… per l’oposició el balanç no és tant positiu | Ràdio Palafolls\nHome Política … per l’oposició el balanç no és tant positiu\n… per l’oposició el balanç no és tant positiu\nMarc Ferri , setembre 24, 2015\t / 770 0\nAquest mes de setembre s’han complert els primers 100 dies dels nous ajuntaments, constituïts durant el mes juny.\nUn cop reeditat el pacte entre el PSC i Iniciativa, el principal grup a l’oposició és ERC. El seu portaveu, Francesc Alemany, explica que tenen una sensació doble. D’una banda estan perplexos per algunes actituds que consideren “absolutistes” del govern, i d’altra banda esperen que les bones intencions de l’alcalde no siguin només titulars.\nDiuen que faran, faran i no acaben de fer “ Francesc Alemany (ERC)\nLa Festa Major ha estat la primera gran acció del que portem de mandat. En aquest sentit, el representant municipal del Partit Popular, Óscar Bermán, considera que els grups musicals de les barraques incitaven a l’odi cap el PP. Bermán critica la gestió de la polèmica per la marxa de torxes. Tot plegat ho atribueix a la falta d’experiència política de l’equip de govern.\nL’episodi de la Marxa de torxes a estat de “risa”” Óscar Bermán (PP)\nTot i això el popular ha reconegut un canvi del tarannà en qüestions de governació, assegurant que ara veu voluntat de millorar mancances en el cos policial.\nD´esquerra a dreta: Alemany, Bermán i Victòria a la sala de plens. Arxiu.\nMartí Victòria, regidor de C’s, s’ha mostrat prudent a l’hora de valorar, exposant que aquest inici de mandat han estat de transició, ja que han entrat nous membres a l’equip de govern.\nEstem esperant que arrenquin les coses previstes a fer” Martí Victòria (C’s)\nLes eleccions del passat mes de maig deixaven un ajuntament sensiblement diferent a Palafolls. El PSC de Valentí Agustí tornava a guanyar les eleccions, mantenint els 6 representants, mentre que ERC duplicant la seva representació al consistori, esdevenint segona força. El PP reculava, quedant-se amb un sol representant i perdent gran nombre de votants, que s’haurien inclinat per la nova formació, C’s, que va aconseguir entrar al consistori amb un regidor. ICV-EUiA registrava un creixement moderat de vots, mantenint però un únic representant. L’aleshores encara federació de CiU quedava fora de l’ajuntament palafollenc, obtenint els pitjors resultats de la seva història.\nEl govern considera positius els primers 100 dies de mandat ….\nL’Ajuntament de PLF mostra la seva “satisfacció” per la celebració de la consulta


03- Wikipedra arriba a les 20.000 barraques – ASSOCIACIÓ PER LA PEDRA SECA I L’ARQUITECTURA TRADICIONAL (APSAT)\nEl juliol de 2019 Wikipedra ha arribat a tenir enregistrades 20.000 barraques. Aquest projecte es va iniciar el 2011. Des del 2018, a més de les barraques, s’han començat a introduir d’altres elements de pedra seca: construccions per emmagatzemar aigua, forns, murs i d’altres…. A hores d’ara, ja té més de 21.000 construccions catalogades, introduïdes per més de 350 persones i entitats col·laboradores.\nLa Wikipedra (wikipedra.catpaisatge.net) és un espai web col·laboratiu que permet inventariar i consultar les construccions de pedra seca de Catalunya i de les comarques de Cerdanya, Conflent i Capcir del Pirineu francès.La Wikipedra està gestionada per l’Observatori del Paisatge de Catalunya amb la col·laboració del grup Drac Verd de Sitges i la complicitat de l’Associació per la pedra seca i l’arquitectura tradicional.\nPrevious Previous post: 02- Restauració de barraques pel Grup de Castellar del Vallès\nNext Next post: 04- Restauració de barraques pel Grup de Sant Climent de Llobregat


Imperdibles culturals al febrer\nTeatre, cinema i molts concerts en viu... Els elements bàsics per passar un hivern cultural!\nEspectacle “Sis veus per al mestre” (Barcelona, 3 de febrer)\nEl C.A.T., a Gràcia, acollirà el projecte impulsat per sis dones en homenatge al gran poeta valencià del segle XX Vicent Andrés Estellés. Patxi Ferrer , M. Amparo Hurtado, Lola Ledesma, Eva Dénia, Maribel Crespo i Merxe Martínez protagonitzaran l’espectacle, emmarcat en la programació del 30è Tradicionàrius. Abordaran la poesia des de la música tradicional valenciana i fins i tot algunes peces compostes per l’ocasió. A més del cant, s’hi incorpora el ball i el recital. L’espectacle es farà a les 22h i l’entrada val entre 6 i 12 €.\nTeatre Social: “Proyecto Amor” (Barcelona, 2 i 3 de febrer)\nL'Espai Contrabandos acollirà la proposta artístico-social "Proyecto Amor" els propers 2 i 3 de febrer. Aquest projecte s'acosta als conceptes d'amor i violència a través d'un taller i d'una obra teatral: el dijous, 2 de febrer, a les 16.30 h, es farà el taller d'adults "Amor que no mata"; a les 19.30 h, es presentarà el llibre "Actuando en el Templo de Vesta. Teatro social. Teatro de lxs oprimidxs. Teatro foro", de Patricia Trujillo (vol. 2 colección Art Social - Neret ed.). I el divendres, 3 de febrer, a les 18.45 h, s'ha programat l'espectacle de teatre gestual "Amor", amb P. Trujillo i Piermario Salerno; finalment, a partir de les 19.45 h, un col·loqui sobre el projecte clourà l'esdeveniment.\nMostra d'Animació i Curtmetratges de Cassà de la Selva (del 3 al 5 de febrer)\nEl Cineclub Vuitimig organitza una nova edició de la Mostra al Centre Recreatiu, que acollirà el concurs Correcurts; un taller de cuina en anglès, contes i jocs per la mainada, marató de cinema infantil, projecció de curts d’animació d'El Meu Primer Festival; de l'Acocoexprés, del festival Acocollona't de Girona i el lliurament del premi Domènec Torrent i Gelmà al Cineclub Vila-rodona.\nCap de setmana menorquí (Sant Quirze del Vallès, 3 i 4 de febrer)\nL'espai Estraperlo comença la celebració dels seus dos anys de vida amb dues jornades de dicades a Menorca. Divendres s’encendrà la traca i es servirà menjar, es presentarà el cançoner "Cançons de taverna" acompanyat d'una cantada popular. Dissabte, Joan Moll impartirà un taller de Glosa Menorquina (3€) i al vespre es farà sopar menorquí al que li seguirà una sessió de glosa amb Joan Moll, Vicent Marí, Joan Fortuny i Sergi Anglada. El preu del tiquet inclou un bo d'ajut per la realització de la VI Mostra de Cançó IMprovisada de Sant Quirze. Tant el taller com el sopar tenen places limitades. Inscripcions a estraperlosccl@gmail.com, o bé trucant al 937127414.\nLali Jove 2017 (Barcelona, 11 de febrer)\nLes associacions juvenils de Barcelona organitzen la festa major juvenil i associativa de la ciutat. Enguany anirà dedicada a reivindicar i reapropiar l’espai públic amb el lema “Sacsegem carrers i places!”. Es faran activitats per a joves i infants i el concert a partir de les 20h amb: Oques Grasses, Tremenda Jauría, 9Son, Radical District i ICE CRIME - Music Band. Durant el concert, es disposarà d'espais de sensibilització i atenció directa entorn al consum de drogues i les agressions masclistes.\n10a edició Sonaprop (Llorenç del Penedès, 12 i 19 de febrer)\nEl Centre de Llorenç del Penedès (Baix Penedès) celebrarà la desena edició del cicle de concerts de proximitat, garantint la voluntat embrionària del certamen: oferir música en directe i a curta distància al municipi. La Finca d’Heretat Sabartès, per segona ocasió, serà l’espai que acollirà els concerts de Maria Arnal i Marcel Bagés (12 de febrer) i Núria Graham (que repetirà l’experiència el 19 de febrer). El 12 de març, a l’Auditori Pau Casals, Adrià Puntí oferirà el concert especial de celebració del desè aniversari presentant l’espectacle “Puntí… I punt” (Millor Disc de l’Any 2015 Enderrock).\nConcert “Les Kol·lontai” (Lleida, 10 de febrer i Calaf , 18 de febrer)\nLes Kol·lontai, és un projecte produït especialment pel festival Barnasants 2017 integrat per Montse Castellà, Sílvia Comes, Meritxell Gené i Ivette Nadal. Les artistes canten cançons violetes, que parlen d’igualtat, de dones que lluiten i dones que estimen. Homenatjant a la revolucionària russa Alexandra Kol·lontai, les quatre cantautores giraran per quatre teatres d’ateneus de la XTAC, dos d’ells aquest mes: 10 de febrer, a l’Orfeó Lleidatà, i 18 de febrer al Casino de Calaf.\nFira de l’Aixada (Manresa, 25 i 26 de febrer)\nAigua i llum són els símbols d’aquesta festa que enguany celebra la seva 20ena edició. És una festa renovada que rememora la Festa de la Llum, misteri segons el qual, ara fa uns 650 anys, una llum provinent de Montserrat va entrar a l’església del Carme. El barri antic de Manresa s'omple d'artesans, mestres d'antics oficis que fan demostracions de les seves arts, funambulistes, joglars i altres elements i atraccions del repertori medieval. Tot ambientat al segle XIV. La corganitzen l’Associació Manresa de Festa i l’Ajuntament.\ncultural, fires i festes\nLa Fundació Biblioteca Social presenta el documental 'Crecer leyendo'\nNeix ‘Aixeta’, una plataforma de micromecenatge continu per a la creació i la cultura


El Vianant a la Paret de Santa Cecília | Escalatroncs: Ressenyes d'escalada\n24 juny 2012\tin ***, 6a, Conglomerat, Montserrat, Santa Cecília, Semi-equipada\nEl Vianant a la Paret de Santa Cecília\tVia d’oferta al vessant oest de la Paret de Santa Cecília: tres primers llargs amb bon ambient, roca de primera i molt equipada; després però, la via es torna més discontinua i intenta sortir al cim de la manera més digna possible, tot i que hi seguim trobant trams interessants, com l’artificial del sisè llarg o la deliciosa placa del seté. Si teniu ganes d’escalar a l’ombra amb poc compromís aquesta és la vostra via!\nL’escalada es desenvolupa en un marc molt especial\nVia: El Vianant\nZona: Montserrat – Santa Cecília\nDificultat: 6a+/A1 (MD-)\nLlargària: 255 metres\nEquipament: Equipada amb parabolts i claus; reunions rapelables\nMaterial: 16 cintes exprés, tascons mitjans i estreps\nDes de l’aparcament de Santa Cecília prenem la carretera en direcció a Can Masana, de seguida trobarem unes escales que van a buscar el GR. El seguim en direcció oest. Al cap d’uns metres, quan estiguem més o menys a l’alçada de la paret trobarem un corriol a mà esquerra amb unes fites. El seguim i en forta pujada arribem a l’alçada del peu de via de la STAE; des d’aquest punt seguim cap al NW per la base de la paret fins trobar el peu de via, en un gendarme característic.\nEl primer llarg aprofita la fissura que queda entre el gendarme i la paret per pujar fins al cim d’aquest, on es troba la primera reunió. És un llarg bonic, d’encastament, on trobem un clau a un metre de terra i un parell de parabolts una mica amunt. Si volguéssim podriem protegir el tram amb un Camalot del #4, però després ens tocarà arrossegar-lo la resta de la via. 15 metres.\nPreciosa tirada, on trobem els passos més difícils als primers metres, sobre regletes. Poc a poc anem derivant a la dreta fins abastar una fissura, que resseguim fins que ens toca sortir en placa, amb uns passos realment elegants sobre bona roca per abastar la reunió. 25 metres, llarg molt assegurat amb parabolts i algun clau.\nSens dubte el millor llarg de la via. Es tracta d’una escalada en placa sobre roca molt bona. Anem a buscar el fil de l’esperó que es va redreçant fins que arribem a un petit extraplom on es concentren les màximes dificultats de la tirada. Un cop superat aquest tram la verticalitat afluixa i ens permet arribar relaxàdament a la reunió. 50 metres, de nou tirada molt equipada amb parabolts i claus.\nA partir d’aquest llarg la via perd empenta. La tirada comença rampada fins situar-nos al peu d’un muret (V+) que superem i per terreny un pèl trencat arribem a la reunió. 40 metres.\nTirada de tràmit per anar a buscar la fissura del següent llarg, primer per terreny terrós fins que abastem una llengua de roca que ens deixa al peu de l’esmentada fissura. 40 metres.\nEnfilem la fissura amb un parell de passos d’artificial equipat, que continuen amb un parell més a equipar (fàcil amb tascons mitjans o friends equivalents). Després la fissura obliqua a la dreta i quan aquesta acaba sortim fàcil en lliure i arribem sense més entrebancs a la reunió, que s’ha de muntar. 30 metres.\nSetena tirada ♠\nL’inici d’aquesta tirada aprofita una bonica placa, que escalem diagonalment als primers metres per sortir després recta amunt i anar a buscar una xemeneia que remuntem fàcilment fins un collet on fem la reunió aprofitant un arbre. 35 metres.\nDarrera tirada comuna amb l’STAE, on guanyem el cim de Santa Cecília mercès a una preciosa placa. Fem la reunió aprofitant la instal·lació de la ferrata.\nPer al descens baixem per la ferrada Teresina.\nTres primeres tirades bones, sobretot la tercera que ressegueix el fil de l’esperó.\nOmbra als matins, bona opció per dies calorosos.\nA partir del quart llarg la via es torna discontinua i perd ambient.\nDescens farragós per la via ferrada.\nSTAE a Santa Cecília\n(♠)Fotos Núria G. i Roger F.\nRate this:Comparteix-hoShareGoogle +1FacebookTwitterEmailStumbleUponPrintPinterestRedditLike this:Like S'està carregant...\tEtiquetes: Artificial, Conglomerat, El Vianant, Escalada, Placa, Santa Cecília, Semi-equipada\t« Previous post\n6 Responses to “El Vianant a la Paret de Santa Cecília”\tJaumegrimp says :\n25 juny 2012 a les 16:53\tUna via que veig no t’ha fet el pes, tanmateix potser ens hi arribem a buscar l’ombra.\n26 juny 2012 a les 13:08\tSaps que passa, com tothom que coneixia que l’havia fet deia que era tant bona tenia les expectatives molt altes. La via està bé però no mata, molt equipada i a partir del tercer llarg perd empenta, només és una excusa per arribar al cim. Això sí, l’ombra la tens assegurada fins entrada la tarda cesc says :\n26 juny 2012 a les 19:02\tes interessant fer el tres primers llarg i baixar amb dos rapels.\nL’ho de fer cim si o si………………., no sempre compensa.\nEl tercer es bonic\n26 juny 2012 a les 20:37\tA mi em va agradar força, nosaltres vam empalmar els dos primers llargs. Això que diu el Cesc de fer les tirades xules i baixar, segurament és el millor, però jo soc de la vella escola i vam arribar fins dalt i home la tirada que t’has d’equipar l’artificial i el tram que arriba al cim, malgrat ser fàcil té força ambient.\nFelicitats, a veure si ara que tinc més temps t’envio les ressenyes originals que et vaig comentar\n27 juny 2012 a les 22:35\tAviam Aviam també si aquest mes quedem algun dia amb en Jordi que darrerament té moltes ganes de grimpar Trackbacks / Pingbacks\nEl Vianant, 240m 7a (V+/A1). Santa Cecília « Indrets d’escalada -


