Albasud - Hondures: la hipocresia militar\nEl 18 de febrer passat, de manera sorprenent, el Coronel d'Infanteria Germán Antonio Alfaro Escalante, cap de la Fuerza de Tarea Conjunta"Xatruch", que opera a la vall de l’Aguán, va convocar una conferència de premsa per denunciar una suposada "campanya de desinformació ", que apunta a denigrar les accions dels membres de les Forces Armades que integren aquesta Força Especial.\nEn el comunicat de premsa emès i signat per la Fuerza de Tarea Conjunta "Xatruch", s'esmenten, amb noms i cognoms, els supòsits resposables d'aquesta campanya de desprestigi, entre ells, Yoni Rivas i Vitalino Álvarez, secretari general i portaveu del Movimiento Unificado Campesino del Aguán (MUCA), Wilfredo Paz, portaveu de l'Observatorio Permanente Internacional de Derechos Humanos en el Aguán (OPIDHA) i Marvin Palacios, periodista del portal Defensores en Línea.\nEl cap de l'operatiu Xatruch va atacar també a diversos mitjans independents, com Vos el Soberano, Honduras Tierra Libre i l’esmentat Defensores en Línea, així com a la recentment constituïdaPlataforma Agraria Regional Campesina del Aguán (PARCA) i a xarxes de mitjans i organitzacions internacionals de solidaritat amb Hondures, per "emetre conclusions i acusacions parcialitzades que deterioren la imatge de la nació hondurenya".\nUna imatge ja deteriorada\nActualment, Hondures té la major taxa d'homicidis del món, passant de comptabilitzar 51 per cada cent mil habitants en 2001-92 homicidis el 2011, és a dir gairebé 11 vegades més la taxa mundial de 8.8 establerta per l'OMS (Organització Mundial de la Salut ). Vuit de cada deu fets delictius queden en total impunitat.\nSegons dades de la CEPAL i UNICEF, el 67.9 per cent de la població d'Hondures menor de 18 anys es troba en situació de pobresa, més de 20 punts per sobre de la mitjana regional (45 per cent) i el sisè més alt del continent. La pobresa extrema afecta gairebé tres de cada deu menors de 18 anys (29.2 Per cent), enfront del 17.9 de tota Amèrica Llatina i el Carib.\nLa 41ª Encuesta de Hogares y Propósitos Múltiples ha assenyalat que 5.5 milions de persones (67 per cent) viuen en condició de pobresa al país. D'aquests, 1.7 milions viuen en pobresa relativa i més de 3.8 milions en pobresa extrema.\n... I al Bajo Aguán\nSegons les organitzacions que el 2011 van integrar la Misión Internacional de Verificación de los Derechos Humanos en el Bajo Aguán i que el 2012 van realitzar una Audiencia Pública sobre derechos humanos en el Bajo Aguán, entre elles la Rel-UITA, ja s'acosten als 60 els camperols organitzats assassinats com a conseqüència directa del conflicte agrari en els últims tres anys.\nA més, en un document d’actualització presentat per la Missió Internacional de Verificació a la Comissió Interamericana de Drets Humans (CIDH) l'abril de l'any passat, s'adverteix que, arran de la criminalització de la lluita camperola i la militarització de la zona, "en les set setmanes posteriors a l'inici de l'operació Xatruch II van ser assassinats sis camperols i una camperola, entre ells dos dels principals dirigents dels moviments camperols del Bajo Aguán. Així mateix, cinc camperols haurien resultat ferits en atemptats directes contra la seva vida i dos camperols haurien estat torturats, entre ells un jove de 17 anys", es llegeix al document.\nArran d'aquesta situació, el març de 2012, 92 congressistes nord-americans van enviar una carta a l’aleshores Secretaria d’Estat, Hillary Clinton, para solicitar "que s’exhorti al govern d'Hondures a intervenir immediatament per protegir els drets humans a la regió del Bajo Aguán i a tot el país".\nTambé van instar a que es portés a terme "la investigació i el processament judicial de tots els responsables d'assassinats, amenaces i altres abusos, inclosos els autors intel.lectuals dels mateixos, i la immediata suspensió, la investigació i l'enjudiciament dels efectius militars i policials contra els que pesen acusacions versemblants d'haver comès o d'haver actuat en connivència en la comissió d'aquests abusos", es llegeix a la carta.\nEn el comunicat castrense, el Coronel Alfaro Escalante va negar que la Fuerza de Tarea “Xatruch” hagués assetjat, amenaçat, torturat i assassinat a persones a la vall de l’Aguán.\nTambé va negar que s'haguessin violentat els drets humans, executat desallotjaments forçosos, detencions il.legals, ni cap altre tipus d'abús en contra de la població i de les famílies camperoles organitzades, que exigeixen el respecte del seu dret a tenir accés a la terra.\nAl contrari, el cap de la Fuerza "Xatruch" ha erigit l'exèrcit com el baluard de la defensa dels drets humans, el fidel complidor de les ordres judicials quan cal protegir la propietat privada... sobretot si és la dels terratinents i productors de palma africana de la zona.\nJa finalitzant la conferència de premsa, Alfaro va "amenaçar" amb demandar a tots aquells que persisteixen en aquesta actitud de denúncia, la qual cosa va ser interpretat com una clara amenaça i un mecanisme més de criminalització de la lluita social i la defensa dels drets humans.\n"El que pretén fer aquest senyor és intimidar els portaveus i dirigents de les organitzacions camperoles, pel simple fet d'estar denunciant les atrocitats que s'estan cometent en el Bajo Aguán, en el marc d'un conflicte agrari que ha sembrat el dol entre les famílies camperoles", va dir a la Rel, Yoni Rivas.\nPer a ell, es tracta d'una escalada en la criminalització de la lluita camperola i social, que dóna un escenari molt preocupant per al futur.\n"La setmana passada van assassinar a Santos Jacobo Cartagena, membre de la cooperativa camperola San Esteban del MUCA, i José Trejo Cabrera del MARCA. No tenim cap dubte que la situació empitjorarà i amb aquestes declaracions pretenen amenaçar i callar, però no ho aconseguiran", va assegurar Rivas.\nJosé Trejo era germà de l'apoderat legal del MARCA, Antonio Trejo Cabrera, qui va ser assassinat l'any passat després de denunciar la col.lusió d’interessos entre els terratinents i productors de palma africana de l’Aguán i el poder judicial, per aturar el procés de recuperació de terres de part de les famílies camperoles.\n"Quan vaig llegir el comunicat vaig sentir que estàvem tornant al passat de tortura, desaparició i mort, una altra vegada en el punt de mira. Tocar Marvin (Palacios) és tocar el COFADEH i el que està iniciant és una nova estratègia del militarisme a Hondures. Volen atemorir i tapar-nos la boca. Estan desafiant i fent-nos veure que vénen amb tot. Ens sentim indefenses, però no per això anem a callar", va dir Bertha Oliva, coordinadora del Comité de Familiares de Detenidos Desaparecidos en Honduras (COFADEH).\nLa defensora de drets humans ha assegurat que aquest comunicat és un missatge per a "tots aquells i aquelles que ens refusem a parlar el mateix llenguatge del poder, que no ens alineem i que ens resistim a veure totes aquestes barbaritats que ocorren en el Bajo Aguán com normals", va dir.\nFinalment, Oliva ha assegurat que aquesta actitud de les forces repressives de l'Estat, en lloc d'acovardir a les forces socials, el que ha provocat és més indignació.\n"Les que som supervivents ens lliguen les ferides del passat i seguim buscant veritat i justícia. Alfaro està perdent el seu temps amb nosaltres i no ens intimidarà. Seguirem al costat de les víctimes i el seguirem assenyalant com a cap de Xatruch, i que la seva presència a l’Aguán va portar repressió, hostigament, detencions i morts", va concloure.\nFont original: Rel-UITA


Un Salt al món: Espelmes\nEscrit per Deric a les 18:46\nSembla molt melangiós... les espelmes ja no es poden encendre abans del nadal que ve?\n29 de desembre de 2011 a les 18:52\nestás molt poetic,pero les espelmes encara que no sigui Nadal fa bonic i es molt romantic.\n29 de desembre de 2011 a les 18:54\nAvui he tingut gent a dinar. Gent molt jove (el grup de joves que acompanyo) i féien molt soroll, molts riures i música. No hem posat espelmes (xq això no els va, hem estat mirant Padre de Família, crec que es diu) i fa una estona han marxat.\nI noto aquest silenci, xò no amb melancolia ni buidor, sinó com el després d'una bona estona a casa.\nCal esperar el proper Nadal? sempre pot ser Nadal.\n29 de desembre de 2011 a les 19:19\njo soc d'espelmas tot l'any, a casa sempre hi ha alguna flaire "ovni", per que mira que es dificil identificar a que fan olor(al que diu l'etiqueta segur que no...), ui, que crec que me perdut..en fi, que m'encantant i com molt bè diu la Pakiba,son bonicas i a l'hora son romanticas.\nI a la Rits, oi tant que els hi van l'espelmas al jovent, el meu tambè mira Padre de Familia i tinc que anar amb compte, per que me las pispa totas.\nPetonets, molts per tots\nBona sortida d'any i millor entraa en el Nou\n29 de desembre de 2011 a les 20:59\nM'agrada com descrius la sensació... m'hi reconec, em passa a vegades. M'hi deixo gronxar una mica llegint-te i em sento acompanyada.\n29 de desembre de 2011 a les 23:13\nAquí en tens un altre dels que consumeix espelmes (gairebé) tot l'any! La meva és una ciutat fosca i freda, durant molts mesos; les espelmes donen una calidesa fantàstica!\nps: molta salut i molt d'amor pel 2012, Deric :)\n29 de desembre de 2011 a les 23:51\nEl nadal a Finlàndia ha acabat i es diu que les espelmes són dolentes per a la salut! Salutacions!\n30 de desembre de 2011 a les 0:02\nSempre estàs bé tenir-ne a prop per si ens quedem a les fosques. Bon Any, DERIC.\n30 de desembre de 2011 a les 12:50\nPer sort cada any es torne a encendre i a bufar espelmes....melangia...aiss bon any deric!\n30 de desembre de 2011 a les 14:20\nHi ha coses bones que només passen un cop l'any. N'hi ha d'altres, que les podem fer repetir tants cops com volguem... Només depèn de tu, no?\n30 de desembre de 2011 a les 18:51\nS'acosta un front fred que deixarà neu a cotes bai...\nPer què el cinema català s'avergonyeix de ser cata...


