els 12 monuments finalistes. Les votacions es tancaran el 27 de març, quan es proclamaran els quatre monuments classificats per a les semifinals. En la primera semifinal s'enfrontaran el primer i el quart, i, en la segona, el segon i el tercer. Els guanyadors de cada semifinal es batran en la gran final, que serà del 10 al 17 d'abril.


UOB Ensenyament: UOB Ensenyament segueix lluitant per la millora i transparència en els processos d'adjudicacions i de tutorització de persones interines\nUOB Ensenyament segueix lluitant per la millora i transparència en els processos d'adjudicacions i de tutorització de persones interines\nAvui, divendres 11 de juny, s'ha celebrat la Mesa Sectorial d'Educació per tractar:\nEl procés d’adjudicació de destinacions provisionals per als funcionaris de carrera docents sense destinació definitiva i els desplaçats per manca d’horari, per als funcionaris docents als quals se’ls ha admès la sol·licitud de destinació en comissió de serveis, per als funcionaris docents en pràctiques i per als aspirants a funcionaris interins docents a centres públics d’ensenyament no universitari.\nL’establiment del procediment de tutorització dels funcionaris interins docents per al curs 2021-2022.\nPel que fa a les adjudicacions, un dels canvis més notoris és que totes aquelles persones interines que facin la tria, a banda d'establir un ordre de preferència com sempre s'ha fet, les places es podran ordenar segons dos nous criteris: places d'adjudicació preferents i places d'adjudicació no preferents. D'aquesta manera a l'hora de fer l'adjudicació Conselleria tindrà present les places que cada interí hagi establert com a preferents i en segon lloc (en cas que no n'hagi obtingut cap de les places preferents) les que hagi establert com a no preferents. Així i tot, en el procés d’adjudicacions d'agost, totes les persones interines han de triar TOTES les places per ordre de preferència com ja hem esmentat.\nDes d’UOB Ensenyament hem demanat:\nAvançar uns dies aquests terminis, en previsió dels habituals problemes informàtics.\nEl procediment d’adjudicació de les places es desenvolupa en quatre fases ordenades de la següent manera:\nPrimera fase, les places reservades per aspirants amb discapacitat sobre les quals s’hagi exercit el dret d’adjudicació prioritària.\nSegona fase, el conjunt de les places classificades com a preferents per a l’adjudicació corresponents a les places de la primera fase que no s’han adjudicat i a les places no reservades per a aspirants amb discapacitat.\nTercera fase, el conjunt de les places classificades com a no preferents per a l’adjudicació corresponents a les places de la segona fase que no s’han adjudicat i a la resta de places.\nQuarta fase, les places de la tercera fase que no s’han adjudicat.\nD'acord amb l’esborrany de la resolució, els terminis de presentació de sol·licituds seran els següents:\nPels funcionaris de carrera docents sense destinació definitiva i els desplaçats per manca d’horari: des del 6 de juliol a les 00.01 hores fins al 7 de juliol a les 23.59 hores.\nPels funcionaris docents en pràctiques: des del 26 de juliol a les 12.01 hores fins al 28 de juliol a les 11.59 hores.\nPels aspirants a funcionaris interins i interins docents exclosos pel català: des del 29 de juliol a les 14.01 hores fins al 2 d’agost a les 11.59 hores.\nTot i que des d’UOB Ensenyament celebram aquestes dues modificacions, ja que suposen una millora respecte del procés del curs anterior, hem votat en contra de l'aprovació de la resolució a causa del fet que cap de les esmenes fetes per la nostra part s'ha tingut en consideració.\nQuant al procediment de tutorització dels funcionaris interins docents per al curs 2021-2022, des d'UOB Ensenyament hem fet les següents aportacions:\nHem demanat que aquells aspirants que han superat la fase d'oposició i no han superat el procediment selectiu per als cossos docents siguin també tutoritzats.\nHem esmentat substituir «30 dies consecutius» i «en el mateix centre» per «30 dies acumulables en períodes mínims de 15 dies» i pugui ser «en un o més centres públics».\nEn la ronda de votació ens hem abstingut.\nCom sempre, seguirem treballant sense descans vers la transparència i millora dels processos d'adjudicacions i tutorització de persones interines.\nEtiquetes de comentaris: Interins, Meses Sectorials, tutorització


Anàlisi de la normalització i la certificació dels riscos legals en les societats mercantils | IDES\nL’IDES (Institut d’Estudis de la Seguretat) ha organitzat el Fòrum de la Seguretat Jurídica. Normalització i certificació dels riscos legals en les societats mercantils amb l’objectiu d’analitzar la normalització i la certificació dels riscos legals en les societats mercantils. L’acte, desenvolupat a la seu barcelonina del Col·legi d’Enginyers Industrials de Catalunya, ha reunit a més de cinquanta professionals del sector.\nLa inauguració de l’acte ha anat a càrrec de Jordi Guix, president de l’Institut d’Estudis de la Seguretat i degà dels Enginyers Industrials de Catalunya. Guix ha donat la benvinguda als assistents en nom dels degans dels col·legis d’Agrònoms, de Camins, Enginyers Industrials, Informàtics i de Telecomunicacions, entitats amb les que l’IDES treballa colze a colze.\nLa primera part de la sessió ha analitzat la temàtica dels riscos legals en les societats mercantils.\nFrancisco Bonatti, director del Fòrum de la Seguretat Jurídica i vocal de l’Associació Espanyola de Compliance, ha estat el primer en intervenir i ha exposat tota una sèrie d’apunts pràctics per al bon govern corporatiu (BGC) i la responsabilitat dels representants de les societats mercantils.