Premiat el projecte d’acreditació de competències impulsat per AMMFEINA SMC per bones pràctiques en l’àmbit de la formació professional - Salut Mental CatalunyaSalut Mental Catalunya\nPremiat el projecte d’acreditació de competències impulsat per AMMFEINA SMC per bones pràctiques en l’àmbit de la formació professional\nUn projecte pioner a Catalunya, dissenyat perquè persones amb problemes de salut mental, discapacitat intel·lectual i trastorn de l’espectre autista (TEA) puguin obtenir certificats de professionalitat acreditant les seves competències laborals ha estat distingit en la primera edició dels premis #FPCAT, que atorga el Consell Català de Formació Professional.\nAquest matí s’ha fet pública al DOGC la llista de guardonats i el projecte dissenyat l’any 2016 per part d’AMMFEINA SMC, l’Associació Aprenem i AEES Dincat ha resultat vencedor en la categoria ‘Bones pràctiques en l’àmbit de la formació professional’.\nA través d’aquesta iniciativa persones amb problemes de salut mental, discapacitat intel·lectual i/o TEA poden obtenir un títol oficial que acredita els coneixements que han adquirit al llarg de la seva experiència laboral en Centres Especials de Treball (CET) o empreses d’inserció. És a dir, s’augmenta les oportunitats d’aquestes persones d’accedir al mercat de treball ordinari.\n2019: prova pilot\nHa esta un projecte col·laboratiu, que ha comptat des de l’inici amb la complicitat i la implicació de responsables i personal tècnic del Consorci per a la Formació Contínua de Catalunya (Conforcat), el Servei d’Ocupació de Catalunya (SOC), la Direcció General d’Economia Social, el Tercer Sector i les Cooperatives i l’Institut Català de Qualificacions Professionals (ICQP). Més tard s’hi va sumar també PIMEC.\nLa primera fase d’aquest projecte es va executar l’any 2019 i va consistir en la convocatòria de 20 places per a persones amb discapacitat intel·lectual, vinculades a entitats d’AEES Dincat, de les quals 19 van assolir finalment el certificat oficial.\nEnguany, s’enceta una nova etapa del projecte, que inclourà per primer cop persones amb un problema de salut mental vinculades a tres entitats d’AMMFEINA SMC, Fundació Pere Mata, Fundació Drissa, Cooperativa Nou Verd, l‘Associació Aprodisca, Tallers Àuria i Àuria Fil. Així, de les 64 places convocades per aquest 2020, 39 seran ocupades per persones treballadores d’aquestes entitats i l’altra part, per persones amb discapacitat intel·lectual vinculades a AEES Dincat.\nAdministracions i entitats socials demanen prioritzar la contractació de persones amb discapacitat\nRelats que transformen indrets\nRelleu al capdavant de la presidència d’Ammfeina SMC


Roland Schimmelpfennig. Albert Tola\nAlbert Tola entrevista Roland Schimmelpfennig\nTeatre alemany contemporani, Pausa 36 (2014)\nAprofitant el seu pas per l’Obrador de la Sala Bekett, on va impartir un curs a principis de l’any 2014, l’autor alemany Roland Schimmelpfennig ens acosta a través d’aquesta entrevista a alguns dels principis bàsics de la seva escriptura escènica.\nAlbert Tola. Per què vas titular el curs impartit recentment a l’Obrador de la Sala Beckett «El canvi»?\nRoland Schimmelpfennig. Per a mi, el canvi és el component primordial de l’obra dramàtica. Totes les obres que conec tracten sobre un canvi. Sobre el desig de canvi o sobre un canvi que ha tingut lloc. Sense canvi no hi ha història. Les històries sempre parlen d’una evolució. Per això cal investigar aquest aspecte, perquè és molt interessant precisament per a autors joves, i de vegades s’oblida. El fet que una història s’ha de narrar, s’ha de construir. S’ha de parlar d’anhels. I els anhels solen estar vinculats al desig de canvi.\nA. T. Quines de les teves obres t’estimes més i per què?\nR. S. Això és molt difícil de dir. Entre les trenta-cinc que he escrit n’hi ha que són la nineta dels meus ulls i d’altres que no van sortir tan bé. Normalment em solen agradar les que més em va costar escriure. És el cas, per exemple, d’El drac d’or, però també d’una obra que es representa molt rarament: Oferta i demanda. De vegades, redescobreixo les meves pròpies obres. Passo molts anys sense llegir-les i, de cop i volta, les torno a agafar i descobreixo un autor que en realitat ja ni conec: el Schimmelpfennig de fa quinze o vint anys. La meva perspectiva sobre les obres també va canviant. Hi ha obres que ara no entenc com es van arribar a crear. Després n’hi ha que es preparen molt de temps i s’escriuen d’una tongada i després no recordes ni quan ni com les vas escriure. Seria injust anomenar una obra preferida. Un text al qual sempre torno és Abans/després. I n’hi ha un altre que m’estimo molt, el primer que vaig escriure: Peix per Peix.\nA. T. Quina mena d’obra no escriuries mai?\nR. S. Crec que les meves obres sempre parlen del dolor. De manera que crec que no escriuria mai una obra que fos entreteniment pur. Tot i que em podria semblar interessant treballar amb alguns mecanismes de la comèdia lleugera, segur que la cosa acabaria donant un gir «schimmelpfenigià», per dir-ho d’alguna manera. No m’agraden els textos que es venen fàcilment al públic i no tenen ànima. Els textos que diries que es creen en una taula de dibuix, els textos calculats, planificats com a Hollywood es planifica un èxit de taquilla, tot seguint una estratègia. No crec que pogués fer una cosa així: tot i que ho provés, crec que l’obra evolucionaria per si mateixa, com una duna movedissa, i es convertiria en una altra cosa.\nA. T. Com reconeixes que has trobat el to d’una peça?\nR. S. Cada peça té el seu propi to, i la majoria de vegades només puc començar a escriure, al marge naturalment de la reflexió entorn dels continguts, quan sento el to de la peça, un cop tinc el to dins del cap. Aquesta és la condició de partida. Que el text em «soni» dins del cap —com a mínim, les seves primeres pàgines. Sovint és el primeríssim començament de la idea d’una peça: sentir de cop i volta un so, un ritme al cap. Sovint no és més que una intuïció, però quan tinc el «so», sé que puc escriure el text.\nA. T. Quan saps que una peça ha conquerit la seva direcció i la seva forma definitiva? Et passa de manera diversa?\nR. S. Rellegeixo i treballo sobre el text una vegada i una altra. El poso a prova. El «pentino», com solem dir en la dramatúrgia alemanya. Sobretot, miro de verificar si el text es queda en algun lloc pel camí, si és massa llarg, massa avorrit. Sempre intento agilitzar i comprimir els meus textos.\nA. T. Com treballes sobre l’estructura?\nR. S. Grans esborranys. Plànols d’obra. Dibuixos escenogràfics. Mil notes que pengen a les parets de l’estudi de treball. De la mateixa manera que s’ha de trobar el to quan comences la feina, també ha d’estar dempeus l’estructura, com a mínim en els seus fonaments, si no estàs perdut. Ajuda començar pel final quan planifiques l’estructura. O pel començament i pel final alhora.\nA. T. Es pot aprendre a escoltar els personatges, és a dir, a deixar-se sorprendre per ells?\nR. S. Oh i tant. Els personatges de vegades exigeixen una coherència que no sospites al principi. Els personatges es tornen independents. Adquireixen una vida pròpia, i no els agrada quan se’ls tracta injustament. Quan com a autor els demanes coses que no farien.\nA. T. Té per a tu un sentit concret escriure teatre avui?\nR. S. El sentit del teatre és que les persones es trobin. El sentit del teatre és que les persones comparteixin una història. El teatre sempre parla de tot. De tots. Les històries en el teatre tracten sovint, gairebé sempre, d’individus concrets, però tot i així sempre es tracta de la comunitat dels espectadors. Això no sona modern. Però és enormement gran.\nMots clau: alemany (teatre), Roland Schimmelpfennig\nEntrada anteriorAlbert Tola entrevista Oliver Kluck Entrada posterior«La forma de treball col·lectiva ha esdevingut un segell distintiu de l’escena independent.» Entrevista a Mieke Matzke, membre del col·lectiu She She Pop i investigadora teatral.