La Veu del País Valencià - Versió web\t20-3-2017\nEl titular del jutjat contenciós administratiu número 3 d'Alacant ha requerit per segona vegada a la Generalitat de Catalunya que traduïsca al castellà un escrit remès en català amb l'argument que no és una llengua cooficial al País Valencià. En una interlocutòria d'aquest dilluns, el magistrat adverteix "expressament" que, en cas de reiterar-se la conducta, l'administració catalana incorrerà en desobediència i llavors s'hauran de posar els fets en coneixement de la Fiscalia.\nEl jutge recorda que el passat 5 de gener aquest jutjat va requerir a l'administració catalana "la traducció al castellà de l'escrit presentat en llengua catalana" el 23 de desembre de 2016, en un document relacionat amb una qüestió de competència territorial.\nEl passat 25 de gener, la lletrada de la Generalitat de Catalunya, "lluny de complir amb el requeriment, segueix presentant escrits en llengua catalana, desobeint amb açò de manera manifesta" la seua petició, assenyala el magistrat José María Magán. La interlocutòria pren forma d'ultimàtum quan requereix "per segona vegada i última" a l'administració autonòmica de Catalunya que traduïsca "a càrrec seu i remeta degudament traduït al castellà l'escrit presentat".\nEl jutge recalca que no és possible admetre escrits presentats en llengua catalana perquè no està "reconeguda com a oficial per l'estatut d'Autonomia de la Comunitat Valenciana" i recorda "l'obligatorietat de respectar i complir amb allò decidit per la Comunitat Valenciana en matèria lingüística".\n"És evident que aquest procediment no pot seguir suspès indefinidament davant l'incompliment manifest del requeriment efectuat a l'administració autonòmica catalana, que lluny de ser atès, ha sigut desobeït de manera evident", agrega.\nEl magistrat adverteix que inadmetrà qualsevol escrit que no estiga redactat en castellà atès que "l'Estatut d'Autonomia de la Comunitat Valenciana no diu enlloc que la llengua pròpia de la Comunitat Valenciana siga el català, sinó el valencià". Contra aquesta resolució, cap recurs de reposició en el jutjat en el termini de cinc dies.\nJosé María Magán va ser suspès durant sis mesos pel Consell del Poder Judicial per menysprear la Generalitat catalana i el català en diferents sentències dictades quan exercia com a magistrat a Lleida. El Tribunal Suprem confirmà la suspensió en 2014.\nVeure l'article a la web © La Veu del País Valencià


Declaració informativa d'operacions vinculades model 232 - Luis Gestoria\nHome » Declaració informativa d’operacions vinculades model 232\nPer a tots els subjectes passius de l’impost sobre societats. Declaració informativa d’operacions vinculades model 232 – Model 232\nEl dia 30 d’agost de 2017 (amb efectes 1 de gener de 2016) es va publicar en el BOE l’Ordre que aprova el model de la nova declaració informativa en relació a les operacions vinculades.\nQuè són operacions vinculades?\nUna entitat i els cònjuges o persones amb relació de parentiu fins a tercer grau (pares, fills, néts, avis, germans, tiets, cunyats i nebots) de socis, consellers o administradors.\nDues entitats d’un mateix grup.\nDues entitats en les quals els mateixos socis, cònjuges o persones amb relació de parentesc fins a tercer grau (pares, fills, néts, avis, germans, tiets, cunyats i nebots), participin directa o indirectament en almenys el 25% del capital social.\nAquelles operacions que no superant els 250.000 euros, superin els 100.000 euros, si es tracta de:\nNovetat important. Independentment de l’import de la contraprestació, s’han de declarar aquelles operacions vinculades que superin el 50% de la xifra de negoci de l’entitat.\nEn vigor pel 2016. Per això, tots els tancaments fets a 31 de desembre de 2016, han de presentar aquesta declaració si hi ha obligació, el pròxim mes de novembre.\nPer últim recordar l’obligació de documentació específica d’aquestes operacions que haurà d’estar a disposició de l’AEAT en cas de que ho sol·liciti.


NIT DE SANT ELIES 2019 | CEL\n← Cartell guanyador al III Concurs de cartells Nit de Sant Elies\nNIT DE SANT ELIES 2019\nPublicat el 20 d'agost de 2019 per Rafa Desco\nAmb un tast de lectura i després d’un sopar típic valencià començavem Conxa i Clara, mare i filla, membres del CEL la presentació de la Nit de Sant Elies. Ho feien amb “Un bon capbussó”, un poema de Fina Girbés. La nit del CEL que celebravem, com cada 20 de juliol, a la nostra estimada Torre del Virrei. Una nova edició del Premis Nit de Sant Elies; la dotzena ja. On guardem, com sempre, a persones molt importants per al nostre poble.\nAquests premis els atorga el Centre d’Estudis Locals de l’Eliana cada any a alguna persona o associació que ha destacat en el nostre poble perquè ha donat vida, ha tingut cura de la cultura i ha ajudat a fer més visible el nom de l’Eliana a altres indrets.\nDes del CEL treballem per intentar aconseguir que béns culturals tan importants com el Molí de la Lluna els puguem reincorporar a la vida quotidiana del poble. Estem en el camí però el final sembla que costa d’arribar. Per a quan serà possible que la ciutadania puga gaudir d’aquest espai? Quan podrem tindre un museu etnològic? Quan un arxiver? Quan el nomenament del cronista del poble? També treballem i estimem la nostra llengua i ens agradaria poder felicitar-nos pel seu ús massiu al nostre poble. En tot això i alguna cosa més estem. A poc a poc però sense defallir. Hem d’estar atentes per a que el que acabes de dir vaja caminant cap a endavant sense aturar-se.\nEn primer lloc, va pujar a l’escenari Ester Fernández Martín l’artista que va crear el cartell de la XXIIena Nit de Sant Elies. Felicitarem el seu treball i fou Cristina Corral, tresorera del Cel, la qui li va fer entrega del premi que el Centre d’Estudis Locals atorga a qui guanya el Concurs de Cartells.\nPREMIS XXII NIT DE SANT ELIES JORDI GARCIA I VILAR JORDI va vindre a viure a L’Eliana fa 33 anys. El coneguem com a mestre, pedagog i artista -incloent en aquesta faceta també el ball, al que ha dedicat bona part de la seua vida. De mestre ha fet en totes les etapes educatives on destaca el treball dedicat a l’alumnat amb necessitats educatives especials i en risc social en barris marginals. Va treballar sis anys de mestre a L’Eliana al CEIP Verge del Carme. Durant nou anys es va dedicar a la Formació del Professorat, quatre anys com Assessor d’Educació Infantil i Primària i cinc anys com a Director al Centre de Professors i Professores de Godella. Els onze últims anys de professió els va treballar en Formació Professional, al Cicle Formatiu de Grau Superior de Serveis a la Comunitat a l’IES l’Eliana, Puçol i Misericòrdia de València. Ha impartit cursos i seminaris, conferències i participat en Jornades i Congressos d’Educació tant al País Valencià com en altres Comunitats Autònomes sobre: Integració social del Discapacitat, Animació Lectora, Projectes de Treball, Dinàmica de Grups, Teatre, Educació Plàstica i Creativitat. Però no sols açò, també ha rebut premis d’innovació educativa: “Tractament dels temes transversals”, “Aprofitament Didàctic de les Menines de Velázquez”, “Bibliovaca: Biblioteca d’educació”, que atorga la Generalitat Valenciana. “Experiències didàctiques, Caixa Popular, Enric Soler i Godes 2000”, amb “Cocollibre, experiències d’animació a la lectura”. Jordi també és un artista i ha dut a terme diverses exposicions a soles i amb altres companys i companyes. També ha fet teatre i, sobretot, ha ballat i ha ensenyat a ballar. I, com no podia ser d’altra manera, també ha rebut diversos premis: . Premi Nacional de Fotografia del Ministeri d’Assumptes Socials sobre el tema de la integració dels discapacitats (1984). . Premi al Llibre Millor Il·lustrat editat en valencià 2004 de la Generalitat Valenciana pel llibre “Cocodrila Cocopau” treball d’il·lustració compartit amb Cèsar Barceló. . 1r Premi al concurs de sainets de l’Ajuntament i la Comissió de Festes de Banyeres de Mariola 2012, pel sainet” “On està la banda” escrit amb Adrià Garcia. . 1r Premi RELATS A LA TARDOR. Ajuntament de L’Eliana 2014.\nPerò encara queda una part molt important per la qual li donem el guardó: ha escrit i publicat molts llibres: Contes: Cocodril, Cocollibre, Cocodrila Cocopau, El laberint i la lluna, Els habitants del planeta zero, Gorki, Paraularbres, La mestra Manola, La velleta del poble net. Il·lustració: Assemblea a la Selva, Caragol: Gràcies per compartir.\nTambé ha realitzat Publicacions Didàctiques: Cocollibre, Experiències d’Animació a la Lectura. El nostre Ajuntament. Material Didàctic per a la visita a l’Ajuntament. Coautor amb Modesta Ferre. La falla que no falla. Projectes de treball. Coautor amb Enrique Noguera. Articles en revistes com Cuadernos de Pedagogia, Biblioteca i Educación, o Vela Mayor. Material Didàctic sobre la Llegenda de Sant Jordi. Coautor amb Adrià Garcia i Clara Berenguer. RETRATS: Iaies, iaios i escola. Coautor amb Conxa Delgado i Inma Albert. Ed. CEL de L’Eliana. Al camp del teatre ha estat autor i director de l’espectacle teatral ”La Llegenda de Sant Jordi, el Drac i la Princesa” (1981), que es representa a Banyeres de Mariola cada tres anys, en el qual hi participen 500 persones.\nPer tot açò i moltes altres coses més, com per exemple, ser una bona persona i un amic entranyable, en aquesta XIIena edició dels Premis St. Elies que atorga el CEL, Conxa i Cesc (membres del CEL) li entregaren el guardó a Jordi García Vilar.\nBIBLIOTECÀRIES DE L’ELIANA (Mª Magdalena Moreno Cabo, Lola Cabrera Piqueras, Carmen Andrés Tomás i Bárbara Gascó Comeche.)\nMª MAGDALENA MORENO CABO És llicenciada en Geografia i Història per la Universitat de València, realitzà el curs de Biblioteconomia i Documentació impartits per ANABAD València i ha continuat formant-se al llarg de la seua vida professional. Ha publicat alguns articles relacionats amb la bibliometria, història de la ciència i educació i va presentar comunicacions sobre la història de la biblioteca de l’Eliana i la població estrangera en el municipi. El Ministerio de Cultura i la FEMP varen premiar dos projectes de treball presentats per la Biblioteca: Organització d’una Bebeteca i El bookcrossing. En 1992 inicià la seua etapa com a bibliotecària en la Biblioteca Pública Municipal de l’Eliana, on n’hi havia molta feina per fer i on ha intentat sempre oferir el millor a les persones usuàries i no usuàries.\nLOLA CABRERA PIQUERAS És auxiliar administrativa de la Biblioteca de l’Eliana des de 2003, la seua tasca principal és atendre el públic pels matins. En l’any 2000 inicià la seua etapa en la Diputació de València realitzant l’inventari de les peces del fons del Museu Valencià d’Etnologia. Un any després participà en el muntatge i adequació del Museu del Món Infantil a la Torre del Virrei. I en el 2003 passà a la nostra biblioteca on ha estat treballant fins a l’actualitat.\nCARMEN ANDRÉS TOMÁS És llicenciada en Documentació per la Univesitat Politècnica de València. S’ha format també fent cursos específics, de foment lector, digitalització i arxivística. Treballa a la Biblioteca de l’Eliana des de 2006, atenent el públic principalment, i durant l’època de visites escolars realitza junt a Magdalena, la formació de persones usuàries.\nBÁRBARA GASCÓ COMECHE, És llicenciada en Filologia Catalana i diplomada en Biblioteconomia i Documentació per la Universitat de València. També ha fet formació complementària a través de cursos específics, en matèries de foment lector, open access, gestió cultural, entre d’altres. Treballa a la Biblioteca de l’Eliana des de 2011, està totalment involucrada en la història local i la seua difusió, aplicant accions que reforcen la importància de la secció local de les biblioteques públiques. En aquest àmbit coordina el projecte Bibliowikis per difondre la història local a la Viquipèdia.\nTotes quatre, les nostres estimades treballadores de la Biblioteca consideren la biblioteca com a motor de la societat. El tercer espai, després de la casa i el treball o l’escola.