\nBonatti ha definit el bon govern corporatiu com a «conjunt de normes i principis que regeixen l’adequat i equilibrat funcionament dels òrgans de govern d’una societat, assegurant l’organització eficaç, transparent i justa, amb l’objectiu de salvaguardar l’interès social i amb l’objectiu de maximitzar el valor de l’empresa a mig i llarg termini».\nEl director del Fòrum de la Seguretat Jurídica també ha destacat les connexions del bon govern corporatiu i el compliance, que són la reforma 5/2010 del Codi Penal que introdueix la responsabilitat penal de les persones jurídiques, i la reforma 31/2014, de Llei Societats de Capital per al Bon Govern Corporatiu. El govern corporatiu de l’empresa es troba en l’òrgan d’administració.\nFinalment, Francisco Bonatti ha identificat una sèrie de tendències actuals: involucrar més intensament als accionistes en la gestió social; portar a les empreses no cotitzades els principis de bon govern de les cotitzades; incrementar la consideració dels stakeholders en les polítiques de BGC; i desenvolupar societats més sostenibles donant resposta a una demanda creixent del mercat, com ara els inversors institucionals o els índexs borsàtils específics.\nBonatti ha conclòs que el compliance serveix «per a promoure una cultura empresarial veritablement ètica, que no prové del Codi Penal sinó de la Llei de Societats de Capital i de la idea de governança de les empreses». La conclusió és que «la governança és el requeriment i el compliance és l’instrument».\nTot seguit, Julián Sánchez Melgar, magistrat de la Sala Segona del Tribunal Suprem, s’ha centrat en la responsabilitat penal de les societats mercantils i els seus administradors. Joan Munt, president de la Mútua dels Enginyers, l’ha presentat ha actuat de moderador.\nSánchez Melgar ha defensat la idea que «la responsabilitat legal de les persones jurídiques és un fet rigorosament nou des de la nostra cultura jurídica». No ha estat fins a la reforma del Codi Penal mitjançant la Llei orgànica 5/2010 que queda tipificat aquest delicte a Espanya.\nEntre els trets més interessants d’aquest llei, Melgar n’ha destacat que les persones jurídiques públiques no poden ser condemnades, és a dir, l’Estat, les CCAA, els Ajuntaments queden excloses. Va ser l’any 2012 quan es va reformar el Codi Penal amb l’objectiu de poder processar els partits polítics i els sindicats. En aquest sentit, una de les grans preocupacions dels col·legis professionals i de les cambres de comerç és si també podrien arribar a ser processades. Melgar ha afirmat que no està clara la posició jurídica, però si alguna activitat d’aquestes entitats té caràcter públic podrien quedar exemptes de responsabilitat penal. Cal destacar també que «no sabem quins són els criteris de fonamentació que utilitzen els legisladors per determinar quins delictes són imputables a les persones jurídiques», confessa Melgar.\nNo obstant, el magistrat va voler deixar clars diversos aspecte: no tots els delictes del codi penal són imputables a la persona jurídica, alguns només corresponen a les persones físiques; la culpabilitat d’una persona física no eximeix que pugui ser culpable també la persona jurídica. I, a l’inrevés, també; la pena a una persona jurídica té un component de reputació molt important; a la persona jurídica condemnada per un delicte, “ara per ara, no se la fica a la presó”. La pena típica és una multa.\nDesprés d’una pausa cafè Teresa Abella, responsable del Servei de normativa del Col·legi d’Enginyers Industrials de Catalunya, ha moderat la segona part de l’acte, centrada en la manera de fer front als riscos legals en les societats mercantils.\nLa primera ponència ha anat a càrrec de Luis Tatay, director de Certificació de Càmara Certifica. Tatay ha focalitzat la intervenció en la certificació del model de prevenció de delictes del compliance a Espanya. Per Tatay la transformació del compliance prové del món empresarial anglosaxó i en sectors molt regulats. De l’incompliment se’n deriven danys reputacionals i econòmics, i poden suposar causes penals. Tatay també ha explicat que la Llei Orgànica 1/2015 de reforma del Codi Penal «delimita detalladament la responsabilitat penal de les persones jurídiques segons un repertori acotat de delictes» i, per una altra banda, «introdueix la responsabilitat penal de les persones jurídiques en base al criteri de control degut». Tot plegat fa evident «la necessitat de la figura del compliance officer o director de compliment normatiu». Finalment, Tatay ha exposat els avantatges de la normalització, «un element clau per a aplicar processos de forma homogènia».\nActe seguit, Salvador Román, gerent de Certificació RSC i Compliance d’AENOR, ha exposat els estàndards internacionals en matèria de corrupció i suborn. Román s’ha centrat en la norma ISO 37001, aprovada el 15 d’octubre passat, un estàndard internacional de sistema de gestió amb l’objectiu principal de prevenir el suborn. La ISO 37001, que pot ser adaptada per grans empreses, pimes, organitzacions públiques i privades i organitzacions sense ànim de lucre, inclou una sèrie de mesures que l’organització ha de implementar i una guia d’ús.\nPer concloure l’acte hi han intervingut Francisco Bonatti i Josep Barceló, cap de l’Àrea Jurídica del Col·legi d’Enginyers Industrials de Catalunya.\n⇐ Entrevista de M. Àngels Barbarà a Més 324\nPRESENTACIÓ DE L’INFORME 2016 DE L’OBSERVATORI DEL RISC. La seguretat i la informació només tenen sentit quan protegeixen les llibertats ⇒