les notes d'en Gafarot: Un divorci a la belga\nUn divorci a la belga\nPer seguir a les forces de la modernitat, cal extirpar l’element germànic de Bèlgica. Primer ministre liberal Charles Rogier.\n“Senyor, vós regneu sobre dos pobles. Hi ha a Bèlgica valons i flamencs, no n’hi ha pas, de belgues”. Jules Destrée, ministre de tendència socialista, definia als inicis del segle XX, més clarament que ningú què era Bèlgica i quins viaranys seguiria un estat on la francesització cultural, i la consegüent denigració flamenca, començava a veure’s corregida a marxes forçades. La “petita” Bèlgica, després d’una tràgica ocupació durant la Gran Guerra, ja no podia obviar més llur pluralitat interna. Flandes renaixia culturalment i aquest fet comportà un conjunt de derivacions psicològiques i polítiques que han marcat la política belga fins avui.\nI és que a Bèlgica les diferències entre les dues comunitats que conformen l’estat hi són presents des del mateix moment fundacional de l’estat. La diferència amb ara n’ha estat la incidència pública, la visibilitat. El 1830 l’estat de les coses era radicalment diferent a avui. La balança de poder afavoria clarament la rica, moderna i industrial Valònia en detriment de la pobre, endarrerida i agrícola Flandes. El francès era la llengua de cultura emprada per una burgesia liberal puixant i per la jerarquia de l’església catòlica. Posteriorment l’emergent moviment socialista també faria del francès la llengua de llurs reivindicacions menystenint un cop més la llengua de les classes populars: el neerlandès en les seves diferents variants flamenques. El panorama pels flamencs era desolador. S’encaminaven cap a les dreceres nacionals de pobles oblidats per la història com els bretons o els occitans. Els flamencs, ben tossuts ells, foren capaços de redreçar el curs de la història i fent-ho s’enfilaren cap a les magistratures més altes de l’estat. Fins hi tot cavil·laren la possibilitat de (re)flamenquitzar Bèlgica. Una temptació massa ambiciosa fins hi tot pels propis flamencs.\nAvui són la potència econòmica d’un país que malda per subsistir políticament, sense govern des de fa més de dos-cents dies i amb una classe política perduda enmig d’un llenguatge i un bricolatge institucionals que ningú entén i que ningú ja escolta. Bèlgica com a estat ha fet de la desídia el millor argument de la seva subsistència. El menfotisme ha de ser elevat a categoria de raó d’estat i les febleses i incomprensions dels uns cap als altres són ara per ara els arguments que possibiliten que res es mogui. Tot continua igual essent i figurant igual i contràriament al mite lampedusià podria fer que tot a la fi acabés canviant.\nAixò si, aquí la sang no arriba mai al riu. Serà aquesta una virtut llatina contrària a les regles germàniques de l’ordre, la coherència i el rigor? Aquestes coses no valen per flamencs ni valons i si en fessin categoria ja s’haurien matat trenta vegades. Saludem un poble covard, mesell i menfotista. Això és un poble immòbil, silenciós i poc pagat d’ell mateix. Un poble virtuós de senzillesa, de poca complexitat i que a manca de sol, com es veu a "Astèrix i els belgues", passa els estius, comme il faut, a la Costa Brava. Llarga vida als belgues, perdó als flamencs i als valons.\nPublicat per Marc a 2:24


A què li tenen por els nens? | Consumer\nA què li tenen por els nens?\nLa foscor, la separació dels pares, la mort o els éssers fantàstics són alguns dels temors més comuns\nJa s’han superat els temps en els quals s’utilitzaven de forma freqüent amenaces com “que ve el coco” o “et menjarà el llop” per instar als fills a complir amb determinats deures o obligacions a casa. No obstant això, les pors infantils són encara una tònica habitual en la majoria de les famílies. La foscor, la separació dels pares, la mort o els éssers fantàstics són alguns dels temors més comuns. Davant ells, els experts aconsellen als pares mantenir una actitud de serenitat, no ridiculitzar-los i proporcionar als fills les eines necessàries per superar-los.\nEvolució de les pors amb l’edat\nLes pors són normals. Aquesta és la primera premissa a la qual han d’atendre els pares que observen com determinades situacions o elements provoquen temor o ansietat en els seus fills. Tal com assenyala el psicòleg Francisco Xavier Méndez, autor de l’obra ‘Pors i temors en la infància: ajudar als nens a superar-los’, les pors “s’experimenten amb freqüència al llarg de la vida, encara que les situacions temudes varien amb l’edat”.\nMéndez i el seu equip de recerca de la Universitat de Múrcia descriuen en el seu estudi els temors més freqüents en les diferents etapes evolutives dels nens:\nDurant el primer any: les pors més comunes en aquesta etapa estan relacionats amb estímuls intensos o estranys, com els sorolls forts i inesperats o les persones desconegudes.\nFins als sis anys: en aquesta etapa prevalen temors més específics, entre els quals destaquen la por als animals, les tempestes, la foscor, els éssers fantàstics, les catàstrofes o la separació dels pares.\nA partir dels sis anys: a mesura que desapareixen les pors anteriors com a conseqüència del desenvolupament cognitiu del nen, es dona pas a nous temors com la mort, el dany físic, les malalties o els accidents i, més endavant, a situacions socials com la por al ridícul, al fracàs escolar o a les desavinences entre els progenitors.\nPer què es té por\nL’equip de psiquiatria i psicologia de l’Associació per a la Salut Mental Infantil des de la Gestació (ASMI), autor de l’informe ‘Les pors infantils en la literatura per a nens’, reconeix que aquests temors “estan íntimament lligats a l’estat d’extrema dependència en el qual neix un nen”. Segons aquests especialistes, les pors tenen una funció evolutiva connectada amb “la necessitat de preservar la vida i la supervivència”. Per aquest motiu, a mesura que el nen creix i adquireix major autonomia, les pors evolucionen i tendeixen a desaparèixer en l’adolescència.\nNo obstant això, alguns autors, entre ells Bonifacio Sandín, director del Departament de Psicologia de la personalitat, avaluació i tractaments psicològics de la UNED, apunten diferents factors personals, culturals o conductuals que poden influir en els patrons de pors infantils:\nEls fills de pares amb tendència a ser poregosos o amb trastorns d’ansietat aconsegueixen major proporció de pors.\nEls nens més sensibles o que mostren major ansietat són més propensos a sentir por.\nEmetre informació negativa al nen sobre alguna situació o estímul concret pot ser una possible font que generi temor en el menor.\nLa por pot deure’s a condicionaments derivats de l’aprenentatge directe (cremar-se, mossegada d’un gos, perdre’s…), que provoca el temor al fet que es repeteixi de nou l’experiència.\nCada por, la seva solució\nPer ajudar als fills a superar les seves pors, els especialistes recomanen evitar la\nsobreprotección, però també prescindir d’actituds com ressaltar la seva covardia davant un temor, ridiculitzar-li o burlar-se (que provoquin que el nen se senti culpable), així com forçar-li a enfrontar-se al seu temor de forma dràstica en comptes d’una manera gradual.\nL’aconsellable és mantenir una actitud de serenitat i diàleg que permeti delimitar de forma clara i concisa la causa de la por i ajudar-li a enfrontar-se a ell, en proporcionar-li un entorn i unes condicions més favorables, segons el temor que afecti al petit.\nAquestes són algunes dels suggeriments més destacats dels experts:\nPor a la foscor: crear un ambient agradable i serè al moment d’anar a dormir i evitar els jocs excitants. La llum s’ha de suprimir de forma progressiva, primer amb un llum encès en la mesilla i després amb un petit pilot o la llum del passadís, fins a suprimir-la per complet quan hagi superat la seva por.\nPor als animals: informar-li dels perills que té apropar-se a un animal desconegut, però no crear alarma per intensificar el seu temor. Convé llegir-li contes els protagonistes dels quals siguin els animals que tem, ajudar-li al fet que s’apropi primer als cadells per mitigar la seva por i reduir a poc a poc les distàncies amb els animals adults.\nPor a les tempestes: és important deixar-li que observi la pluja i explicar-li alhora com funcionen els fenòmens meteorològics, jugar a explicar els trons i calcular el temps entre aquests i els llampecs.\nPor als éssers fantàstics: ensenyar-li a reconèixer-los com a productes del seu món intern i reconèixer que no suposen cap perill per a la seva vida. Supervisar la programació televisiva i procurar que no vegi pel·lícules ni sèries que continguin imatges o situacions fantàstiques que no puguin reconèixer com a irreals.\nmiedo-ca niño-ca oscuridad-ca temor


Blue Monday: fórmules per resoldre la malenconia del gener | Endesa Clientes\nTornar a la rutina després de les festes implica una bona dosi de tristesa. A la costa de gener cal sumar-hi el dia més depriment de l’any. Et portem la cura per al dilluns més blau i malenconiós.\nUn cop acabats els Nadals, els excessos gastronòmics i monetaris passen factura. Literalment. El mes de gener és una tempesta perfecta en la qual es combinen la tornada al treball, comptes corrents buits i onades de fred.\nLa temible costa ja és aquí, i la part més dura n’és l’anomenada Blue Monday, o tercer dilluns de gener, considerat el dia més trist de l’any d’ençà que un parell de publicistes l’inventessin l’any 2005.\nQuè és el Blue Monday o dilluns trist?\nEl 2005 una agència de viatges va decidir utilitzar una fórmula del psicòleg britànic Cliff Arnall per llançar una campanya publicitària. Malgrat que la fórmula ha anat canviant amb el pas del temps, tot va començar amb l’equació que s’apunta tot seguit. Es tractava de demostrar que el tercer dilluns de gener és el dia més trist de l’any:\n[Fred + Deute + Sou] multiplicat per...\nDies transcorreguts des del Nadal elevat a Dies que van resistir els propòsits d’any nou,\ni tot això dividit per... Motivació × Necessitat de fer quelcom. El resultat és el dia més trist de l’any = el tercer dilluns de cada gener.\nRere aquesta aparent complexitat s’amaga una situació ben senzilla. Bàsicament que tornar a la feina sense diners al compte, refredat i totalment desmotivat és quelcom que tot sovint genera tristesa.\nCom combatre el Blue Monday\nPot ser que el tercer dilluns de gener sigui el dia més trist de l’any, o potser és un dia com qualsevol altre. Això deixem que ho decideixis tu. Ara bé, és innegable que la costa de gener és dura.\nEt proposem atacar els diversos elements de la maleïda fórmula per tal que en surtis guanyador:\nAquesta variable té una solució ben fàcil: escalfar-te. Per aconseguir-ho, només cal que segueixis el nostre decàleg per fer que la teva caldera funcioni al màxim rendiment.\nDesprés d’una època de despeses, s’imposa una dieta estricta que consisteix en cinc consells per estalviar energia després de les vacances.\nMalauradament, no podem apujar-te el sou. Però sí que podem ajudar-te a saber quin serà l’import exacte de la teva factura de la llum. En el vídeo següent t’ensenyem a saber-ho molt abans que te la cobri el banc:\nEl dies passaran, oblidaràs els Nadals i també tots aquells propòsits que et vas fer per al 2018. És normal. Però hi ha una manera de dominar el pas del temps, com a mínim pel que fa a la teva factura elèctrica. En el vídeo següent t’expliquem com controlar des del mòbil el teu consum de llum:\nLa desgana i la desídia són moneda corrent, en especial quan un pensa que ja ho ha vist tot i que queden poques coses per descobrir. En l’«època més trista de l’any» no podem demanar-te que et plantegis grans reptes. No toca. Pots quedar tirat al sofà i no fer res. Deixa que la teva casa ho faci tot per tu. Sí, la teva casa pot ser intel•ligent i tu pots ser el seu cap, donant-li tot tipus d'ordres amb la veu. I tu que creies que ja ho havies vist tot ...\nLa veritat rere el Blue Monday\nUn cop solucionat el teu dilluns trist, tenim una notícia encara millor: no existeix cap evidència científica que confirmi l’existència del Blue Monday.\nNomés és una equació inventada per vendre viatges en un període de vaques magres i, per tant, només afectarà la teva vida si així ho decideixes tu mateix.\nNo hi ha ni una sola evidència científica que corrobori l’existència d’un dia de l’any particularment trist.


Un Appartement sur Pompidou - Metz Metz França - Ofertes d'hotels amb els MILLORS DESCOMPTES EN LÍNIA\nMés informació sobre Un Appartement sur Pompidou - Metz\nConvenientment situat a Metz, Un Appartement sur Pompidou - Metz és una base ideal des d'on explorar aquesta ciutat fantàstica. Des d'aquí, els viatgers poden gaudir d'un fàcil accés a tot el que aquesta viva ciutat ofereix. No és menys excepcional el fàcil accés que té l'hotel a les incontables atraccions i llocs d'interès de la ciutat com Quartier de l'Amphithéâtre, Centre Pompidou-Metz, Golf Metz-Technopole.\nUn Appartement sur Pompidou - Metz ofereix un servei impecable i compleix amb totes les exigències dels més experimentats viatgers. Per a la comoditat i comfort dels seus clients, l'hotel ofereix habitació familiar.\nGaudiu de les comoditats d'alta gama com ara calefacció, balcó/terrassa, aparell de televisió LCD/pantalla de plasma, reproductor de DVD/CD, nevera per tal de relaxar-vos després d'un cansat dia. A més, l'oci que l'hotel ofereix assegurarà que tengui molt a fer durant el dia. Un Appartement sur Pompidou - Metz és la vostra destinació si buscau allotjament de qualitat a Metz.\nCal que informeu el Un Appartement sur Pompidou - Metz de la vostra hora d’arribada amb antelació. Podeu fer servir l'apartat de Peticions especials en fer la reserva o posar-vos en contacte amb l'allotjament directament mitjançant les dades de contacte que apareixen a la confirmació.\nTots els tipus de viatgers (19) Parelles (8) Viatgers en solitari (4) Famílies amb infants petits (6) Famílies amb infants grans (1) Grups (1)