\nPer la tasca socio-cultural que fan al nostre poble, Júlia Hernándis i Rafa Desco (Membres del CEL) entreguen el Premi Nit de Sant Elies 2019 a: Bárbara Gascó Comeche, Carmen Andrés Tomás, Lola Cabrera Piqueras i Mª Magdalena Moreno Cabo. Les nostres treballadores de la Biblioteca.\nLa papereria Montaner comença a funcionar el 1978. Paquita Montaner García va ser la responsable de que aquest negoci començarà a fer camí. La idea va ser del seu home (Baltasar Montaner Marco) però com que ell no anava a estar a la papereria perquè treballava a les aigües, li ho preguntà a la dona que va ser la que es va fer càrrec. Estava situada al mateix lloc on està ara. A la planta baixa de la casa dels pares de l’home de Paquita que acceptaren de bon grat que una de les habitacions s’emprara per a encetar un negoci que ”era molt net” com deia la iaia. S’inicia com una papereria que va evolucionant en funció de les necessitats de l’alumnat del poble. Així va ser com van començar amb els llibres de lectura, de text, … I a poc a poc varen introduir altres tipus de llibres ja que a l’Eliana hi ha demanda suficient com per a que funcione bé també com a llibreria. En els inicis havien d’anar a València els dilluns de vesprada, que Baltasar lliurava de la feina, a buscar els materials i llibres que la gent els encomanava. Normalment anaven a les distribuïdores, generalment a Disvesa. Ara es demana tot per internet. Recorden amb grat el moment en què comencen a haver de demanar llibres de lectura en valencià perquè a les escoles comença a introduir-se la nostra llengua. Editorial Bruguera: tebeos, novel·letes. Plaza i Janés amb la col·lecció de llibres de Blasco Ibáñez. Premis Nadal, Bet sellers. A poc a poc el negoci va anar evolucionant. Els dilluns de vesprada Paqui i la cosina obrien la papereria si els pares no havien tornat encara de València. O siga, que Paqui i Carmen des de menudes estaven presents al local. El negoci continua gràcies als llibres que les escoles i l’institut encomanava a l’alumnat. Ara, diuen, es venen menys. Paqui porta 35 anys treballant a la llibreria-papereria i ara és ella junt a Carme (la cosina) les que el porten endavant. A Paqui li agrada molt el treball i de fet, quan viatja, es dedica a mirar altres llibreries per veure com està organitzada, quins materials tenen, … I a més a més, a tota la producció literària externa a l’Eliana (recordem que per l’Eliana han passat autores i autors com José luis Sampedro o Almudena Grandes entre d’altres) hi ha prou gent aquí que es dedica a escriure i a la llibreria sempre trobareu aquelles produccions locals del moment.\nPer la seua col·laboració per a que les persones que vivim al poble de l’Eliana siguem una miqueta més lectores i per això més cultes, Pura Peris i Teresa Badenes (Membres de CEL) entreguen el Premi St Elies 2019 a Paquita Montaner García, Paqui Montaner Montaner i Carmen Gimeno Montaner, treballadores de la papereria-llibreria Montaner.\nA l’acte també vam fer un recordatori especial a Pepito “El Carter” persona entranyable al nostre poble i que ens va deixar fa poc. El seu iaio matern va ser dels primers carters del poble i ell l’ajudava en els repartiments.\nEl podies trobar agranant el carrer o muntant la seua falla que amagava a sa casa per si li la furtaven o es mullava per a tornar a plantar-la al dia següent. Vivia a les finques del Remei i tots els dies es feia càrrec d’agranar tot el barri. Sempre amb una bosseta al braç per si comprava o li regalaven alguna cosa.\nHome amable al que agradava fer riure als xiquets i xiquetes per a la qual cosa no l’importava disfressar-se.\nAixí el recordarem. Descanse en pau.\nAgraïrem la col·laboració de l’Ajuntament de l’Eliana i als establiments de l’Eliana, Forn Comes i Bar Torrent , que de diferents formes ens han ajudat a que aquesta nit estiguem totes i tots més a gust.\nFinalitza l’acte les paraules de Rafa Desco i Coll, president del Centre d’Estudis Locals de l’Eliana i de Salva Torrent i Català, alcalde de l’Eliana.\nPer a tancar aquesta 1ª Part els premiats i membres del CEL es varen fer una foto de familia.\nEl fi de la vetllada va córrer a càrrec de LA ROMÀNTICA DEL SALADAR La Romàntica del Saladar va nàixer a Xàbia el 1994, a la caseta de Pep Bas a la partida del Saladar. Per a mi és un honor presentar a aquest grup perquè, a banda de la música tan interessant i valenciana que fan, jo vaig conèixer i vaig militar en la Renovació Pedagògica amb Pep Bas, persona entranyable i mestre excepcional.\nLa intenció de la banda és fer música amable, divertida i valenciana, tant per ser escoltada com per ballar. Per això han arreplegat, arreglat, adaptat i compost melodies que van des de masurques a polques, passant per xotis, havaneres, danses, cançons de sobretaula, marxes mores, valsos o pasdobles… que interpreten en concerts, balls o cercaviles.\nQuatre enregistraments discogràfics mostren aquests vint anys d’existència: Brises del Saladar (2001), Revetla! (2006), Casino Jalouse (2009) i A parar a Puerto Rico (2014).\nVam gaudiu del concert i de la NIT DE SANT ELIES.\nEl Centre d’estudis locals de l’Eliana vol donar les grècies a Conxa Delgado i Clara Martínez per la meravellosa presentació d’aquesta nit tan màgica com és la Nit de Sant Elies.\nAgraïm a VIVAELIANA l’aportació de les imatges que apareixen en aquest article.\nAquesta entrada s'ha publicat dins de Cel i etiquetada amb Nit de Sant Elies. Afegiu a les adreces d'interès l'enllaç permanent.


(11/05/2010) Lliurament dels Premis de Civisme 2009\n(30/04/2010) La 8a edició de la Mostra Nacional de Teatre Amateur de Catalunya se celebrarà enguany a Pineda de Mar\nEls dies 30 d'abril, 1 i 2 de maigse celebrarà a Pineda de Mar la8a edició de laMostra Nacional de Teatre Amateur de Catalunya, organitzada per l'Ajuntament de Pineda de Mar, la Federació de Grups Amateurs de Teatre de Catalunya i el Centre Cultural i Recreatiu de Pineda de Mar. En aquesta edició es representaran més de 30 obres a càrrec de diverses Companyies de Teatre Amateur d'arreu de Catalunya.\n(15/04/2010) Un programa d’actes organitzat per diverses entitats commemorarà l’èxode republicà pels passos fronterers de l’Alt Empordà\nL’any 2009 es va complir el 70è aniversari de l’èxode republicà pels passos fronterers del nord de Catalunya.\nDiverses entitats de l’Alt Empordà van organitzar un seguit d’activitats i homenatges per commemorar aquell episodi de la història i, enguany, algunes d’aquelles entitats han volgut sumar esforços per continuar contribuint a la memòria històrica amb la presentació d’un programa d’actes conjunt.\nEls diferents actes tindran lloc a Figueres, entre el 27 de maig i el 4 de juny.\n(13/04/2010) Èxit de la Nit del teatre a Pineda de Mar\n(16/03/2010) Neix “Teatre Gran”, una proposta adreçada a la gent gran de Vilafranca del Penedès\nSalvador Casals, gerent de la Societat “La Principal”, i Fernando García, regidor de la Gent Gran de Vilafranca del Penedès, van presentar ahir una nova activitat anomenada “Teatre Gran”.\nEs tracta d’un projecte concebut per a persones majors de 65 anys, amb experiència teatral o sense, que vulguin participar en un muntatge artístic que involucrarà unes 20 persones.\n(09/03/2010) S'obre una nova convocatòria de subvencions per a projectes d'actuacions cíviques, comunitàries i de foment del voluntariat\nLa Secretaria d’Acció Ciutadana del Departament de Governació i Administracions Públiques obre la convocatòria per a la concessió de subvencions pluriennals per a entitats sense ànim de lucre per a projectes d’actuacions cíviques, comunitàries i de foment del voluntariat. Les entitats sense ànim de lucre poden sol•licitar aquesta subvenció pluriennal per als seus projectes des del 10 de març fins al 9 d’abril.\n(23/02/2010) La Federació d'Associacions de Gent Gran s'incorpora a la Xarxa d'equipaments cívics de Catalunya\nRepresentants de més de 50 entitats assisteixen a l’acte d’adhesió a la Xecat que impulsa el Departament de Governació i Administracions Públiques per a la construcció d’una xarxa cívica d’àmbit català. L'acte va ser presidit pel president del Parlament, Ernest Benach.\n(19/02/2010) S’obre la convocatòria de subvencions per a obres i inversions als equipaments cívics\nEls ens locals i les entitats privades sense ànim de lucre podran presentar les seves sol•licituds fins a l’11 de març. Com a novetat, els criteris de valoració de les sol•licituds recullen que totes les entitats sense ànim de lucre adherides a la Xarxa d’equipaments cívics de Catalunya disposaran de 20 punts per a aquesta convocatòria.\n(18/02/2010) El civisme mou la gent gran: l’any 2010 participarà en el programa Noces d'Or un total de 9.600 persones\nDurant l’any 2010, participarà en el programa Noces d’Or un total de 9.600 persones: 4.800 parelles, dividides en dos períodes de realització. El primer període, comprès entre el 26 de gener i el 27 de març, està desenvolupant-se amb la participació de 4.500 persones; el segon període, comprès entre el 14 d’octubre i el 21 de desembre, beneficiarà a 5.100 persones més.\n(18/02/2010) Convocatòria dels Premis Civisme 2009. Els treballs candidats s’han de presentar abans del 2 de març de 2010


El Festival Internacional de Música Clàssica de Sant Fruitós de Bages es trasllada a Món Sant Benet — Ajuntament de Sant Fruitós de Bages\nEl Festival Internacional de Música Clàssica de Sant Fruitós de Bages es trasllada a Món Sant Benet\nEl Festival Internacional de Música Clàssica de Sant Fruitós de Bages es trasllada a Món Sant Benet https://www.santfruitos.cat/actualitat/noticies/el-festival-internacional-de-musica-classica-de-sant-fruitos-de-bages-es-trasllada-a-mon-sant-benet https://www.santfruitos.cat/actualitat/noticies/el-festival-internacional-de-musica-classica-de-sant-fruitos-de-bages-es-trasllada-a-mon-sant-benet/@@download/image/2202160139_festivalmaosica.jpg.jpg\nEl prestigiós Festival Internacional de Música Clàssica de Sant Fruitós de Bages, que aquest estiu celebrarà la 22a edició, canvia d’ubicació. El conjunt arquitectònic de Sant Benet de Bages serà el nou escenari del certamen, que en els últims quinze anys havia acollit el Mas de Sant Iscle. El Festival se celebrarà, com és habitual, els quatre dijous del pròxim mes de juliol, tot i que la programació de concerts encara no està tancada..\nEl canvi és fruit de l’acord al quan han arribat l’Associació Música Clàssica, la Fundació Catalunya-la Pedrera –propietària de Món Sant Benet– i l’Ajuntament de Sant Fruitós de Bages. L’organització valora molt positivament els quinze anys de Festival al Mas de Sant Iscle, període durant el qual el certamen s’ha convertit en una de les grans cites culturals de la Catalunya Central, i per això agraeix la col·laboració a la família Vilanova. Tot i això, ha cregut convenient tirar endavant el canvi d’ubicació per tal que el certamen tingui més versatilitat d’espais i, en conseqüència, més possibilitats artístiques a considerar.\nEl Festival Internacional de Música Clàssica de Sant Fruitós de Bages, Memorial Eduard Casajoana, va néixer a Sant Fruitós de Bages l’any 1995 i des dels inicis ha seguit una línia de creixement permanent. La consolidació del Festival es deu especialment al reconeixement del públic, a la col·laboració de les institucions i d’empreses i patrocinadors privats. I també al nivell de les propostes musicals. Pel certamen han actuat grans artistes com Josep Bros, Teresa Berganz, Isabel Rey, Jaume Aragall, Joan Pons, Claudi Arimany, Maria Bayo, Carles Cases, Manel Camp, Mireia Farrés i Núria Rial, entre molts d’altres.\nLes dues primeres edicions del Festival van tenir lloc a l’Església Parroquial. A partir de la tercera edició, va passar a l’Església del Monestir de Sant Benet de Bages i al Teatre Casal Cultural. Amb l’inici de les obres de restauració del conjunt arquitectònic, l’any 2001 el Festival es va traslladar al Mas de Sant Iscle, emplaçament que s’ha mantingut fins al 2015.