LA BELLA, DE PALMA EL VELL | La Bellesa Blog Cultural LA BELLA, DE PALMA EL VELL – La Bellesa Blog Cultural\nLa Bella, de Palma el Vell.\nPrimer pla de La Bella.\nDetall del curós treball de la roba.\nAvui parlem d’un interessant pintor italià, Jacopo Negretti, que ha passat a la història de l’art com Palma el Vell (per distingir-lo del seu nebot anomenant Palma el Jove).\nNo va ser un artista dels que podríem dir que van ser de primera línia però va ser un bon representant de l’Escola Veneciana.\nEll era de Serina, prop de Bèrgamo i quan es va traslladar a Venècia, va ser alumne de Ticià.\nEls seus treballs denoten una gran riquesa de colors encara que no destaquen en general per tenir temàtiques noves.\nUna de les seves millors obres és la que va realitzar el 1520 i que es coneguda com La Bella.\nEl quadre sintetitza bastant bé les característiques distintives de la pintura veneciana del Renaixement i una anècdota que diu molt en favor de Palma és que l’obra va ser atribuïda durant un temps a Ticià, el seu mestre.\nL’artista col.loca la dona en un interior del que podem percebre part d’una arquitectura en l’angle superior dret i un senzill ampit esglaonat per on s’aboca. Aquests elements son els que delimiten l’espai on Palma el Vell situa aquesta jove de mig cos i que gira el seu cap a l’espectador, mirant-nos fixament.\nLa llum va modelant amb precisió el rostre i el cos, i el pintor aconsegueix suaus tonalitats per les pàl.lides carnacions de les espatlles, cara i mans. Aquesta pell blanquinosa que gairebé es fon amb l’escotada camisa, contrasta amb les generosament acolorides teles amb les que es vesteix la noia i que es pleguen originant multitud d’arrugues sobre el pedrís on descansen. Les mànigues bicolors, vermelles i blanques, es teixeixen aconseguint quatre elegants combinacions amb diferents dibuixos els quals condueixen a unes mans arrodonides que centren la nostra atenció sobre dos elements: un petit recipient que sembla contenir unes fines cadenes i el llarg cabell de la noia, una part del qual li cau sobre l’espatlla i es recollit amb suavitat pels dits.\nPrecisament aquests dos elements donen la clau per entendre que aquesta pintura és una al.lusió a la vanitat.\nEl quadre es troba a Espanya des de fa uns anys quan va passar a formar part de la col.lecció del Museu Thyssen-Bornemisza de Madrid.\nPer saber més de Palma el Vell cliqueu aquí.


Elter, el portal d'Osona - La ratxa guanyadora dels primers equips del CP Manlleu continua\nLa ratxa guanyadora dels primers equips del CP Manlleu continua\nelter.net | diumenge 29 de novembre de 2020 18:59h\nEl juvenil de l'AEC Manlleu aconsegueix l'empat davant del Llagostera, líder de la classificació\nEl pròxim partit del Magic Studio CP Manlleu serà contra el Borbolla | CP Manlleu\nManlleu, | El CP Manlleu Embotits Solà va superar amb nota un dels enfrontaments més complicats de la temporada, aquest dissabte l’equip entrenat per Arnau Casanovas es va veure les cares amb el Deportivo Liceo (9-3). Fins aquest cap de setmana, els gallecs no havien perdut cap partit i ocupaven la primera posició a la classificació.\nL’inici del partit va ser una lluita per aconseguir el domini. Els dos conjunts buscaven imposar el seu ritme i marcar abans que el rival. Els primers minuts van ser una successió de jugades ràpides, que anaven precedides per una pressió de la sortida de pilota asfixiant, que arribava gairebé a cada racó de la pista. Fruit d’aquesta intensitat, van arribar les primeres oportunitats de gol per l’equip local. Biel Pujades va encetar el marcador amb un gol de penal i instants després va fer el segon. Malgrat aquesta bona arrencada, una errada al mig del camp va suposar el primer pel Liceo.\nA partir d’aquí, cal destacar l’actuació del jugador del CP Manlleu, Dídac Alonso, que amb la seva entrada a la pista va tornar a revolucionar el partit. Amb sis minuts va marcar dos gols i va fer una gran assistència, que David Navarro va convertir en el cinquè per l’equip manlleuenc. Abans d’esgotar els primers 25 minuts, Francisco Torres va marcar pel Liceo i David Navarro ho va tornar a fer pel Manlleu (6-2).\nA la segona part el Manlleu va aconseguir calmar el joc, conscient que el Liceo podia capgirar la situació ràpidament. Tot i perdre la intensitat i el joc ràpid del primer temps, els gols van seguir caient. Dídac Alonso, Marc Pujadas i Pol Molas van aconseguir superar la porteria rival. Durant la segona part, l’equip gallec només va marcar una vegada.\nLa setmana que ve el CP Manlleu Embotits Solà anirà fins a Tordera per afrontar la vuitena jornada.\nVictòria còmoda pel Magic Studio CP Manlleu (5-0). El conjunt entrenat per Jordi Boada va donar poques oportunitats al CP Las Rozas, equip que ara mateix ocupa la quarta posició a l’OK Lliga femenina.\nDes d’un bon principi es va veure quina seria la dinàmica del partit. El conjunt madrileny es va tancar al darrere i va prioritzar la defensa, la feina del Manlleu era aconseguir superar la barrera. Malgrat les dificultats per generar ocasions clares, els gols de l’equip local van acabar arribant. L’encarregada d’encetar el marcador va ser Elisabet Gurri.\nEl Manlleu ho provava una vegada i una altra, amb llargues possessions de pilota, però sense arribar a porteria. Tot i això, en el moment que s’obria una petita escletxa en la tanca rival, les manlleuenques ho aprofitaven. Prova d’això, van ser els dos gols, gairebé consecutius, que Maria Díez i Anna Casarramona van marcar quan faltaven 6 i 5 minuts per acabar el primer temps (3-0).\nLa segona part va seguir la tònica de la primera, el Manlleu dominava el partit i el CP Las Rozas aguantava l’envestida. Maria Anglada i Maria Díez van fer arribar el marcador al resultat final de 5 a 0.\nEl pròxim diumenge el CP Manlleu visitarà la pista del Borbolla, el cuer de la classificació del Grup A.\nEl juvenil ‘A’ de l’AEC Manlleu aconsegueix sumar un punt contra el líder de la classificació\nUn gol de Marc Roquet a l’inici de la segona part va ser suficient per tornar de Llagostera amb un punt a la butxaca. En aquesta temporada el juvenil encara no coneix la victòria i aquest és el seu segon empat. El pròxim dissabte l’equip manlleuenc rebrà a casa al Mataró.\n- L'odissea de Gerard Farrés al Dakar 2021 (29 de novembre de 2020)\n- El Magic Studio CP Manlleu quedarà primer del seu grup de l'OK Lliga si guanya a la pista del Cerdanyola (29 de novembre de 2020)\n- Una victòria i dos empats en el primer cap de setmana esportiu del 2021 (29 de novembre de 2020)\n- El CEFS i el CB Manlleu s'uneixen a les concentracions per reivindicar l'essencialitat de l'esport (29 de novembre de 2020)\n- Torna la competició oficial pel CP Manlleu i l'AEC Manlleu (29 de novembre de 2020)


Pack 'Abans del capvespre' - Hotel Murmuri Rambla Catalunya Barcelona\nPaquet Escapada 'Abans del capvespre'\nEscapar un cap de setmana o més dies i recordar l'ocasió de descobrir Barcelona com si fos la pel·lícula 'Abans del capvespre'.\nRecórrer els carrers més conegudes com són el Passeig de Gràcia i Rambla de Catalunya coneixent els seus monuments, explorant les seves botigues o simplement contemplant el ritme dinàmic d'una ciutat mediterrània i avantguardista. A més al final d'un dia ple d'experiències et esperarem amb un aperitiu típic per viure el capvespre perfecte.\nTot això i molt més trobaràs en reservant la teva estada a Murmuri amb aquesta proposta singular on viuràs l'èxit de la teva pròpia història cinematogràfica.\nCòctel seleccionat i braves a la terrassa de la planta 6 al vespre (un cop durant l'estada).\nIVA inclòs - Taxes turístiques no incloses.


La Conselleria de Joventut dona forma a la programació de l’Estiu Jove | Notícies TGN - Notícies de Tarragona Diari Digital\nLa Conselleria de Joventut dona forma a la programació de l’Estiu Jove\nSis de cada deu activitats, cursos i tallers seran en línia\nImatge d'una activitat de l'enigma nocturn realitzada l'estiu passat./ Cedida\nLa Conselleria de Joventut de l’Ajuntament de Tarragona enllesteix els darrers detalls per a una nova programació d’activitats, cursos i tallers per a joves en el marc de la campanyaEstiu Tarragonajove. Es preveu que la temporada d’estiu contempli una oferta de gairebé60 activitats que es repartiran entre el 29 de juny i el 30 de setembre. Tenint en compte que algunes activitats poden variar en funció de la fase de desconfinament en què es trobi la regió sanitària Camp de Tarragona.\nDel total del programa d’estiu, sis de cada deu propostes seran en format virtual i nou de cada deu, totalment gratuïtes i accessibles per a joves de 12 a 35 anys. Pel que fa a les activitats de pagament, s’ofereixen descomptes de fins al 50% de bonificació per a joves que disposin del carnet Tarragonajove.\nPel que fa als continguts i elaboració del programa educatiu i de lleure, els principals eixos són activitats per a l’enfortiment i apoderament femení, l’expressió i desenvolupament de la creativitat, habilitats socials i personals, la defensa del clima i la comunicació i digitalització mitjançant eines i el campus virtual e-Tarragonajove. Del total de propostes a treballar, set de cada deu seran novetats respecte l’any anterior i es preveu una oferta de fins a 2.000 places amb el requisit d’inscripció i reserva mitjançantwww.tarragonajove.org. Les inscripcions obriran el 10 de juny.


A l'altre costat del PARKINSON: "El tractament per al Parkinson ha deixat de ser destructiu"\n"El tractament per al Parkinson ha deixat de ser destructiu"\nEntrevista Alan-Louis Benabid, guanyador del premi Inventor Europeu 2016\n"El tractament per al Parkinson ha deixat de ser destructiu"El neurocirurgià francès va descobrir un sistema basat en impulsos elèctrics que elimina els tremolors associats a aquesta malaltia.\nLisboa 10 JUN 2016\nHo va descobrir gairebé per atzar. Era 1987 quan el neurocirurgià francès Alim-Louis Benabid (Grenoble, 1942) era a l'hospital universitari de Grenoble realitzant una operació en el cervell d'un pacient amb Parkinson. L'home no deixava de tremolar. "Estava tractant de solucionar una petita coagulació en el tàlem i no volia provocar-li una lesió a la zona, així que vaig decidir aplicar-li un petit estímul elèctric a molt baixa freqüència", explica. El resultat d'aquest corrent anava a ser decisiu. Si el pacient experimentava una contracció calia parar: "És una zona tan delicada que pots fer una paràlisi greu o deixar al pacient amb rampa". Però no hi va haver contracció, ni paràlisi, ni rampes: "Només, de sobte, el pacient va deixar de tremolar". "Wow".\nA partir d'aquest moment, va fer el mateix procés amb altres quatre pacients: primer, aplicava una freqüència de 50 hertz i després ho augmentava a 100 o 130, que era quan el tremolor desapareixia per complet. Així i tot, Benabid no estava convençut. "Vaig decidir proposar-li a un pacient amb Parkinson que ja havia vist abans si volia operar-se de nou, però amb aquesta tècnica. Li vaig advertir que podia no funcionar. Però va acceptar. Va acceptar i va funcionar".\nHan passat gairebé 30 anys d'aquestes primeres proves i aquest mètode, conegut ara com Estimulació Cerebral Profunda (DBS, en les seves sigles en anglès), s'ha convertit en l'estàndard a nivell mundial per tractar casos avançats de Parkinson. Més de 150.000 pacients a tot el món s'han beneficiat de la descoberta de Benabid, que ha rebut aquest dijous a Lisboa el premi a Inventor Europeu de l'any en la categoria d'Investigació. En pujar a l'escenari a recollir el guardó, atorgat per l'Oficina Europea de Patents, Benabid va iniciar un discurs breu, humil, segur: "Només puc dir que ha estat un privilegi poder investigar, un privilegi ser útil a la societat, un privilegi estar nominat a aquests premis i que, haver estat elegit guanyador entre els increïbles companys que també es disputaven el premi, és això, un altre privilegi ".\nBenabid ha completat gairebé mig segle de carrera mèdica, com a professor i com neurocirurgià. "I el meu gran èxit ha estat que hem aconseguit que el tractament per al Parkinson deixi de ser irreversible i destructiu", sosté, també amb la mirada. El sistema de Benabid té una col·locació similar a la d'un marcapassos: l'estímul és administrat per mitjà d'una sonda elèctrica que roman implantada de forma permanent dins el cervell. De manera, que amb una petita lesió s'implanta i amb una altra es pot treure. "És reversible, si no funciona es pot aturar, treure, disminuir la intensitat de l'ona o canviar la freqüència. Això ho fa molt més segur que els tractaments anteriors". En 1940, es practicaven cirurgies extremes per intentar aturar el tremolor del Parkinson, en què es treien segments sencers del cervell.\nEl descobriment d'aquest neurocirurgià ha permès seguir avançant en la investigació del Parkinson, però també de moltes altres malalties com la distonia, els trastorns alimentaris com l'anorèxia o l'obesitat i els trastorns psicològics com la depressió, el mal de Tourette o el trastorn obsessiu compulsiu (TOC). Tot a través d'aquesta estimulació cerebral amb freqüències. "Honestament, no m'imaginava la repercussió que ha tingut. L'única cosa que em guiava és que sabia que les coses es podien fer millor de com les estàvem fent".\nEL PAIS - 2016.10.06\nPublicado por Vicent Ibañez i Mas en 6:09