julio 2019 - Página 12 de 12 - Diario de gandia\nConvocatòria sessió extraordinària de l’Ajuntament en ple per al proper dimarts 2 de juliol\nEl proper dimarts, 2 de juliol, es celebrarà una sessió extraordinària en ple del 2019 al saló de plens de l’Ajuntament. Esta vegada serà a les 20.00 hores i podreu seguir-ne la retransmissió en directe en el canal oficial de Youtube de l’Ajuntament i a Valldigna Ràdio. Feu clic en l’enllaç següent per a poder […]\nEntre els dies 15 i 19 de juliol, la Regidoria d’Esports de l’Ajuntament de Miramar organitza una nova edició de la Setmana Esportiva, amb competicions de tennis, pàdel, futbol-sala i futbol 7 masculí i femení. Totes les competicions es duran a terme en les instal.lacions del Centre Esportiu El Molí. Per a participar en les diferents modalitats […]\nDes de l’1 juliol fins al 31 d’agost, 20 joves participaran en el programa formatiu “La Dipu Et Beca” on exerciran com a becaris en els distints departaments de l’Ajuntament d’Oliva. Cadascuna de les beques està dotada de 500 euros bruts mensuals cotitzables a la Seguretat Social -aportats per la Diputació de València i l’Ajuntament d’Oliva-, […]\nProgramació cultural de juliol a la Valldigna\nFuncionament Xarxa de Centres d’Atenció a Dones Víctimes de Violència de Gènere de la Generalitat Valenciana durant l’estat d’alarma\nAjornament de les proves de la Junta Qualificadora de Coneixements de Valencià 2020


EL BLOG DE EDUARDO ROJO: La immigració laboral a Espanya segons l’enquesta de població activa del primer trimestre de 2018.\nFeta aquesta matisació, si comparem amb les dades del quart trimestre del 2017, la població activa estrangera ha disminuït en 18.400 persones i en sèrie interanual l’augment és de 68.400. Si ens fixem en les dades de la població autòctona, la població activa ha disminuït en 76.400 persones sobre el trimestre anterior i ha minvat en 91.400 en sèrie interanual.\nLa taxa d’activitat és del 71,81 %, 14,82 punts superior a la de la taxa de la població activa espanyola (56,99 %). En aquest trimestre, la taxa d’activitat dels estrangers ha baixat en un 1,39 %, mentre que el descens de la taxa de la població espanyola ha estat del 0,24 %. En sèrie interanual la taxa d’activitat de la població autòctona experimenta un descens del 0,33 %, i la de la població estrangera un descens del 0,70 %.\nLa taxa d’atur de la població estrangera és del 24,28 %, es a dir 9‘58 punts per sobre de l’espanyola (15,70 %). Durant el primer trimestre del 2018 la desocupació autòctona va créixer en 13.900 persones, i la estrangera en 15.500.\nDurant el primer trimestre del 2018 cal fer esment del fet que el nombre de treballadors autòctons ocupats ha experimentat un descens de 90.300, i el d’estrangers de 33.900. En sèrie interanual la població ocupada estrangera creix en 83.500 persones, la població aturada minva en 15.100 i la inactiva puja en 62.900, mentre que la població ocupada espanyola creix en 352.40 persones, la població aturada disminueix en 443.800, i la inactiva creix en 132.000 persones.


Intel·ligència artificial: com educar per als reptes de futur - BBVA Aprendemos Juntos : BBVA Aprendemos Juntos\nIntel·ligència artificial: com educar per als reptes de futur\n· Educador i escriptor\nMitjans de comunicació poc fiables, xarxes socials, notícies falses i intel·ligència artificial ... Per Alex Beard, el món ha canviat i el sistema educatiu actual no està donant respostes efectives a aquests canvis: "Els joves d'avui han de ser capaços d'entendre com funcionen els algoritmes que donen forma a les seves vides, i qui els dissenya ", afirma.\nAdaptar l'educació d'avui als reptes i desafiaments de les generacions de el demà. Aquesta és la gran preocupació, i també l'objecte d'estudi, d'aquest educador i escriptor britànic. Tot va començar amb una pregunta: ¿com hauria de ser l'aprenentatge de segle XXI? Per tal d'investigar-, va deixar la docència i va decidir penjar-se una motxilla a l'espatlla per recórrer el món estudiant els mètodes educatius més innovadors i punters. De tot el que s'ha après en els seus viatges, destaca que "ens hauríem de prendre més seriosament la creativitat" i que "ens trobem davant el llindar d'una revolució de l'ensenyament". Respecte a la intel·ligència artificial, Beard es mostra optimista: afirma que ens equivoquem a l'comparar el cervell humà amb la intel·ligència artificial, perquè "els cervells humans són orgànics i rebels". I afegeix: "La idea que les màquines aprenen millor que els humans és molt perillosa i és mentida".\nAlex Beard porta una dècada dedicat a la investigació educativa. Forma part de 'Teach For All', una xarxa d'organitzacions educatives independents de tot el món que treballa per garantir que tots els nens i nenes puguin desenvolupar el seu potencial. També és autor de diversos llibres, entre els quals destaquen 'Natural Born Learners' (2018) i 'Altres formes d'aprendre: què funciona en educació i per què' (2019).\nL'educació no hauria de ser rutinària ni competitiva\nNuria Hernández. Hola, Alex. És un plaer tenir l’oportunitat de parlar amb tu. Em dic Nuria Hernández, soc professora universitària i investigadora en Educació, i tu ets professor i investigador en Educació, o sigui que ens entendrem bé. El teu llibre té una perspectiva molt humanística i m’agradaria començar parlant d’una cosa personal.\nEm preguntava: per què o com vas decidir deixar d’ensenyar per viatjar per tot el món investigant diferents models educatius?\nAlex Beard. Quan era professor em vaig adonar que vivim en un món en què tot s’està acabant: la terra, els recursos… I l’única cosa il·limitada que tenim és la nostra intel·ligència. Em va semblar evident que hem d’aprofitar al màxim el que tenim si volem fer front als grans problemes que venen, com l’automatització de la feina, el canvi climàtic o la globalització. Però en aquest moment no li estem traient partit al nostre potencial i ho hem de fer, si volem prosperar en el futur. Em vaig adonar de tot això mentre era professor. Fa deu anys vaig començar a treballar com a professor de llengua en un institut del sud de Londres, a la zona de les caselles més barates del Monopoly de Londres.\nEra una àrea coneguda per tenir un alt índex de criminalitat i l’institut al qual vaig anar era bastant complicat. Personalment, havia cursat primària en un col·legi preciós en un poble i secundària en un lloc que s’assemblava una mica a Hogwarts i al món de Harry Potter. Així que creia que ensenyar era fàcil: et poses davant de la classe, parles sobre certes idees i els nens aprenen i se senten inspirats, com a ‘El club dels poetes morts’, amb en Robin Williams.\n"Com a professor, vaig comprendre que en un món que canvia tant i tan ràpid, els mètodes que usava no eren els adequats"\nNuria Hernández. Ja.\nAlex Beard. Però aquest institut no s’assemblava en res a això. Aproximadament la meitat dels nens rebien ajudes per al menjador, que és com es mesura la pobresa al Regne Unit. Dos terços d’ells parlaven anglès com a segona llengua, i tots ells anaven anys endarrerits pel que fa al seu nivell de lectura i escriptura. I tot i així, en començar a donar-los classe em vaig adonar que aquests nens vivien en el futur.\nTenien mòbils moderns, es passaven les nits jugant a jocs “online”… I els mètodes que estava fent servir per ensenyar-los li haurien resultat familiars a Sòcrates a l’Àgora. I vaig pensar que, en un món que canvia tant i tant ràpid, probablement aquests mètodes no eren els adequats per preparar aquests nens per al futur que els espera. Però tenia esperança, perquè sabia que estàvem avançant en l’enteniment del nostre cervell, en neurociència, en el desenvolupament primerenc dels nens i en psicologia. També estem avançant tecnològicament, amb els mòbils, la intel·ligència artificial i Internet, i en comprendre com fer que els professors siguin més professionals, com convertir la professió de l’ensenyament en un ofici. Vaig pensar que unint tot això podríem revolucionar l’educació de segle XXI, i vaig sortir a la recerca d’això. Volia saber de què són capaces les nostres ments ara, què hauríem d’estar aprenent avui si els nostres fills han de prosperar en aquest món, i quins sistemes i estructures podem desenvolupar per assegurar-se que estan aprofitant tot el seu potencial. Això em va fer embarcar-me en aquest viatge pel món.\nNuria Hernández. Vaja, són moltes coses importants tant per a pares com per a professors. Podries resumir, per començar, què vas treure de la teva experiència, dels viatges? Vas trobar les respostes per a les preguntes que et plantejaves?\n"Les nostres ments són capaços de molt més del que creiem. Ens equivoquem a l'comparar el cervell humà amb els ordinadors"\nAlex Beard. Sí, en primer lloc, crec que les nostres ments són capaces de molt més del que creiem. Ens equivoquem quan comparem el cervell humà amb els ordinadors. Els ordinadors, per descomptat, són cada vegada més potents. Tenim intel·ligències artificials increïbles que ens guanyen a escacs, condueixen vehicles i fan moltes coses sorprenents, però les nostres ments són orgàniques. Són rebels, estan unides al nostre cos, a les nostres interaccions socials, i són molt més potents, crec, que qualsevol cosa que haguem creat. Vaig aprendre això. També vaig aprendre que ens hem de prendre seriosament les idees creatives. La majoria dels sistemes educatius que he vist al món se centren molt en l’aprenentatge acadèmic, que és molt important, però crec que el que els nens necessiten aprendre en aquest moment va molt més enllà de només treure bones notes en els exàmens. Necessiten aprendre a pensar críticament, a treballar de manera creativa, a fer servir les eines modernes per a diferents coses i a resoldre amb creativitat els problemes que té el món. A més, hem d’aprendre a cuidar-nos, a tenir cura de la societat en què vivim i el planeta en el qual estem. Estic convençut, després del viatge, que podem revolucionar l’educació, i crec que aquest canvi passa per prendre’ns seriosament la ciència de l’educació, per elevar l’estatus dels professors i convertir-la en la professió de segle XXI i, finalment, per crear estructures on puguem treballar junts, com a comunitat i com a societat, per millorar els nostres sistemes educatius.\nNuria Hernández. És a dir, penses que és possible barrejar la perspectiva humanística, el fet de veure’ns com a persones que pensen, senten i tenen cossos, perquè sovint se’ns obliden els cossos, amb aquesta visió d’innovació en l’educació, unint la tecnologia a aquest costat humanística de l’educació.\nAlex Beard. Sí, ho crec. Et poso exemples dels meus viatges: per entendre de què són capaces les nostres ments vaig anar a Corea del Sud. A Corea del Sud s’ha donat un miracle a nivell educatiu: fa setanta anys quatre de cada cinc sud-coreans eren analfabets. Avui, Corea de Sud té la major proporció de graduats universitaris de tot el món. Vaig parlar amb el ministre d’educació, i em va dir: “A Corea no tenim recursos, l’únic que tenim són les nostres ments, i la capacitat de treballar dur”. Vaig anar a Corea del Sud per entendre tot això. I em vaig trobar, un càlid matí de novembre, a fora d’un institut a Songdo, “la ciutat de el futur”, als afores de Seül, el dia del Suneung, un examen que es fa només un dia a l’any i es considera el més difícil del món. En aquell moment, centenars de milers d’adolescents coreans s’estaven examinant per tot el país. Aquell matí vaig veure com les motocicletes de la policia omplien els carrers, portant els estudiants que arribessin tard a l’examen. Durant els quaranta-cinc minuts de l’examen de comprensió auditiva d’anglès, tots els vols de el país es van quedar a terra per no desconcentrar als alumnes durant l’examen.\nVaig veure que l’ensenyament a Corea es basa en donar passos petits però constants, en trobar qualsevol millora per a la teva productivitat com a estudiant, per treure millor nota. De fet, el noi a qui vaig anar a visitar, en Seung Bin Lee, em va confessar després de l’examen que li preocupava passar calor durant la prova. Per això, a meitat de l’examen va anar al bany i es va treure la roba interior, perquè va pensar que l’ajudaria a fer-ho millor. Vaig veure que Corea havia convertit el fet de fer l’examen en una cosa extremadament precisa. En Seung Bin em va dir: “Si vols aprovar el Suneung no has de pensar, has de ser una màquina de fer exàmens”.\nNuria Hernández. Mare meva.\nAlex Beard. És inquietant. D’una banda, funciona, ja que a Corea s’ha produït aquest miracle educatiu i té empreses com Samsung o Hyundai. Però d’altra banda, Corea també està experimentant una crisi de salut mental entre els joves.\nNuria Hernández. Sí.\nAlex Beard. En Seung Bin em va mostrar el seu calendari d’estudi i en els tres anys que va estar preparant aquest examen, havia estudiat catorze hores al dia, cinc dies a la setmana i el que per a ell era relativament poc, dotze hores al dia els dissabtes i diumenges. I em va dir que, per relaxar-se, un cop al mes es posava una pel·lícula. Fa por, i no sorprèn massa que, tot i que Corea tingui la major proporció de graduats universitaris del món, també tingui la major quantitat de robots enfront de treballadors humans. Em va semblar que era un sistema educatiu que estava gairebé començant a automatitzar els estudiants i, per descomptat, no pensava en el procés educatiu de manera humanística.\n"He après que ens hem de prendre més seriosament les idees creatives"\nNuria Hernández. En pensar en models d’educació sovint pensem en Finlàndia, però tu explores diversos models i ens has parlat del coreà, en concret. Què has après d’aquests models diferents? Quines característiques tenen?\nAlex Beard. Sí, he vist models molt diferents per tot el món. Un altre lloc al qual vaig anar va ser Silicon Valley, a un tipus d’escoles anomenades “Rocketship Schools” que estan començant a utilitzar la tecnologia a les seves classes. En una d’aquestes escoles vaig veure el meu primer professor robot. No era un androide amb cara humana, sinó un programari intel·ligent en un entorn d’aprenentatge en línia. Vaig anar a un lloc que tenien anomenat “laboratori d’aprenentatge”, a on m’hi va portar el cap d’estudis, i vaig veure un grup de cent nens de cinc anys asseguts en files llarguíssimes davant de portàtils, tots amb cascos i polos morats. Estaven en complet silenci, excepte pel soroll del clic. Utilitzaven o bé un programa anomenat “S. T. Maths” o “Lexile”. Amb ells treballaven en exercicis de gramàtica o matemàtiques, molt bàsics. Mentre ho feien, el programa aprenia les seves fortaleses i debilitats individuals i adaptava l’experiència a cada estudiant en particular. I, en certa manera, funciona. Els nens que surten d’aquestes escoles tenen millors resultats que altres nens de nivells econòmics i socials similars en anglès i matemàtiques. Però, de nou, una de les coses que vaig veure que em va xocar bastant, i va ser que estaven utilitzant els ordinadors per ensenyar als nens coses que els ordinadors ja fan molt millor, habilitats simples i rutinàries. I em vaig preguntar si ens estarem equivocant en la manera en que utilitzem la tecnologia en el sistema educatiu.\nD’una banda, com a Corea del Sud, l’avantatge és que s’aprèn més. Però de l’altra, fer de l’educació una cosa tan rutinària pot ser dolent per a aquests estudiants, quan en un futur hagin de competir amb robots per aconseguir una feina. I em vaig preguntar si tenia sentit. A més, també vaig passar algun temps a Finlàndia i em vaig trobar amb un sistema educatiu més humanístic. Vaig anar a la classe d’un home anomenat Pekka Peura, un professor bastant famós a Finlàndia, i havia disposat l’aula de manera que els estudiants treballessin en grups de quatre per taula. El vaig veure fer una cosa meravellosa: donava als nens un problema i els ensenyava les respostes que havia donat cada un en un gràfic a la pissarra. No els deia la resposta al problema, sinó que els demanava que parlessin entre si sobre per què havien donat certa resposta. Després, els demanava que tornessin a contestar, i les seves respostes havien canviat, perquè havien parlat entre ells. Diu que, com a professor, el seu treball és ensenyar als nens les habilitats i actituds que necessiten per aprendre coses per si mateixos. A principi de curs els dona tot el material que necessiten: lectures, exàmens, les respostes als exàmens, i després els ajuda, individualment i en grup, a desenvolupar la seva habilitat per perseverar, cooperar o aprendre en grup. A final de curs fins i tot deixa que triïn les seves pròpies notes, perquè confia que saben el que estan fent. Em va xocar molt veure això, venint del sistema anglès, on l’educació es planteja com una competició, on s’examina als nens i hi ha d’haver resultats clars.\nLi vaig preguntar què passa si algun nen es queda enrere en el seu model i em va dir: “Què és això de quedar-se enrere? Hem d’eliminar la idea que l’educació és una competició i crear entorns segurs perquè els nens puguin cometre petites equivocacions contínuament, així aprenen”. I crec que en aquests exemples, Corea, les “Rocketship Schools” de Silicon Valley i les escoles de Finlàndia, algunes de les característiques que tenen en comú són molt interessants. Primer, ambdues utilitzen la tecnologia de manera intel·ligent, però no és el que predomina a l’aula. Cal pensar en el paper que pot tenir això en el nostre aprenentatge. Segon, l’estatus dels professors és molt elevat en aquests llocs, se’ls valora molt. Finalment, en cada un d’aquests models hi ha hagut certa col·laboració de la societat per definir com hauria de ser l’educació d’aquesta i qui hi hauria de participar. Hi ha una aliança molt clara entre l’estudiant, el professor i els pares, en comptes del que veiem en altres llocs, on aquests grups tenen les seves diferències.\n"Crec que el que els nens necessiten aprendre en aquest moment va molt més enllà de treure bones notes en els exàmens"\nNuria Hernández. Això em recorda que has parlat de les sis “I”, habilitats en què haurien de treballar els estudiants en comptes de participar en un sistema competitiu que només se centra en els resultats acadèmics. Què ens pots dir d’això?\nAlex Beard. Sí. Vaig visitar una dona meravellosa anomenada Kathy Hirsh-Pasek, que té un llibre fantàstic titulat “Becoming Brilliant”. És una experta en el desenvolupament primerenc dels nens i proposa aquestes sis “I” per a l’educació del futur. Vaig agafar aquestes pautes i vaig crear la meva pròpia infraestructura incorporant-les.\nCrec que els sistemes educatius del futur s’han de basar en tres conceptes. El primer és la idea de pensar de manera diferent, el segon és millorar, i el tercer és cuidar-se. Respecte a pensar de manera diferent em refereixo al fet que hem d’assegurar-nos que els estudiants sàpiguen pensar de manera crítica. Vivim envoltats de mitjans de comunicació, espais privats que semblen públics, i crec que hem de desenvolupar noves habilitats per entendre això. Els nens han d’aprendre a entendre com funcionen els algoritmes que donen forma a les seves vides i qui els dissenya. Crec que han de ser capaços d’avaluar les fonts per entendre si una cosa és falsa o una cosa és veritat. Com ensenyem als nens a adquirir aquesta alfabetització? També necessiten saber utilitzar les eines que tenim, com poden aprendre a usar els mòbils no només per a les xarxes socials, sinó per a coses més creatives? Tinc l’esperança que, si pensem en la tecnologia de la manera adequada, ens pugui ajudar en aquest sentit. Encara que també hi ha el risc que limiti la nostra intel·ligència i ens torni més maldestres. Respecte a millorar, crec que el primordial és la creativitat. Vaig conèixer un home meravellós, en Mitch Resnick, que dirigeix el grup ‘Lifelong Kindergarten’ al MIT, que ha produït coses com els “Mindstorm” de Lego o “Scratch”, una comunitat de programadors en línia que fan servir cinc milions de nens de tot el món. En Mitch parla de les quatre “P” de l’aprenentatge creatiu. Diu que si vols aprendre a fer qualsevol cosa de manera creativa has de, primer, trobar el teu propòsit en una àrea en concret, has de trobar aquest objectiu. Segon, has de treballar en projectes, projectes reals amb un valor real per al món.\nTercer, has de treballar amb els teus companys o parells, col·laborar sempre amb altres que puguin ajudar-te en el teu projecte i, finalment, el quart concepte és trobar la manera de passar-ho bé, d’explorar, imaginar i experimentar, això és una cosa fonamental en l’aprenentatge del futur. I la tercera idea que crec que és molt important és el fet de cuidar-nos. Per a això, hem d’alimentar la nostra intel·ligència emocional, primer, per ser més resilients en el món tan difícil al qual ens enfrontem i enfortir el nostre benestar per ser més feliços. I segon, encara més important, hem d’enfortir la nostra intel·ligència emocional per aprendre a cooperar i col·laborar per fer del món un lloc més feliç, sa i segur en el qual viure. I crec que podem preparar els estudiants perquè ho facin.\nNuria Hernández. Els estudis asseguren que les emocions reforcen els processos cognitius, així que sí, és molt important. Tant una visió menys competitiva de l’educació com una visió multidimensional de l’ésser humà que és l’estudiant.\nAlex Beard. M’interessa molt com el cervell desenvolupa diferents processos, i estic especialment interessat en com passa això pel que fa a la creativitat. Tenim el treball del psicòleg Ben Bloom, que en els anys vuitanta va estudiar cent vint genis creatius en camps tan diversos com la natació, l’escultura, la neurociència i les matemàtiques.\nUn dels seus resultats és molt conegut, i és que aquest tipus de genis creatius passa molt temps practicant el camp que han triat. Ja saps, això de “si practiques deu mil hores et convertiràs en un expert en tal cosa”. Un sistema educatiu que es pren això molt seriosament és el de Xangai. Quan vaig anar a Xangai em vaig trobar en una classe d’educació primària d’una escola anomenada “Escola Wang Han Do”, i a l’entrada tenien un eslògan gegant que deia: “Marxa cap al futur, vine a participar”. Vaig veure una nena petita dirigint tota la classe amb una cançó i immediatament van començar una classe intensiva de trenta-cinc minuts on la professora anava canviant d’activitat constantment en intervals d’un, dos i tres minuts. El tema de la classe era com utilitzar rectes numèriques per expressar fraccions, i la professora havia pensat en deu activitats, deu maneres diferents d’ensenyar això als nens. La idea era donar el màxim nombre d’oportunitats, la màxima quantitat de maneres diferents de fer-ho, perquè tots ho aprenguessin en aquesta mateixa classe. Això es diu “Mestratge de Xangai” i es basa en exercicis, repetició i memorització. La idea a Xangai connecta amb el treball d’en Bloom en el sentit que la pràctica porta a la perfecció. Crec que l’emocionant és que estem veient que això també es reflecteix en la neurociència. Sabem que hi ha un procés de memorització important perquè desenvolupem processos de pensament complex com el pensament crític o la creativitat.