Opinió de Seagate Backup Plus 3TB desktop - Discs Durs Externs | Abril 2021\nUn disc dur molt ràpid amb molt emmagatzematge a baix preu i el programari inclòs també és excel·lent\nL’escriptori Backup Plus de Seagate té un connector extraïble a la base que us permet canviar la interfície USB3 d’una altra. Actualment, només hi ha disponibles els adaptadors Thunderbolt i FireWire 800, però vol dir que, si una nova interfície substituiria USB3 en el futur, no haureu de sortir i comprar un disc dur extern.\nEl nostre exemple de revisió utilitza un disc dur de 3TB de 3,5 pulgades, amb una velocitat de fus de 7.200RPM ràpida. Amb USB3, sens dubte no ens va decebre amb la velocitat d'escriptura de 95,5 MB / s en el nostre fitxer gran i la velocitat de lectura de 127.9 MB / s. Aquestes es troben entre les velocitats més ràpides que hem vist des d’un disc dur mecànic. Els fitxers petits van resultar un desafiament més dur, però 31,7 MB / s i 42,87 MB / s segueixen sent unes puntuacions molt respectables.\nCòpia de seguretat més obté el seu nom de la suite de programari que ve inclosa al disc. La utilitat de Seagate Dashboard s'ha revisat amb funcions addicionals per ajudar els usuaris actius de les xarxes socials a treure el màxim partit de les seves biblioteques de mitjans. Inici de sessió amb el compte de Facebook o Flickr, podeu pujar directament fotos a qualsevol lloc des de Windows i també podeu enviar vídeos directament a YouTube. També pot treure fotos (en resolucions bastant baixes) d’aquests llocs, de manera que podeu arxivar snaps localment si no en teniu els originals.\nVeure relacionat Millor disc dur extern: els SSDs i HDDs portàtils i d’escriptori finals\nNomés cal tenir uns clics per compartir àlbums sencers en línia, tot i que encara haureu de visitar cada pàgina web respectiva per etiquetar o canviar el nom dels vostres fitxers. Per descomptat, Seagate Dashboard també pot realitzar còpies de seguretat automàtiques de les vostres dades importants, de manera que sempre en rebeu una segona còpia en cas que el disc dur del vostre PC falli.\nAmb un 4p per gigaquet increïblement baix, el Backup Plus 3TB és un valor excepcionalment bo. Les velocitats de transferència són ràpides i la suite de programari és una gran incorporació per als usuaris de xarxes socials. Si no heu de prendre les dades en moviment, és una compra fantàstica.\nMida del disc\nInclou el programari de còpia de seguretat\ndell inspiron 17 7000 revisió 2018\nLumia 635 opinió\nEliminar netflix de continuar veient ps4


KID'S CLUSTER, Author at KID'S CLUSTER - Pàgina 12 de 15\n14 de març de 2018 en Actualitat /por KID'S CLUSTER\nEl canal online obre la porta a les pimes per poder vendre en el sector infantil en un mercat tan dur i complex com el de la Xina, on les millors oportunitats les tenen els productes beauty i d’alimentació i snacks per a infants. “La Xina és un pastís que vol tothom, has d’estar preparat per a una competició d’alt […]\n8 de març de 2018 en Kid's LAB /por KID'S CLUSTER\nDe moment només és un prototip, però la idea és tan atractiva que ja ha despertat l’interès d’alguns fabricants. I és que la dissenyadora industrial Clara Fessler ha ideat un receptacle a través del qual els nens i nenes poden veure com el menjar que llencen es converteix en aliments frescos. Aquest kit és una […]\n2 de març de 2018 en Kid's LAB /por KID'S CLUSTER\nEls alumnes de tres escoles d’Amsterdam han tingut el privilegi de participar en la prova pilot del Smart Kids Lab. Es tracta d’un projecte que, impulsat per l’organització WAAG, permet als nens i nenes descobrir i mesurar el seu entorn d’una manera divertida. Amb l’ajuda de tests a petita escala i de sensors fabricats per […]\n22 de febrer de 2018 en Kid's LAB /por KID'S CLUSTER\nGeneral Mills és un gran fabricant de cereals dels Estats Units, amb productes com Cheerios, Cinnamon Toast Crunch, Cocoa Puffs, Cookie Crisp, Lucky Charms o Reese’s Puffs. Per diferenciar-se de la competència ha arribat a un acord amb Rube Goldberg Inc, una ONG destinada a promoure la innovació entre els infants. El resultat d’aquesta col·laboració […]\n15 de febrer de 2018 en Actualitat, Uncategorized @ca /por KID'S CLUSTER\n15 de febrer de 2018 en Kid's LAB /por KID'S CLUSTER\n“L’any 2016 només el 37% dels pagaments fets a Austràlia van ser en efectiu. Els nostres nens i nenes mereixen una forma millor d’aprendre com funcionen els diners.”. Aquest és el missatge principal que llencen a la seva web els desenvolupadors de Spriggy, una app que té per objectiu ajudar a augmentar les habilitats financeres […]\n8 de febrer de 2018 en Kid's LAB /por KID'S CLUSTER\nEl passat mes de desembre, la consultora Gallup i el Business-Higher Education Forum van publicar un estudi que assegurava que en 5 anys el 69% dels responsables de recursos humans prioritzaran aquells candidats que tinguin coneixements i habilitats en l’anàlisi de dades. De fet, l’anomenat big data és un dels camps amb més demanda i […]\n1 de febrer de 2018 en Kid's LAB /por KID'S CLUSTER\nL’Ajuntament de Lund ha desenvolupat un sistema d’il·luminació per als menjadors de les seves escoles que té per objectiu reduir el malbaratament d’aliments. El projecte consisteix en crear un entorn favorable perquè els alumnes dels centres es concentrin més en el menjar i tinguin un àpat més calmat i profitós. És a dir, perquè no […]\n24 de gener de 2018 en Kid's LAB /por KID'S CLUSTER\nPràcticament tots els pares i mares han tingut algun ensurt quan durant algun minut han perdut de vista al seu fill o filla. Per evitar aquestes desagradables situacions ha nascut HereO, un rellotge molt infantil que incorpora un emissor de senyal GPS. D’aquesta manera, i des de qualsevol mòbil es pot geolocalitzar ràpidament la criatura. […]\n16 de gener de 2018 en Kid's LAB /por KID'S CLUSTER\nUn dels problemes més habituals i desesperants entre els pares i les mares és veure com la roba de les criatures només els va exactament a la mida durant poques setmanes. El creixement és tan ràpid que sovint s’ha de comprar roba més gran del necessari per poder aprofitar-la més temps. Però això s’ha acabat. […]


Martí Albesa Pinilla - LA MIRA - Magazín\nMartí Albesa Pinilla\nHa produït i realitzat videoclips i documentals com Dones de la Vall II, amb l’ICD i l’ICEC, Eko 385, de la mà de l’Agència Zoom amb exposició fotogràfica, i Més enllà dels camps, estrenat als Cinemes Aragó de València i als Cinemes Girona de Barcelona.\nCom a fotoperiodista, ha treballat a mitjans com NacióDigital i el DiariJornada, a més de col·laborar com a freelance a l’Ara, El País, PuntAvui, El Periódico, La Vanguardia, Noticanarias o Gaceta de Mexico, entre d’altres. A més, és fotògraf oficial del Sismògraf, l’ÉsDansa, el MOT i la Fundació Tommy Robredo. En l’actualitat, combina les col·laboracions amb l’Agència Talaia.\nCap a la ciutat de ‘Mama Olàlia’\nMelilla és el centre de la complexitat. La ciutat necessita una mirada com la de l’Eulàlia per ser compresa. Ella és una infermera barcelonina que cura els infants i joves que migren, sols, cap aquí. Mentre esperen, pels carrers, que arribi el futur\nper Sara Montesinos Castañer, Martí Albesa Pinilla


Summer Jam - Montana Colors | MTN-News\nEsciptors de graffiti de la casa s'uneixen per pintar un mural gegant al nou magatzem de MTN\nNo és cap secret que Montana Colors està creixent ràpidament i, conseqüentment, les nostres instal·lacions físiques a les muntanyes dels afores de Barcelona. Un dels avantatges de llogar un nou espai de magatzem és tenir la llibertat de crear murals a gran escala en els laterals dels edificis. El mes passat es va organitzar una jam veritablement èpica per omplir tota una paret d'uns 1500 m².\nCoincidint amb la festa anual de personal de Montana Colors, durant l'esdeveniment es van deixar veure 18 artistes de Barcelona associats a la marca que van arrasar el magatzem de pintura abans de deixar-se portar pels seus estils sobre la paret. Les úniques regles? Omplir la superfície en un dia.\nEl MTN OG Kapi va ser l'encarregat de coordinar aquest grup de vàndals. Ens ha explicat a MTN News com va ser l'experiència.\nEls altres murals pintats a les instal·lacions de Montana Colors consisteixen d'obres puntuals d'artistes o col·laboracions habituals, com Os Gemeos i Nina, DabsMyla o Pichiavo. Per què s'ha decidit pintar la nova nau en un format tan variat?\nA Jordi Rubio (Montana Colors CEO) li agradava la idea de fer un mur amb aquest estil més improvisat, com el que se sol veure a les entrades de les ciutats, en les vies d'accés on les peces s'amunteguen unes sobre d'altres. Ell ho va proposar i vam tirar endavant, sonava bé.\nCom has organitzat la convocatòria d'artistes?\nEls artistes són alguns dels escriptors de graffiti de Barcelona que treballen per Montana Colors en diferents funcions. És la primera vegada que se'ls reuneix el mateix dia. En l'equip trobem diferents generacions d'escriptors, des de participants que vénen de l'època pionera dels anys 80, fins a gent dels 90 i, per descomptat, escriptors que van començar al llarg del que portem de segle XXI.\nQuina guia o condicions vas donar als participants?\nCom que la idea era intentar transmetre la mateixa sensació que dóna veure els murs de les vies d'accés a la ciutat de Barcelona, les condicions o limitacions anaven encaminades una mica a buscar això. Així que la mida era part essencial perquè tot quadrés bé, així com limitar una mica els colors i les quantitats de pintura, encara que aquesta última part no era estricta i al final cadascú va participar adaptant-se a les seves pròpies idees. Van quedar peces ràpides fetes amb 2 colors de farciment i sense fons al costat de peces molt treballades amb gammes extenses, fons i personatges.\nHi ha alguna peça que t'ha sorprès? Algun detall de la composició final que vols destacar?\nM'ha sorprès veure el treball d'alguns companys que no sabia exactament com pintaven i sempre és una sorpresa veure la seva tècnica i estil. Altres van fer el que imaginava més o menys.\nL'estètica del mural final ha generat comparacions amb el mític 5 Pointz de Nova York. Com seria la teva valoració del projecte?\nAquesta comparació va ser gairebé accidental ja que no es buscava originalment aquest "look" si no alguna cosa més "ràpida", més simple. No obstant això, alguns artistes van decidir invertir en les seves creacions més temps i van acabar fent treballs molt complexes. El fet que estiguessin suspesos a la part alta va fer que adquirís aquest look del 5 Pointz, més que el dels típics throw-ups apilats en els murs d'autopistes.\nA mi em sembla bé qualsevol resultat. De fet no tenia una expectativa concreta ni hi havia un objectiu estètic clar. Érem 18 persones que pinten diferent, uns sobre d'altres i tractar de controlar aquesta diversitat hagués estat contraproduent i poc divertit. La referència que s'havia suggerit a el principi (autopistes) era més per poder expressar aquesta capacitat que tenim els escriptors de adaptar-nos als espais i de fer créixer el color en un mur de manera orgànica, natural. Això és el que va passar a al final i el resultat va ser impressionant.\nVols saber més sobre el llegat de Montana Colors? We Were There t'ho explica tot.