\nEl fet de memoritzar certes coses a llarg termini serveix per automatitzar certs pensaments, alliberant espai a la memòria funcional perquè, si necessitem utilitzar-la per, per exemple, ser creatius, ho puguem fer. I crec que està bé saber això, perquè és una part necessària però no suficient de la creativitat.\n21:39 En el sistema de Xangai estan començant a preocupar-se perquè els seus estudiants, encara que sàpiguen molt, és a dir, tres anys més de matemàtiques i un i mig més de ciències que altres adolescents de quinze anys, d’acord amb les seves dades, no estan preparats ni tenen les habilitats que necessiten en el present. No són creatius, no pensen de manera crítica, no col·laboren.\n22:03 I això és perquè encara que la pràctica fa el mestre, no t’ajuda a crear res de nou. En els estudis d’en Bloom hi ha una altra pista sobre com aprendre a crear, a imaginar. Quan va estudiar aquests cent vint genis creatius, va trobar un altre factor igualment important en el seu desenvolupament, del qual ningú en parla.\n22:29 I és que abans de començar amb els seus anys i anys de pràctica deliberada, gaudien d’una cosa que ell anomena una “etapa d’enamorament”…\n"Els joves d'avui han de ser capaços d'entendre com funcionen els algoritmes que donen forma a les seves vides, i qui els dissenya"\nNuria Hernández. Enamorament?\nAlex Beard. Era un moment en què s’enamoraven d’aquest passatemps que van descobrir de petits, i decidien que això era el que volien fer. Aquesta etapa del procés es basa en el joc, l’experimentació i la curiositat.\nÉs un aspecte molt diferent de la creativitat, i és visible també en el cervell, així que ara sabem que hi ha dos processos importants en el cervell que participen en el procés creatiu. D’una banda tenim el pensament convergent, on se centra molt l’atenció, en revisar alguna cosa i treballar dur per millorar-lo. Crec que això és el que està passant a Xangai, estan aprenent a fer això. Però també hi ha el pensament divergent, que podem observar en moments d’epifania si utilitzem neuroimatges, i passa sovint quan estem, per exemple, a la banyera, com Arquímedes ho va trobar, quan ens estem dutxant o alguna cosa així i estem molt relaxats. I això connecta, crec, amb la idea de l’etapa d'”enamorament”. El pensament divergent es basa en el joc, en la connexió i la imaginació. Això ho vaig veure en una altra escola que vaig visitar, la “Wildflower Montessori School” a Boston. Hi vaig anar en un altre fred matí hivernal. El director m’havia dit que, quan arribés allà, havia d’actuar com ho fa la Jane Goodall quan observa ximpanzés. La idea era que, com a observador, has d’actuar com si els nens no sabessin que hi ets. Com si no existissis. I els professors aspiren a això mateix també.\nNuria Hernández. Com et vas sentir?\nAlex Beard. Em va xocar una mica. Em vaig asseure a la classe, molt callat, i vaig observar als nens mentre treballaven. Alguns d’ells estaven jugant amb (cuentas) comptes, altres escrivien poemes, un altre estava mirant en un microscopi, un parell d’ells estaven fent titelles i corrent per aquí. Hi havia una ceramista, una adulta, fent bols de ceràmica en una cantonada i alguns nens treballaven amb ella.\nI a mi tot em semblava un caos, molt desorganitzat. Però concorda amb una mica d’allò que sabem avui sobre aprendre a ser creatiu. Un estudi sobre els adolescents més creatius dels Estats Units va demostrar que el cinc per cent dels més creatius no venia de les famílies més creatives. En canvi, venien de les cases amb menys normes. Hi ha una correlació directa entre com de creatius són els nens i com de poques normes tenen a casa, quanta llibertat tenen. I crec que això és el que funciona a les escoles Montessori. Aquestes escoles han estat sempre en els límits del sistema educatiu, en els cent anys que porten actives, però avui es parla d’una “màfia Montessori” entre els creatius de país. La gent diu que gent com els creadors de Google i similars van ser a Montessori, així que se les ha reconegut com a focus de talent creatiu. I em xoca el fet que vaig veure com en deixar els nens fer el que volguessin estaven aprenent, realment, a imaginar i crear. Així que si agafem el que passa a Xangai, aquest aprenentatge de com ser un mestre en alguna cosa, i el que passa a les Montessori, veus els dos costats del que cal per ser un estudiant creatiu en el segle XXI.\nNuria Hernández. Això em recorda una cosa que esmentes en el teu llibre i amb la qual estic d’acord, que és que tant és el model, per exemple, pots anar a una escola Montessori, com estaves explicant ara, però fins i tot allà la majoria de l’experiència de l’estudiant depèn més del professor que del model educatiu al seu voltant. Has pogut confirmar això en els teus viatges?\nAlex Beard. Això és una cosa que em va sorprendre quan estava investigant. Recordo llegir un estudi que demostrava que no importava tant a quin col·legi anessis de nen, el que importava era a quina classe estàvem entre el col·legi.\nS’ha vist que si t’ensenya un professor dins el deu per cent de millors professors pots aprendre un any i mig de material en un any. Si t’ensenya un dins del deu per cent de pitjors professors, pots aprendre només mig any en aquest mateix any. És a dir, hi ha un any sencer de diferència d’aprenentatge depenent del professor que et toqui a la classe. Per a mi, això demostra la necessitat de fer que l’ensenyament sigui la professió més important del segle XXI. Crec que tots els professors poden arribar al nivell d’aquest deu per cent de dalt si se’ls dona el suport i entrenament necessaris i la llibertat que necessiten per ensenyar. A l’institut High Tech High de Silicon Valley, per exemple, els professors tenen molta autonomia per desenvolupar projectes creatius. A Xangai, quan hi vaig anar, els professors amb els quals vaig parlar tenien dues-centes cinquanta hores l’any per desenvolupar la seva activitat, és a dir, s’esperava que aprenguessin igual que els estudiants. A Finlàndia els professors també tenien el temps i l’autonomia per ser bons en el seu treball. A Finlàndia, per exemple, hi ha una plaça per cada deu persones en programes d’entrenament de professors de primària, que inclouen coses com aprendre a patinar sobre gel o a tocar el piano.\nEn els llocs en què les escoles funcionen bé, els professors tenen un estatus elevat: tenen autonomia, tenen suport i aprenen a fer servir les eines del present. Crec que hauríem de tenir esperança. Hi ha molts informes sobre el futur de la professió, a més.\n"Necessitem canviar les condicions en què treballen els professors perquè puguin adaptar-se a l'ensenyament de l'demà"\nNuria Hernández. Has parlat del fet que els professors haurien de ser científics de l’aprenentatge.\nAlex Beard. Sí, és cert, crec que sí. Una de les coses que em dona esperança és que hi ha uns informes que prediuen quines professions són més susceptibles de ser automatitzades en el futur, n’hi ha un de molt famós de la Universitat d’Oxford que fa un rànquing amb 702 professions actuals segons la possibilitat que tenen de sobreviure a l’automatització. L’últim és el treball com teleoperador, que s’automatitzarà segur, probablement ja ho estigui, així que ho pots penjar sense remordiments. A l’altre costat de la llista, entre les professions menys susceptibles de automatitzar-se, hi ha les més humanes, coses com coreògrafs, jardiners, nutricionistes, i en el primer lloc hi ha els terapeutes recreatius. El que ens ensenya aquest estudi és que les professions més humanes, més creatives, sobreviuran. I prediu que entre els treballs amb més probabilitats de sobreviure es troba el de professor. Tots els tipus de professors estan en el top cinquanta de la llista: professor de primària, professor de preescolar, professor de secundària… Hauríem de veure això com l’oportunitat de convertir l’ensenyament en la professió creativa que hauria de ser, i gran part d’això és que els professors siguin científics de l’aprenentatge. Vaig anar a una escola de professors, la “Relay Graduate School of Education”, on ja es pensa en entrenar els professors com fem avui amb els metges.\nVolen un programa d’entrenament de deu anys per als professors. Al principi de la cursa, haurien de passar tres anys amb una barreja de teoria i pràctica, perquè l’ensenyament és un ofici, no una professió teòrica. En aquests tres anys, milloren com a professors, i després passen tres anys intentant convertir-se en experts. Ja tenen el bàsic, ara, en la seva àrea d’especialització, han de ser experts. Aprenen els trucs: com motivar la classe, com dissenyar una classe perquè els nens aprenguin el que han d’aprendre, com avaluar les situacions. Finalment, passen tres anys convertint-se en especialistes. Poden ser especialistes en l’àrea que van triar, o en la psicologia de la motivació, o en la ciència de dades, en com analitzar les dades dels nens per veure tendències i ajustar com ensenyen. I crec que tenen raó. Crec en un futur en què caldrà canviar el sistema educatiu, on tots els professors estiguin al dia amb els estudis en neurociència i psicologia, on tots els professors sàpiguen quines eines tecnològiques poden fer servir per a certs aspectes de l’ensenyament en les seves classes. On tots els professors siguin experts en ensenyar als grups de nens com treballar i aprendre junts i, a més, cada professor sigui expert en l’àrea que li interessa, que li encanta, i transmet aquesta passió als seus estudiants. Arribar a això és difícil i per això crec que els professors haurien de ser científics de l’aprenentatge.\nCrec que haurien de ser capaços d’incorporar les noves tecnologies en les seves classes, així que també han de ser experts en elles. També crec que haurien de ser psicòlegs que sàpiguen dirigir grups de nens a classe. I, finalment, crec que haurien de seguir sent experts en la seva àrea de coneixement i saber el que fan.\nNuria Hernández. I, potser, ser capaços d’unir tot això per dissenyar una nova experiència educativa.\nAlex Beard. Exacte, i crec que per a això necessitem canviar les condicions en què treballen els professors. En el sistema educatiu que tenim avui no crec que sigui possible que els professors facin tot això. Necessitem convertir la professió en una d’aprenentatge constant, on passen un dia a la setmana únicament aprenent i no posant notes, ni planejant classes, sinó renovant-se. I per això hem de canviar l’estructura de sistema educatiu i el que pensem de professorat.\nNuria Hernández. Abans has esmentat els reptes que suposen el canvi climàtic i la desigualtat. Creus que els sistemes educatius estan preparats per afrontar aquests reptes, o és una cosa que no s’ha integrat encara?\nAlex Beard. Crec que els nostres sistemes educatius no estan fent una bona feina per preparar els estudiants per enfrontar-se als reptes del dia de demà. Ni tan sols els estan preparant bé per al que és necessari avui. Hi ha una crisi educativa a nivell mundial, d’acord amb el Banc Mundial, hi ha cent milions de nens escolaritzats que no estan aprenent.