Bona nit i tapa't: Tacones lejanos\nYáiza 7 de desembre de 2012 a les 20:45\nHahaha! Què exagerat... però sí, els talons (odio dir "tacons", malgrat que és igual de correcte!) són molt delatadors, no sé si les que en porten en són conscients.\nA la meva edat, el problema amb els talons és a la biblioteca, i té una altra connotació. Més en plan "escolta, maca, que això no és una passarel·la de moda!". Bàsicament perquè el cloc-cloc-cloc desconcentra que dóna gust.\nBé, conclusió del post: si a la feina estiguéssiu pel que s'ha d'estar, us evitaríeu esglais perquè tindríeu la consciència tranquil·la... Amb treballadors així, no s'aixeca un país, eh! =P\nAlba 7 de desembre de 2012 a les 21:19\nhehehe! jo no entenc les dones que porten tacons en el seu dia a dia.... amb lo bé que es va a peu pla! :-)) Jo si fos la cap també aniria variant així pots contrastar les actituds dels treballadors quan avises previament i quan no.... hehehe! Som tots uns falsots ehhh, jo reconec que quan apareix la meva superior a la meva zona de treball també em faig la "més" responsable i dissimulo si rondava per la catosfera... :DD\nLluna 7 de desembre de 2012 a les 21:29\nEstic amb la Yáiza, clar si estem a lo que estem doncs les jefes amb talons molesten... Txtxtx molt malament!!! Jo per evitar problemes (les meves jefes no porten talons gairebé mai) estic d'esquena a la pared, sempre em venen de cara i puc controlar el que tinc a la pantalla hehehe\nAnònim 7 de desembre de 2012 a les 21:50\nSí són intimidadors els talons. I molt pel·liculeros.\nMés incòmodes que les sabates o botes planes però alhora tan femenins!\nPer sort, ara estan de moda amb una mica de plataformeta al davant, els peep-toes. I són molt més còmodes de portar.\nJo, a la feina vaig gairebé sempre plana. Si surto a algun lloc, de vegades em poso talons, al meu marit li agraden i de cop creixo uns quants centímetres que ja em va bé (és que de petita no vaig menjar prou sopes):D\nÉs una avantatge sentir els cloc, cloc de la cap. La meva cap sol anar plana, però la veritat és que no podem fer gaire res, doncs al estar de cara al públic, hi hagi o no la jefa hem d'atendre als malalts que venen a buscar els medicaments.\nsa lluna 7 de desembre de 2012 a les 23:00\nHooooome! Us he imaginat tal com gossets de Pavlov, ja et pots imaginar el meu somriure!! :)\nEl despatx del meu cap està just darrere de la meva taula, a més a més quan es fa de nit, des de la seva taula veu perfectament tots els meus moviments a través del reflex al finestral. Sortosament està molt poc temps al seu despatx. Però si sol pujar sigilosament per l'escala que porta des de la fàbrica a l'oficina, sort també del seu mòbil que gairebé mai deixa "d´avisar". ;)\nTot i que que se´l veu tranquil, el treball sempre surt quan pertoca!.\nAssumpta 8 de desembre de 2012 a les 0:28\nOn vaig sentir jo l'altre dia un caminar de tacons?... Ara no n'estic segura...\nVeus? he après una cosa nova, no sabia aquesta història del gos de Pavlov que, si fos física quàntica, podria ser viu i mort al mateix temps... ui... crec que barrejo coses ;-)\nDafne 8 de desembre de 2012 a les 1:49\nAixò dels talons és ben cert, jo tinc clavada en la memòria, el so del caminar d'una "madre" (les monges on jo anava, es feien dir "madres", quan vaig acabar la bàsica van passar a ser "mares", suposo que la transició va fer el seu efecte), i som capaços de reconèixer el caminar. Evidentment, si és marcat pels talons, encara més; i si és d'algú que mana, encara més!!!\nBona trastada, que vagi plana; deu ser una estratègia!!!\nQue bona, aquesta d'avui!!! "Piensa en mi, cuando sufras...!\nAnònim 8 de desembre de 2012 a les 12:09\nNo t'estranyi que algun dia la vostre estimada cap es vesteixi de ninja i aparegui penjada del sostre.\nAnna 8 de desembre de 2012 a les 13:18\nEm passa com la Yaiza, de fet, no sabia ni que fós correcte!! "tacons" aaaaargh!!\nGarbí24 8 de desembre de 2012 a les 18:36\nDoncs jo com que tinc jefe....quan sento uns talons ja aixeco les orelles a veure el personal...\nGlo.Bos.blog 8 de desembre de 2012 a les 19:12\nDoncs és prou bona dona, si va taconejant pel passadís és com si truqués a la porta del despatx. Us dona temps a reaccionar... Però el dia que ve d'estranquis, amb sabata plana, ja és més pelut!\nAra, que la Yaiza té raó en la seva "conclusió"\nAssumpta 8 de desembre de 2012 a les 21:21\nQueda molt xulo el "Keep calm and speak catalan" així, amb el fons negre, ressalta i queda tan elegant! :-))\nCarme Rosanas 9 de desembre de 2012 a les 20:05\nA mi també m'agrada! El missatge i el format!\nElfreelang 9 de desembre de 2012 a les 0:02\nja m'agradaria que a l'institut el director portés tacons...se'l sentiria d'una hora lluny!\nAnònim 9 de desembre de 2012 a les 1:16\nMireia 9 de desembre de 2012 a les 0:32\nCom a la Yaiza i a l'Anna, tacons em fauna esgarrifança. No anava d'això el post, oi? M'agradaria veure-us per un foradet. Heu de fer molta gràcia quan correu a "comportar-vos" quan sentiu uns talons\ncantireta 9 de desembre de 2012 a les 1:25\nLa meva dire no en porta mai, i jo tampoc. El passadís és tan estret, que surtiria tothom a veure qui "taconeja", jejeje...\nPerò una mica de taló s'agraeix, si es va en faldilla...\nLaia 9 de desembre de 2012 a les 18:02\nHahaha... pot sonar cruel, però si treballés amb vosaltres un cop al mes mínim me'n posaria, només per veure-us la carona :P\nÉs clar, que llavors estic pensant que potser no em faria tanta gràcia perquè jo també adoptaria aquesta aversió al soroll dels talons...\nCarme Rosanas 9 de desembre de 2012 a les 20:06\nJo no el tinc associat a res, aquest soroll de talons, ni hi tinc cap reflex condicionat, però no m'agrada gens... jo no en porto mai dels mais... crec que cauria!\nMarion 9 de desembre de 2012 a les 21:43\nA mi els talons m'encanten i reconec que quan els porto, el so que produeixen em fan sentir molt poderosa.\nPotser perquè he vist en els meus alumnes reflectida aquesta sensació que tu parles... i per a la meva feina és una dosi d'autoritat que em va genial, tot i que després aquesta autoritat te l'has de treballar i guanyar, que els joves no són pas rucs i tampoc saben qui és el gos de Pavlov. Ehem, és el que té la mala reforma educativa.\nSílvia 10 de desembre de 2012 a les 12:51\ncloc, cloc, cloc... ja sóc aquí! No m'has sentit arribar? M'he posat expressament els talons per comentar, no en duc mai. En la meva antiga feina vaig arribar a reconèixer el soroll de les passes de tota la gent que s'acostava al despatx. De vegades m'equivocava però era divertit provar d'endevinar-ho. Hi ha passes ràpides, lentes, fermes... és tot un món. I sí, els talons hi ajudaven molt!\nXeXu 10 de desembre de 2012 a les 20:12\nUn bon dia avui per contestar els comentaris, ja que la meva cap no hi era, i podia estar tranquil. Gràcies a tots per dir la vostra, i ja ho sabeu, a l’hora de comentar aquest blog, res de posar-se talons.\nYáiza, una mica exagerat sí que és, però mira, m’agrada explicar-ho així. La majoria de vegades la cap ve en so de pau, així que no hi ha per tant. Però aquesta reacció automàtica en sentir els tacons sí que hi és, eh? En alguns casos ha estat molt bèstia, suposo que en ocasions que no estàvem fent el que tocaria, certament. Si he d’aixecar jo el país, anem llestos. A banda de treballar també m’agrada passar-ho bé a la feina, i això no tothom entén que pot ser així.\nAlba, que cadascú vagi com vulgui, si no va incòmode, però que vagi de puntetes quan s’acosti al despatx! La meva cap no és ximple i suposo que s’adona que el soroll que fa alerta la gent, però no sé si ho relaciona. En canvi, tots els altres de la planta estem assabentats, d’alguna manera segur que li ha arribat. El cas és que és força bona amb nosaltres i jo amb ella faig molta conya, però no és del tipus de persona que vull que em vegi fent certes coses, com per exemple mirar blogs!\nLluna, bona estratègia. Jo vaig inclinar una mica la pantalla perquè no es vegi tan fàcilment el que estic fent. Que no és tan greu, eh? Comentar blogs, escriure mails, res de l’altre món. Però a banda tenim interessants converses allà al despatx, i és clar, s’han d’acabar si sentim els talons.\nHelena Arumi, desconec aquest tipus de sabates que dius, no en tinc massa idea, només veig que hi ha molta varietat de models. No sóc massa amat dels tacons, segurament és perquè sóc baixet i les noies que en porten encara em fan més baixet. Suposo que des de l’altra perspectiva es veu totalment diferent, és clar. Si creieu que estilitzen, us queden bé, i a més us fan créixer una mica, doncs ja va bé.\nPer mi és una sort no estar de cara al públic, la veritat. Em permet vestir de qualsevol manera, i les meves comunicacions, que són moltes, són per mail, que em resulta molt més fàcil que parlar cara a cara. Suposo que a tot t’acostumes, però treballar de cara al públic crec que a mi em costaria.\nSa lluna, per sort, no fem salivera, però és sentir el soroll de tacons i témer el pitjor, tot en un, quan en realitat un fet no té res a veure amb l’altre. Condicionament, ja saps.\nHe de dir que la nostra cap, a part de portar-se bé amb nosaltres, ens deixa força espai. Ens exigeix molt, però també ens dóna contrapartides si li responem, i la veritat és que ho fem. Tot surt a l’hora i tan bé com es pot, poca cosa té a retreure’ns, així que si ens enganxa fent alguna altra cosa que no és treballar, tampoc no passa res. És més una sensació nostra de no voler que ens vegi perdre el temps, fa com lleig. Però les coses com siguin, la dona té coses per criticar, com tots, però no sóc dels que parla malament gratuïtament, no es pot dir que sigui malcarada i dèspota amb nosaltres, tot el contrari. Però això no treu que els seus talons ens posin els pèls de punta!\nAssumpta, no et queixaràs que no us explico experiments científics, per alguna cosa havia de servir la carrera, no? Pavlov va aconseguir que els seus gossos fessin salivera en tocar una campaneta, sense que hi hagués menjar pel mig, i el so dels tacons ens aconsegueix posar els pèls de punta, de vegades sense que hi sigui la nostra cap. No sé res sobre el gos d’Schrödinger!\nOi que queda bé? Em sembla que aquest rètol farà fortuna entre tots nosaltres.\nDafne, quan aprenem a detectar l’autoritat, ja estem llestos. Quan intuïm que s’acosta, tot el cos es posa en guàrdia, i si porta tacons ja ni et dic. Sí, jo també penso que ho fa expressament això de posar-se sabata plana i silenciosa de tant en tant per veure què fem allà al despatx tantes hores. I també és típic que quan el cap passa per on tu estàs, no t’enganxi mai treballant. Sort que pots mostrar els resultats i això t’avala, però sé del cert que als que manen els mosquegen si no et veuen físicament treballant.\nPons, sempre hem sospitat que té càmeres o micròfons al despatx, molt més elegant això que vestir-se de ninja, trobo que no fa per ella.\nAnna, és correcte i es poden fer servir els dos. Jo prefereixo fer servir tacó per anomenar l’alça aquesta que porten les sabates, i taló per la part posterior del peu. Manies que té un.\nSr. Gasull, que espavilat! Quan no t’hi jugues les garrofes, els tacons són tota una altra cosa!\nGlòria, jo que explico les meves febleses i els meus actes menys nobles, i encara m’ho aneu retraient, hehehe. Sí, ja sé que s’ha d’estar pel que s’ha d’estar, però no es pot estar 8 hores així, que pares boig. I sempre tenen el do de l’oportunitat, aparèixer quan no toca. No crec que ho faci per consideració això de posar-se talons, però almenys tenim un mètode. Generalment funciona. Generalment.\nElfreelang, qui sap, potser quan no fa de director, i fora d’allà, sí que se’n posa...\nMireia, veig que no us ha agradat gens la paraula que he triat, tot i que és correcta, snif... No et pensis, no estem mai fent res de l’altre món, però quan se senten els talons ens posem una mica tensos, i ja se sap, minimitzes qualsevol cosa fora de lloc a l’ordinador, agafes algun informe per anar completant... no es podrà queixar, la feina sempre surt, encara que tinguem estones d’esbarjo, que d’això ja n’hem parlat altres vegades.\nCantireta, precisament aquesta dona no sol portar faldilla, almenys en la meva imatge mental no me la imagino així. Però els tacons no solen faltar, sempre vesteix amb molta elegància.\nLaia, saps allò que et vaig dir de donar-me el currículum i que ja et diria si sabia d’algun lloc de feina...? Doncs oblida-ho! Seràs mala persona! No es juga així amb els nervis de la gent. Ja veuries, ja. Un cop ets dins, a tu tampoc no et faria cap gràcia, no tindries ganes de fer broma amb això!\nCarme, doncs amb tu aniríem llestos si fossis la nostra superior! M’enganxaries sempre comentant el Col•lecció de moments, o la Maira, o ves a saber, i llavors la feina la tindries tu per saber si m’has d’esbroncar o donar-me les gràcies!\nMarion, mira que sou dolentes algunes, eh? Així que tu ho fas expressament, eh? Doncs potser la meva cap també, i no ho sabem. És molt bona amb nosaltres, però ja li agrada l’autoritat, això sí. No sé què dir-te, fora d’això que explicava els talons tampoc no em fan massa gràcia, perquè com que sóc baixet, em deixen encara més avall. No guanyo per disgustos.\nSílvia, avui perquè la nostra cap no hi era, i anava més tranquil, però un altre dia, prohibit posar-se talons per comentar! Les meves anteriors companyes sí que reconeixien el caminar de qui venia. Primer tots en tensió, però es relaxaven si s’adonaven de que no era ella. Però jo sóc un home, què vols, de mi no es pot esperar que fili tan prim! Algun dia deixarà de servir aquesta excusa, oi?