\nHi ha una crisi de benestar entre els joves, hi ha una crisi de creativitat: en molts sistemes escolars s’està apartant el creatiu dels programes per centrar-se en les coses bàsiques. Així que no, no estem ni tan sols arribant al necessari avui, molt menys preparant als nens per enfrontar-se a reptes com el canvi climàtic, la globalització, la desigualtat o l’automatització. Però hi ha moltes escoles i persones que ens estan mostrant com hauríem de fer les coses, i m’inspira, sobretot, la feina dels mateixos joves. Un dels llocs que vaig visitar va ser Hong Kong, on vaig anar a veure en Joshua Wong, un estudiant d’allà. Fa uns anys, quan en tenia catorze, estava a l’institut i el govern xinès va intentar fer un canvi al programa educatiu de Hong Kong. Hi havia una assignatura que adoraven, que se centrava en aprendre sobre democràcia, pensament crític, com ser emprenedors… I el govern xinès va voler reemplaçar-la amb una d’història de la Xina que, segons en Joshua Wong, serviria per adoctrinar i rentar el cervell als nens de Hong Kong.\nNuria Hernández. O sigui, tot el contrari.\nAlex Beard. Així que va decidir protestar contra això i va organitzar un moviment de cent mil adolescents d’escoles de tot Hong Kong, i van ocupar l’àrea fora de l’assemblea de Hong Kong. I van sorgir coses increïbles, tenien grups per fer deures, hi eren dia i nit mentre seguien estudiant. Després d’uns mesos la pressió sobre l’assemblea era tan gran que el canvi es va anul·lar i van conservar el programa de pensament crític.\nI això va ser la llavor del que avui és el moviment prodemocràcia de Hong Kong, que segueix en actiu avui mateix, segueixen protestant als carrers. I en Joshua Wong, que ara té vint-i-un anys, és un dels líders d’aquest moviment. Als catorze anys, com a líder dels estudiants, va fer el canvi necessari en el món que l’envoltava. Això ho veiem també en les vagues estudiantils pel canvi climàtic: són estudiants, adolescents de tot el món, que s’organitzen per protestar per la inactivitat dels governs davant del canvi climàtic. I no han necessitat adults que els donin classes especials sobre com protestar, no han hagut d’aprendre dels seus professors com ser activistes. El que van necessitar va ser que els ensenyessin a pensar de manera crítica sobre el món i que els donessin l’espai necessari per a donar curs al seu potencial. Crec que hem de pensar amb molta cura sobre com treballem a les escoles perquè els adolescents tinguin aquestes experiències. Crec que en aquest moment triem adolescents apassionats per canviar el món, amb dots de lideratge increïbles, i, per cert, això ho veiem en els seus cervells. Els cervells dels adolescents canvien molt, es fa una neteja sinàptica, i és quan ets adolescent quan et converteixes en qui ets, quan més arrisques. I en comptes d’aprofitar aquest potencial obliguem els adolescents a fer exàmens, els encasellem en un sistema estandarditzat d’educació i es perd tot aquest potencial en creativitat, risc i dots de lideratge que tenen els joves. Crec que hauríem de reestructurar l’experiència educativa perquè els adolescents puguin donar curs al seu potencial en comptes d’anul·lar-lo. Això és el que m’agradaria veure més en el futur.\nNuria Hernández. Els pares estan molt preocupats pels seus fills. Estem, jo també soc mare. I ens preguntem com serà el futur dels nostres fills. Veiem a les notícies que el món estarà ple de màquines i que no hi haurà lloc per als humans, però també veiem altres tendències que ens diuen que certes habilitats seran molt importants per adaptar-se a aquest futur. Tenir certa experiència, la capacitat o l’habilitat de cooperar i ser creatius, ens ajudarà a encaixar en el futur. Què opines d’això?\n"La idea que les màquines aprenen millor que els humans és molt perillosa i és mentida"\nAlex Beard. És una gran pregunta. Crec que tenim tres idees molt perilloses sobre la tecnologia ara mateix, que podrien fer-nos mal en el futur. La primera és que les màquines aprenen millor que els humans. La segona és que tot hauria de ser fàcil d’usar si és possible. I la tercera és que hauríem d’automatitzar tot el que puguem. Són idees molt perilloses de les quals cal desfer-se. Primer, que les màquines aprenen millor crec que ve de la famosa partida d’escacs entre en Gary Kasparov i Deep Blue de 1997, quan va perdre contra la màquina a escacs per primera vegada. Des de llavors la intel·ligència humana ha temut ser inferior i pensem que les intel·ligències artificials són més llestes que nosaltres i que les màquines controlaran el món. Hi ha un escenari on unirem les nostres ments a les màquines intel·ligents i transcendirem les limitacions dels nostres cossos.\nPerò no crec que això hagi de passar i tinc la història perfecta per parlar d’això. Als Estats Units vaig conèixer un científic en robòtica del M. I. T. anomenat Deb Roy, i feia uns anys que havia començat a intentar desenvolupar un robot que aprengués a parlar com un nen humà. Havia fet un robot increïble, es deia Toco, amb ulls com pilotes de taula, un pic groc i una cresta de plomes vermelles. No era molt bonic, però era molt potent. Aprenia a parlar més ràpid que qualsevol altre robot, i en Deb pensava que podia aprendre com un nen. La seva dona era professora de logopèdia, així que va fer una aposta amb ella i li va dir: “Puc fer que un robot aprengui a parlar com un nen”, i ella li va dir: “Ho dubto, demostra-ho”. El més difícil per a ell és que no podia utilitzar el món real per ajudar en Toco, ja que per aprendre com un nen de veritat, hauria d’experimentar les mateixes coses que un nen humà. Per sort, en aquest moment, la seva dona estava embarassada del seu primer fill, així que van pensar en fer un experiment. Van posar càmeres i micròfons en els sostres de totes les habitacions de la casa i, quan van tornar de l’hospital el dia després del part, van començar a gravar. Gravarien els primers cinc anys de tot el que passés en la vida del seu fill, i van anomenar el projecte “Total Recall” o “Record Absolut”. La idea era agafar després el metratge i posar-li a velocitat augmentada a en Toco perquè pogués aprendre com ho havia fet el seu fill.\nPerò en fer aquest experiment i veure com creixia el seu fill, es va sorprendre de veure com va aprendre a dominar el llenguatge un humà. I es va adonar que era molt diferent de la manera en què aprenia el seu robot, la seva intel·ligència artificial. On en Toco únicament vomitava el que se li havia alimentat en forma de dades, el seu fill interactuava amb el món, donava sentit a les coses, interactuava amb la gent i amb el seu entorn. I recorda especialment el dia que el seu fill va dir la seva primera paraula. Va ser “pau”, i va ser mentre ell i el seu fill estaven asseguts mirant un peix en una paret. I va dir: “Va ser increïble. Em vaig adonar que no era només que s’hagués equivocat perquè ens vam mirar, vaig mirar el peix de la paret i vaig dir: ‘Peix’, i el meu fill es va adonar que s’havia equivocat”. I així va aprendre. I és una cosa que hem de saber, que els cervells humans no s’assemblen en res a les intel·ligències artificials. Són orgànics i rebels, aprenen constantment interactuant amb l’entorn, amb eines pròpies però, sobretot, al costat dels altres, i tenim una intel·ligència il·limitada en aquest aspecte. Estem aprenent constantment a través dels nostres sentits. Així que la idea que les màquines aprenen millor que els humans és molt perillosa, i és mentida. Els humans aprenem molt millor i d’una manera més holística del que podran fer-ho mai les màquines.\nNuria Hernández. Això és el que esmentes sobre els nadons com a aprenents naturals i sobre el fet que el cervell és la màquina més poderosa d’aprenentatge del món, oi?\nAlex Beard. Sí, exacte. Vaig anar a visitar la Kathy Hirsh-Pasek i em va parlar sobre la idea que els nounats són com científics en un bressol. Naixem essent aprenents naturals. Arribem al món amb el mètode científic sota el braç. Reconeixem patrons des del primer dia. Interactuem amb l’entorn, amb eines fetes per altres i, especialment, interactuem amb altres éssers humans. Hi ha estudis que demostren que els nadons únicament poden aprendre d’altres persones. No aprenen d’una pantalla, no aprenen de la ràdio, només a través de la interacció humana. Un investigador, en Michael Tomasello, ha escrit molt sobre això. Parla sobre com, en algun punt de la nostra història, hi va haver una revolució cognitiva a nivell de l’espècie. El nostre superpoder és que som capaços d’aprendre a través del que ell anomena un procés d'”atenció compartida”. Bàsicament, ens llegim mútuament les ments, i els nadons neixen amb aquest superpoder. L’atenció compartida consisteix en que, si tu i jo mirem alguna cosa junts, jo sé que estàs mirant això i entenc a què li estàs prestant atenció, i som les úniques criatures de la Terra que poden fer això. Això va ser el que els va passar a en Deb Roy i el seu fill: estaven mirant alguna cosa a la paret i els dos entenien què estaven mirant. El seu fill va parlar sobre això i tots dos van entendre sobre què estava parlant. Aquesta habilitat de compartir l’atenció amb una altra persona és el nostre superpoder per aprendre com a espècie. I és el que ens ha donat la cultura, ens ha donat la capacitat de crear institucions educatives i de passar el coneixement entre generacions. I això es veu en els nadons acabats de néixer.\nNuria Hernández. També parles i ets un gran defensor de la intel·ligència artificial. Com pot ajudar-nos la intel·ligència artificial a aprendre? Quin és el seu rol en l’educació o en un model educatiu?\nAlex Beard. La segona idea perillosa a la qual ens enfrontem pel que fa al paper de la tecnologia i la intel·ligència artificial en l’aprenentatge és que tot hauria de ser fàcil d’usar, en la mesura del possible, i això no és cert. I ho entenc, vaig conèixer algú que em va dir que hauríem de fer que aprendre fos tan addictiu com l’Angry Birds, i utilitzar el poder de les màquines per aprendre mentre estem amb el mòbil mirant el Facebook o les notícies. Però sembla que això no és possible, que potser, en comptes de ser fàcil d’usar, l’aprenentatge ha de ser tot el contrari. I hi ha un experiment molt interessant que parla d’això, d’un psicòleg que va fer que un grup de persones es passés un joc en línia difícil. Tenia dos grups de participants: un dels grups tenia un assistent a l’ordinador que els ajudava a fer les coses, ho feia fàcil d’usar, i l’altre no tenia cap ajuda durant l’experiment, havien de treure les castanyes de foc. El joc era molt difícil i va veure, com és normal, que els que tenien un assistent en el joc es tornaven bons molt ràpid, i que als que no ho tenien els costava i els portava més temps. Però l’interessant és que, més tard, va treure l’assistent per a tots i va tornar a donar-los el joc.\nI ara aquells que havien tingut l’assistent no eren capaços de passar-se el joc, mentre que els que no l’havien tingut sí que ho eren. Ho va tornar a provar dues setmanes després i els que no havien tingut l’assistent encara eren capaços de passar-se el joc, mentre que els altres no podien. En tenir l’assistent, en fer-ho massa fàcil d’usar, hi havia hagut un curt circuit en el procés d’aprenentatge i ja no aprenien. Cal tenir molta cura amb això. Sembla que, i això és el que diu aquest psicòleg, els nostres cervells estan dissenyats per evitar pensar quan sigui possible, van sempre pel camí fàcil.