Oixque!: February 2007\nEl decret de castellà\nMés enllà del què suposa una hora més de castellà a Catalunya on el català, sense atendre a les fredes dades estadístiques sinó al carrer, va en retrocés en quantitat i en qualitat, i pensant que els nens assoleixen força competències lingüístiques (algunes se sobreposen entre les diferents llegües) i que potser seria hora de reforçar altres àmbits, m’acostaré a aquesta polèmica des d’una òptica més jurídica.\nEl coneixem com a Decret de castellà, per tant una norma amb rang reglamentari emanada de l’Executiu Central. En base a quins títol competencial? 149.1.30 (bases de l’educació) de la Constitució Espanyola (CE). Per tant, es prefigura com a competència compartida: les bases, que haurien de ser principis (el mínim comú denominador) corresponen a l’Estat i el desenvolupament, que implica marge de decisió, poder implementar polítiques diferenciades, a la Generalitat. Però a aquest garbuix hi hem d’afegir que s'emparen en el 27 CE (dret a l'educació) per enfortir la seva competència basant-se en el 149.1.1 (La regulación de las condiciones básicas que garanticen la igualdad de todos los españoles en el ejercicio de los derechos y en el cumplimiento de los deberes constitucionales), un dels títols transversals que serveixen per trinxar les competències de les Comunitats Autònomes.\nAquest és un exemple més de tantes extralimitacions que l’Estat ha comès a l’hora de legislar allò bàsic, que l’han dut, en d’altres ocasions, a considerar bàsic fins i tot aspectes merament executius.\nSi a qualsevol que no tingui ni idea de dret li preguntes què és bàsic, segur que li costa de definir. És doncs un concepte jurídic indeterminat. Però en qualsevol cas crec que per sentit comú, no ha de resultar una regulació detallada, sinó merament unes línies generals. D’això se’n deriva lògicament que aquestes es regulin en una llei i no en un reglament, norma inferior i subordinada a la llei, el qual no pot actuar de manera independent.\nEl govern central ja hi té la mà trencada en sobrepassar els límits legals i lògics en les competències compartides, però s’ha oblidat que l’Estatutet ha operat un canvi legislatiu i en el seu article 111 especifica, almenys fins que el Tribunal Constitucional no el retalli o l’interpreti restrictivament. L’Estat només pot regular per llei els principis bàsics segons la definició de què s’entén per competència bases-desenvolupament, disposada amb afany de protegir-se front les habituals ingerències.\nEl meu coneixement sobre la matèria és parcial, l’ensenyament és una competència ben enrevessada, ja en l’Estatut de 1979 tenia un tractament singular, el de competència plena. I l’actual 131 segurament tampoc “casa” (que diuen els castellans-i perquè llavos diguin que no en tenim un bon nivell-) bé ni amb la Llei Orgànica 8/1985 reguladora del dret a l’educació ni amb la 2/2006 de l’Ensenyament en general.I sí, la Constitución és la Norma Suprema a l’ordenament jurídic espanyol, però per temes competencials, cal prendre en consideració el bloc de la constitucionalitat que aglutina a més de la primera, l’Estatut.\nI tot plegat és només una del reguitzell de raons que ens porten a rebutjar aquest Decret.\nPosted by Vanessa Casado at 8:06 AM 15 comments: Links to this post


▷ ⭐Definició de hemopatia⭐ - Significat, Exemples i Sinònims\nelcorrector.cat » Definició de hemopatia\nDefinició de hemopatia\nA continuació pots trobar La definició i uns quants exemples de com utilitzar la paraula hemopatia, en aquesta col·lecció de rectificacions ortogràfiques pots descobrir com es pot usar en un text Veritable aquest mot i utilitzar un dels sinònims que et recomanem de la llista completa que veuràs aquí també pots veure la seva Definició perquè et sigui molt més fàcil entendre què significa hemopatia.\nQue té o pot tenir una vida llarga i duradora.\nPersona que viu a costa dels altres.\n¿Cóm es diu hemopatia en castellà? / ¿Cómo se escribre y se dice hemopatía en catalán?\nSi vols aprendre com es diu en espanyol hemopatia has de entendre que la seva traducció és hemopatía pots veure en la nostra lloc web més exemples en català perquè et sigui més simple contextualitzar-la en espanyol.\nExemples de com utilitzar hemopatia\nL’objectiu […] del Govern català i de la Fundació Josep Carreras és que aquest institut sigui un centre de referència mundial en recerca biomèdica, en l’àmbit de les hemopaties malignes i, especialment, de la leucèmia.\nLes leucèmies, […] juntament amb altres hemopaties malignes, són […] un dels reptes més importants en l’estudi i tractament de […] els càncers de l’espècie humana.\nLes leucèmies són hemopaties que poden afectar els ossos.\nLa comunitat virtual Pethema.org és una organització no lucrativa que té com a base oferir un recull d’eines interactives, de contacte entre els diversos professionals membres de PETHEMA (Programa per a l’Estudi de la Terapèutica en hemopatia Maligna).\nLes oportunitats que representa la investigació sobre la […] leucèmia i altres hemopaties malignes són […] evidents.\nÉs un terme inespecífic que […] […] es refereix a qualsevol malaltia o trastorn, encara que generalment es refereix a malalties de la sang o hemopaties.\nL’objectiu era dotar de bicicletes estàtiques els 6 pisos d'[…] acollida per a pacients amb hemopaties malignes i les seves famílies.\nResum: En el període 1973-1994 es van tractar 629 nens amb LLA amb set esquemes terapèutics del Grup Llatinoamericà de Tractament de Hemopatías Malignes, (GLATHEM), que es va constituir a Cuba el 1973.\nEls recomptes alts de glòbuls blancs poden haver-se inflamació, una resposta […] immunitària o hemopaties com la leucèmia.\nLa seva carrera s’ha dedicat a la recerca dels factors […] pronòstics i els estudis morfològics i biològics de les hemopaties malignes.\nEl Grup PETHEMA és un grup de treball de la Societat Espanyola d’Hematologia i Hemoteràpia (SEHH) que té com a finalitat el diagnòstic i tractament de les hemopaties malignes.\nTant els tumors com el càncer […] poden afectar […] també als ossos. El mieloma és una hemopatia particular El artròsic típic és una persona […] d’edat avançada […] que es queixa de dolors quan va al metge.\nLi hem preguntat pels avenços en la investigació de les leucèmies i de les altres hemopaties malignes i ens comenta el següent\nL’objectiu és fer d’aquest Institut un centre de referència mundial en la recerca biomèdica en l’àmbit de les hemopaties malignes i, especialment, de la leucèmia\nPot ser membre de PETHEMA qualsevol membre actiu de la SEHH que participi en el diagnòstic o en el tractament de les Hemopaties malignes.\nAmb aquest nou […] institut es pretén avançar un pas més cap a una recerca biomèdica de qualitat, en el marc dels objectius de salut del Govern català, entre els quals destaca la lluita contra el càncer i les hemopaties malignes, que estan entre els grans grups de malalties causants de morbiditat i mortalitat\nEl compromís amb el pacient és la nostra raó de ser i, per tant, és fonamental […] augmentar els esforços ja existents en investigació científica focalitzada en la […] leucèmia i altres hemopaties malignes.\nAquest Nadal, mitjançant la campanya «Amb 5 i sobre rodes» volem dotar de bicicletes estàtiques els 6 pisos d’acollida per a pacients amb hemopaties malignes i les seves famílies.\nAmb ells s’han pogut comprar les bicicletes estàtiques per als sis pisos que […] la Fundació ofereix als […] pacients de leucèmia i altres hemopaties malignes, que tenen […] que desplaçar-se lluny de la seva llar […] per rebre tractament i no disposen de recursos econòmics.\nL’Institut de Recerca contra la Leucèmia Josep Carreras és un projecte que estem constituint i es convertirà en el primer centre de […] investigació d’Espanya exclusivament dedicat a la […] leucèmia i les altres hemopaties malignes i un [ …] dels pocs del món.\nEls agents estimulants del Receptor de la Eritropoyetina (AREs) s’usen en el tractament de […] l’anèmia de hemopaties malignes (HM).\nAquest Institut serà el primer centre d’Espanya i un dels pocs al món […] focalitzat exclusivament en la investigació sobre hemopaties malignes.


Tipus de Plat : Entrant | Racions : 4 | Dificultat : Mitjana\nFons neutre de Mandioca 1,5 l d’aigua 200 g de mandioca Bulliu l’aigua. Incorporau-hi la mandioca quan l’aigua comenci a bullir. Removeu durant 15 minuts a foc suau. Triturau-ho amb el robot fins que quedi una pasta fina. Passau-ho per un colador i deixau-ho refredar. 16 coes d’escamarlà pelades 1 l de pinya liquada Fons200 g de mandioca 50 g de sucre 100 g de Sobrassada de Mallorca Créixens Oli de Mallorca Vinagre balsàmic Sal fina Sal marina pura\nPosau a bullir dins una olleta el litre de pinya liquada. Quan arrenqui el bull, incorporau-hi el fons neutre de mandioca. Remenau-ho sense aturar, a foc suau. A una altra olla, posau la Sobrassada de Mallorca i el sucre, remenant-ho a baixa temperatura. Incorporau la resta del fons de mandioca i removeu-ho. Retirau del foc les dues salses una vegada tenguin una textura espessa i elàstica. Passau-ho per un colador i deixau-ho reposar fora del foc. Condimentau les coes d’escamarlà amb un poc de sal fina. Encalentiu un poc d’Oli de Mallorca dins una paella. Daurau les coes d’escamarlà procurant que no es coguin massa. Guardau-les en un lloc calent.\nEscalfau lleugerament el puré de pinya i esteneu una cullerada damunt el plat calent. Damunt el puré, posau-hi les coes d’escamarlà saltades. Encalentiu la salsa de Sobrassada de Mallorca, i posau-ne una cullerada damunt les coes d’escamerlà. Acabau el plat guarnint-lo amb unes fulles de créixens trempades amb Oli de Mallorca i vinagre balsàmic. Serviu-lo ben calent, amb un poc de sal marina pura escampada per damunt tots els elements.


Text curatorial de Caterina Almirall - M|A|C\nA mitjans dels anys 70 durant la darrera restauració que es va dur a terme al Monestir de Sant Cugat del Vallès va tenir lloc una misteriosa troballa: els paletes van trobar, tapiat en una paret del claustre, un préssec de pedra. De seguida va despertar l’interès de cercles pseudo-científics que el van analitzar i van arribar a la conclusió que es tractava d’un préssec alquímic, és a dir, un préssec natural transmutat en pedra per via alquímica. Els defensors d’aquesta primera hipòtesi el daten pels volts del s.XII, també afirmen que no té rastres de treball artesà, no obstant per dins és buit, el que demostraria que havia contingut l’elixir alquímic. El préssec va ser portat al Museu d’Arqueologia de Catalunya, on el van tornar a analitzar. La segona hipòtesi, per part dels treballadors del museu, conclou que no es tracta d’una fruita transmutada sinó que és una peça de marbre de Carrara treballada en forma de préssec a mans d’un artesà, en definitiva, una peça decorativa que podria servir com a pitjapapers. En el seu informe fins i tot faciliten el contacte d’un taller italià que avui dia continua especialitzat en aquest tipus de treballs.\nLa primera hipòtesi desplega un relat fascinant entorn les escoles alquímiques medievals que va des de la Xina fins als monjos benedictins del Monestir de Sant Cugat. El préssec, en la tradició xinesa, és justament símbol de longevitat i immortalitat. Aquest relat permet mirar el préssec de pedra com un objecte que assumeix els seus atributs. El segon relat, en canvi, fa del préssec de pedra una creació artística, un objecte modern amb una funció concreta, i ja no una troballa arqueològica. Totes dues versions deixen l’enigma de la troballa obert ja que en termes d’arqueologia el préssec es va trobar “descontextualitzat”, és a dir, que no hi havia res en el lloc on va ser trobat que n’aportés informació sobre l’origen. L’estudi de l’arqueologia es basa en la recollida d’informació en les restes, les traces o els indicis que manifesten alguna cosa que no és present. Com un trencaclosques en el qual els fragments no formen el tot, sinó una imatge imprecisa d’allò que es busca.\nAquesta exposició pren la història del préssec alquímic com a punt de partida per explorar el que es produeix en la superposició de la recerca de restes i indicis plausibles, i la invenció al servei de la imaginació. Parlem dels mecanismes que es posen en marxa amb els quals imaginem, donem imatge, a allò que no es veu. Tal com explica Lisa Randall la matèria obscura és aquella matèria en l’univers que no interactua amb la llum, per això no la podem veure ni sentir. Tot i que les interaccions que aquest tipus de matèria realitza amb la matèria comú són mínimes i minúscules, la matèria obscura explica el 85% de la matèria de l’univers. A mesura que s’ha acceptat la seva existència invisible s’han pogut anar explicant molts fenòmens que, d’altra manera, serien irresolubles.\nL’entrada a l’exposició està emmarcada per unes portes, les quals senyalen el context al qual estem a punt d’inserir-nos. Les portes pintades per Aldo Urbano senyalen el desplaçament d’un marc contextual a un altre; ara bé, els significats dels objectes i dels gestos es poden veure alterats. En l’encaix en el qual s’ubica el relat expositiu més enllà de les diatribes entre la realitat i la ficció, se suspenen alguns dels codis amb els que ens hem regit fins ara per inaugurar-ne, tàcitament i col·lectivament, uns de nous. Si seguim la primera hipòtesi del préssec i ens desplacem al s. XII, trobem que en aquell temps la relació entre el color i el seu significat era literal: el daurat era or, el blau, mineral de lapislàtzuli. Però ben aviat els artistes començaren a fer trampes i utilitzar altres materials. Aquestes trampes revelen una altra forma d’entendre el color, més propera a la segona hipòtesi del préssec: el color no es una composició immutable que obté el valor simbòlic de la seva composició, sinó un miratge que succeeix davant dels nostres ulls, en el qual les relacions entre els colors ens poden enganyar i fer-nos veure un pigment noble en un de vulgar i viceversa.\nEl treball pictòric i conceptual de Glòria Martín indaga justament en l’univers museístic i la sacralització de l’objecte com a vestigi. Les ceràmiques que pinta, recompostes, refetes, traslladades del context inicial a la vitrina, poc o res tenen a veure amb l’objecte arqueològic inicial. Un nou objecte apareix en la recomposició dels bocins i en la instal·lació de les peces al museu, on la seva funció és la de ser document d’un passat absolut que emergeix al temps que es construeix l’objecte. Altres pintures inclouen fragments mai recomposts de ceràmica utilitària, de minerals o de possibles estatuetes, que funcionen com a representants d’un objecte que ja no existeix, i fins i tot d’una categoria completa d’objectes.\nAquesta relació desigual entre les parts i el tot es posa de manifest en la pila de fòssils de la peça de Larisa Sitar, formada meitat per fòssils “reals” i meitat per rèpliques dels mateixos fòssils. Els fòssils “falsificats” són exactament iguals als fòssils “reals”, essent impossible destriar-los. A tots els museus d’història natural, d’arqueologia, de paleontologia… es fan reproduccions dels materials que s’hi estudien per poder exhibir-los sense perill de destruir-ne les mostres. Aquí però, ja no hi ha funció prèvia, no n’hi ha un que substitueixi a l’altre, sinó que apareix una nova amalgama mineral, natural i antinatural a la vegada. El fòssil “verdader” hagués implicat en el seu estudi la troballa d’una informació que no teníem. Els fòssils “falsos” en canvi assenyalen la nostra incapacitat d’estudiar un objecte fora del seu context, la poca validesa de l’objecte per si mateix i, com en el cas del préssec, la necessitat de desplegar la imaginació en el sí de l’estudi científic.\nUn cub és un objecte gairebé màgic que es defineix tant per allò que veiem, com pel que aquest ens oculta. El seu interior conté un buit, un enigma, una alteritat. Aquest cub, a més d’ocultar un buit còsmic, en una de les seves cantonades conté un altre cub sis vegades més petit i transparent que guarda un fragment de la columna de l’asceta Simeó, una relíquia que va ser trobada a la base de la columna que es conserva al santuari. Genealogia de la Tribuna de Lenin és un diàleg entre la columna en la qual Simeó l’Estilita va viure enfilat durant trenta set anys al segle cinquè, i la tribuna que El Lissitzky va dissenyar per a Lenin als anys vint. Dues històries aparentment divergents en el material i l’espiritual, el revolucionari i el contemplatiu, però que parteixen d’un mateix ideari igualitari procedent del cristianisme primitiu. El cub és una reproducció a escala real del cub que apareix en el dibuix de El Lissitzky. Aquest cub és la base que sustenta dreta la columna, però també és la base que en un sentit social dona poder a les paraules i els gestos del líder que s’hi enfila. El treball de Xavier Arenós proposa un diàleg entre l’element material -la relíquia, el monument-, i la base social que aquesta necessita per propagar el sentit del seu poder, interpel·lant la construcció de les creences i el desig.\nEl treball de Mariona Moncunill planteja directament la qüestió de la imaginació i de la mirada experta. Les plantes del jardí botànic no hi són, és ple hivern a Hèlsinki i tot està cobert de neu. Les cartel·les amb els noms de cada espècie han perdut, o més aviat, han canviat la seva funció. La neu no amaga res. Els noms escrits a les cartel·les assenyalen en múltiples direccions, molt més enllà del jardí i permeten a la guia experta en botànica que acompanya a la Mariona durant la visita al jardí, descriure les plantes. Així, les plantes existeixen en la descripció, en el relat que ella construeix a partir de deduir d’allò que sap el que hi podria haver darrere el nom i sota la neu. Cadascun dels exemplars que van apareixent es presenten com a únics representants de la seva espècie. Al contrari del que passaria si la neu es fongués i reapareguessin les plantes, de les quals s’obviaria qualsevol singularitat que poguessin tenir cadascun dels espècimens, ara, les cartel·les representen el mostrari de forma neutra i sense desviacions.\nMalgrat que el relat és molt descriptiu i acurat quant a sensacions, la peça de l’Anna Dot posa en evidència com, al text de Metamorfosis, Kafka obvia una descripció més precisa del tipus d’insecte en què va ser transformat Gregor Samsa. Ens parla justament del mecanisme pel qual el record activa la imaginació, és a dir, la producció d’imatges noves. En aquest cas el procés es produeix a la inversa, no és un objecte que permet reconstruir un relat, sinó que és una suma de relats els que intenten imposar un objecte concret al relat. El comú de la imaginació supera el relat original i ben bé com una arqueòloga, l’Anna Dot recull de varies persones una descripció basada en el que saben d’aquest insecte. Al cap i a la fi qualsevol dels insectes que siguin nombrats podria ser el “verdader”. Però aquesta noció de “veritat” queda en suspens ja que el que importa és justament el “procés” de transmutació, com i perquè es produeix, i no la forma final. Tots els fragments recollits junts tornen a formar un altre insecte canviant i indefinit que apel·la a l’imaginari col·lectiu.\nD’un imaginari col·lectiu sorgeixen també les figuretes de fang que hi ha escampades arreu de la sala. Tal com passa amb la matèria obscura, els dinosaures són un meravellós exemple per mostrar el paper de la imaginació al servei de la ciència. De fet, Lisa Randall parteix de la hipòtesi que aquesta matèria invisible podria haver estat la responsable final i indirecta de l’extinció dels dinosaures. Les figures que omplen aquesta sala, estan fetes a partir del relat que va escriure Moosje M. Goosen l’any 2011 quan va formar part del projecte col·laboratiu Un Ojo, Dos Ojos, Tres Ojosa Casa Vecina, a Mèxic. Aleshores duia a terme una investigació sobre les figuretes d’Acámbaro, una col·lecció arqueològica d’origen qüestionable formada per milers de figuretes d’argila, moltes amb formes dinosàuriques. En anar descobrint l’aparentment simple, però misteriosa història va viatjar fins al museu Waldemar Julsrud a trobar-se cara a cara amb aquests personatges per “descobrir” la seva història. Però quina és la història d’un animal prehistòric, forjat i subministrat per encàrrec? Les figuretes, diuen, van ser fabricades per un agricultor que va rebre un peso a canvi de cada peça que va portar a Julsrud, el col·leccionista que el contractava, a qui li agradava pensar que les descobria sota terra. La mateixa Goosen va voler modelar també les seves pròpies figures, tot buscant en el contacte amb l’argila, l’entrellat de la història. Fetes per mans inexpertes aquests dinosaures de fet, efímers, van desaparèixer, i per a la present exposició unes noves figuretes s’han afegit a aquesta història en present dels dinosaures que van entrar i sortir de l’extinció.\nEn aquesta relació entre el tot i les parts -la percepció individual i l’imaginari comú-, se situa el treball KitiKa’aetéde Daniel Steegmann Mangrané. Ka’até és una paraula Tupi-Guaraní per al bosc profund, que està molt lluny del territori dels homes: és el lloc mític on viuen els déus i els esperits, on s’interrompen els camins coneguts i no es poden penetrar. A les tribus indígenes del Brasil, el Ka’aeté, la selva profunda, és també un lloc sense història, on les coses no es formen i on els animals es poden metamorfosar. Kiti significa tallar amb un instrument afilat, i per tant, de la mà de l’home i mitjançant la tecnologia. El patró de la imatge que hi ha a la darrera sala del recorregut expositiu, és fet seguint les formes i els patrons de les arts abstractes dels indis guaranís. Al final del recorregut ens atansem a aquest lloc profund, i aleshores hem de desfer el camí.\nFora de l’espai expositiu, en un context especial per a l’ocasió, tindrà lloc una performance d’Eulàlia Rovira. El seu treball parteix d’una recerca meticulosa i curiosa sobre els materials, les formes i les arquitectures en relació als significats i les paraules que els designen. En el lloc escollit es construirà un relat recuperant rituals antics que fan que la matèria palpiti. Un viatge on els cossos es desdoblen i els pensaments no s’ubiquen al cap, on les consciències són cares que ens somriuen i la descomposició s’amaga amb vernís brillant. Resseguint els sistemes de creences i de representació del món que hem erigit entorn a monuments visibles i invisibles, ens preguntarem sobre la nostra relació amb uns símbols que no per inversemblants volem deixar de mirar.\n Al programa de televisió CuartoMilenio (T.06 P.219) se’n van fer ressò amb una conversa entre experts en el tema, Sebastià d’Arbó fou el responsable de les primeres anàlisis del préssec i defensor de la hipòtesi del préssec alquímic.\nAl web del MAC es pot trobar el document que recull les anàlisis fetes pel seu departament de conservació.\nLisa Randall és catedràtica de física a la Universitat de Harvard, on estudia la física de partícules i la cosmologia. Randall, L., La materiaoscura y los dinosaurios, Acantilado, 2016.\nÉs comissaria d’exposicions independent. El seu treball parteix de la pràctica artística com a productora de coneixement. Actualment investiga sobre formes de coneixement del món als límits del contracte social, com la màgia o l’amateurisme que donen pas a conceptes com la imaginació, la incertesa o la contra-intuïció. És llicenciada en Belles Arts i Màster en Art i Educació per la Universitat de Barcelona. Ha desenvolupat projectes de comissariat al Centre d’Art Maristany de Sant Cugat, a Can Felipa, Barcelona, La Panera de Lleida, i a Espacio Trapezio, Madrid entre d’altres. Actualment comissaria el cicle Terrassa Comissariat. És professora a la Facultat de Belles Arts de la UB, on també segueix un programa de doctorat en Art i Educació.