\nNuria Hernández. Són mandrosos.\nAlex Beard. Sí, el nostre cervell és mandrós, i ho veiem quan fem servir aplicacions, preferim passar el temps fent coses repetitives i la gent fa servir això per atraure’ns, per intentar competir per la nostra atenció. Però s’ha demostrat que l’aprenentatge real requereix dificultat, si has d’aprendre t’ha de costar. I hi ha un concepte de “dificultat desitjable”, hi ha d’haver el just…\nNuria Hernández. Un repte.\nAlex Beard. Això, l’aprenentatge ha de ser un repte, però no massa complicat, perquè realment aprenguem alguna cosa. És una cosa molt òbvia pel que fa a l’exercici: si vols posar-te en forma, has de córrer, aixecar peses, és difícil. I per a la ment és el mateix: si no fem que la ment treballi no aprenem, de manera que no tot hauria de ser fàcil d’usar, sinó al contrari.\nAixò ho vaig veure en pràctica en una universitat a la qual vaig anar, anomenada “Quaranta-dos”, a París. És una escola de programadors als afores de la ciutat on els estudiants aprendran a programar, i és molt interessant. No cal pagar res, no cal tenir estudis previs, de fet, és per a la gent que ha deixat l’institut. I no hi ha professors.\n"Els cervells humans no s'assemblen en res a les intel·ligències artificials, són orgànics i rebels, aprenen interactuant amb l'entorn"\nNuria Hernández. No hi ha professors?\nAlex Beard. No, a “Quaranta-dos” no hi ha professors. En comptes d’això, l’aprenentatge s’organitza a través d'”Intra”, un entorn d’aprenentatge en línia que sembla un mapa com els que veuries a Star Trek. Quan t’apuntes a aquesta universitat comences a completar projectes en aquest entorn en línia. Quan en completes un es desbloqueja el següent, i el programari és molt intel·ligent i t’anima a col·laborar amb altres estudiants que estiguin a l’escola alhora que tu. A més, el lloc és preciós, sembla una cambra de servidors, ple de centenars d’iMacs brillants i d’obres d’art de grafiters i coses així, és genial, és futurista. Bàsicament, si un alumne s’embussa no té un professor que l’ajudi, sinó que acudeix a Internet per buscar un tutorial, mira un vídeo a YouTube, pregunta a algú o llegeix un manual. Han de fer front a dificultats mentre aprenen, no els ho posen fàcil. I així fan la feina cal que els permet aprendre de veritat tot això que volen dominar.\nAquí s’utilitzen les “P” de l’aprenentatge creatiu: trobar un propòsit, treballar amb els teus parells, passar-ho bé i treballar en projectes reals. I crec que, com que tenen dificultats, no només aprenen a programar, sinó que aprenen a aprendre a programar, la qual cosa els servirà de molt en les seves carreres en el futur.\nNuria Hernández. Vull proposar-te un joc. Imagina que estem en un videojoc on pots adoptar un paper, però aquest paper ets tu en el passat, com a professor. Si viatgessis al passat, què conservaries de tu com a professor i quines coses canviaries basant-te en les experiències que podem llegir en el teu llibre?\nAlex Beard. Penso molt en els nens als quals vaig ensenyar. En mirar enrere veig que triomfem, al menys, en una cosa. Tots els estudiants als quals vaig ensenyar van entrar a la meva classe un o dos anys per darrere pel que fa al seu nivell de lectura i escriptura. Tots ells van treure la nota necessària en els seus exàmens als setze anys i van poder passar al següent nivell de la seva educació. Però quan penso en això, crec que en realitat els vaig fallar, perquè la manera en què ho vam aconseguir va ser amb classes extra de llengua, ensenyant-los tècniques d’examen, refent els seus treballs moltes vegades, i sé que no tenien les habilitats i actituds necessàries per triomfar en el nostre món actual.\nNo els vaig inculcar aquesta passió, no els vaig convertir en persones que es poguessin expressar i comunicar amb la resta de món. I crec que moltes de les coses amb les quals els vaig ajudar per a aquest examen les hauran oblidat un o dos anys després. Tenim nivells d’alfabetització molt baixos, nivells baixos de benestar i no donem importància a la creativitat. Així que canviaria molt del que vaig fer a classe. Abans de res, aniria amb la intenció de construir relacions, relacions reals i profundes amb els estudiants, per entendre qui són i què els apassiona. M’agradaria conèixer la motivació que mou a cada un i quina és la seva major passió. És una cosa fonamental perquè vulguin seguir aprenent després: han de tenir passió per alguna cosa, com deia l’estudi d’en Ben Bloom sobre l’aprenentatge creatiu, si vas a centrar-te en això durant la resta de la teva vida. I en segon lloc, intentaria donar-los una educació més completa. M’agradaria que desenvolupessin la seva capacitat per pensar de manera crítica, voldria assegurar-me que desenvolupen la seva creativitat. Els ajudaria a aprendre com cooperar amb els altres i enfortir la seva intel·ligència emocional. No vaig fer res d’això quan els vaig donar classe, i crec que això és el que voldria veure en totes les escoles del món. I crec que és possible. A Xangai vaig veure quantíssim són capaces d’aprendre les nostres ments. A Silicon Valley vaig veure com podem utilitzar de manera creativa les eines que tenim per aconseguir el que volem.\nA Finlàndia vaig veure com podem aprendre a cooperar i col·laborar per construir una societat més sana i forta. I crec que és possible en tots aquests llocs, que era possible a la meva classe i que és possible a tot el món. Hi ha hagut altres grans revolucions de l’aprenentatge en la nostra història. Tenim la revolució cognitiva de fa cent mil anys, quan alguna cosa va canviar en els nostres cervells i va emergir el llenguatge, amb el qual vam començar a poder compartir idees i passar coneixements d’una generació a una altra. Després, fa uns vuit mil anys, la revolució de les escoles, quan aquestes van emergir com a institucions per ensenyar les noves tecnologies humanes: la lectura i l’escriptura. I fa uns cinc-cents anys hi va haver una altra revolució massiva en l’educació en què la impremta i els canvis en com vèiem la religió van portar a una alfabetització mundial de la qual encara ens beneficiem en el present. I crec que avui és possible una altra revolució. Si podem unir tot el que sabem sobre com funcionen les nostres ments, si podem utilitzar bé les nostres tecnologies i posar els professors en un pedestal com la professió més important de segle XXI, desenvolupant aquest potencial que tenim, el nostre únic recurs il·limitat, la intel·ligència humana, crec que estarem davant d’una revolució de l’aprenentatge. M’encantaria portar aquesta revolució a la meva classe si tornés a ensenyar.\n"Hem d'eliminar la idea que l'educació és una competició i permetre que els nens cometin petites equivocacions contínuament"\nNuria Hernández. Alex, moltes gràcies per aquesta conversa i per la teva investigació, que tant ajuda a pares, a professors i institucions educatives en general i que barreja aquesta visió meravellosa de la integració d’elements innovadors en l’educació amb l’aprenentatge natural que ens caracteritza. Moltes gràcies.\nAlex Beard. Gràcies a vosaltres per convidar-me.


Menú sense sal | Hui mengem - Entrenosotros | Consum\nUn menú baix en sal\nTomaques cherry torrades amb herbes provençals\n250 g de tomaques cherry\nLRenta les tomaques cherry, talla-les per la mitat i col·loca-les sobre una plata apta per a forn. Empolsa-les amb les herbes provençals. Ruixa-les amb l’oli d’oliva i torra-les al forn a 180ºC durant 30 minuts.\nTruites de riu amb fruita seca i herbes\n600 g de filets de truita de riu\n120 g de llima\n40 g d’oli d’oliva extra\n10 g d’ametles\n10 g de nous\n10 g de pistatxos\n5 g de timó\nEncén el grill del forn.Calfa en una paella la fruita seca durant 1 minut, sense deixar que es torre. Retira-la i pica-la lleugerament amb el ganivet. Mescla-la amb el pa ratllat, la mantega, el julivert i el timó. Ratlla un poc la pell d’1 llima, escorre’n el suc i mescla-ho bé.\nPinzella els filets de truita de riu amb oli d’oliva i incorpora-hi el pebre.\nCol·loca’ls en una safata o plata i cobrix-los amb la mescla de fruita seca, pressionant amb suavitat. Cuina’ls al forn davall del grill durant uns 5-8 minuts, fins que el peix estiga al punt i la crosta, daurada. Servix-ho amb l’altra llima tallada en gallons.\nCrumble de prunes amb timó\n30 g de sucre de canya moré\n150 g de pa d’espècies fresc\n10 g de mantega sense sal per a la safata\n3 branquetes de timó de llima\nPrepara una infusió amb el pal de regalèssia i l’aigua. Porta-la a ebullició i després mantín-la a foc lent durant 10 minuts. Retira’l i reserva’l.\nEncén el forn a 180ºC. Selecciona les prunes i renta-les amb rapidesa. Eixuga-les. Desfés el timó.\nUnta amb mantega una safata per a pastís d’uns 23 cm de diàmetre. Disposa-hi les prunes. Repartix el timó i les espècies, el sucre moré, el suc de llima i la infusió de regalèssia. Cuina-ho al forn durant 15 minuts. Mentrestant, passa el pa d’espècies per la batedora fins que n’obtingues una sèmola.\nRetira el motle del forn, encén el grill i estén la sèmola sobre la fruita. Distribuïx-hi la mantega en làmines molt fines i cuina-ho al forn de 4 a 5 minuts més.\nInformació Nutricional (per ració


Pal·liar la situació de necessitat material i de vulnerabilitat durant la Covid-19 - Calderí\nIniciOpinióPal·liar la situació de necessitat material i de v...\nPal·liar la situació de necessitat material i de vulnerabilitat durant la Covid-19\nConfessem que mai hauríem imaginat haver de gestionar una pandèmia des de la política municipal. En alguns casos podem liderar accions, en altres casos només podem acceptar les normes que deriven del PROCICAT i intentar pal·liar la situació de necessitat material i de vulnerabilitat de les famílies calderines.\nAvui destaquem que en l’àmbit dels Serveis Socials, un equip de professionals està oferint atenció i ajuda a persones i famílies en risc d’exclusió social per millorar la seva qualitat de vida, donem suport a les persones i a les famílies amb més necessitats econòmiques a través de prestacions per a despeses urgents i bàsiques i les persones transeünts estan sent ateses amb regularitat. Mantenim i potenciem el Servei d’Atenció a Domicili (SAD) basat en ajuda a la higiene personal i neteja de la llar i hem ampliat el servei de teleassistència a la franja de + de 65 anys. Seguim oferint els ajuts de Menjador Escolar i els ajuts per material escolar i llibres, colònies i crèdits de síntesi. Un dels serveis que també està tenint molta demanda actualment és el Rebost Solidari d’Aliments, el servei de distribució d’aliments coordinat entre l’Ajuntament i les entitats calderines de Càritas i Creu Roja. Durant el confinament total vam fer entrega dels aliments a domicili amb ajuda de voluntaris i dels operaris d’esports de l’Ajuntament.\nMés específicament, dins l’àmbit educatiu, només la posada en marxa de les escoles amb tasques orientades a la prevenció del risc de contagi ja ha suposat una inversió de 20.000€, tot i que personal de la brigada municipal també ha ajudat en aquestes tasques. A les escoles Farell, El Calderí i Montbui s’ha col·locat un contenidor marítim per emmagatzemar-hi material i mobiliari i alliberar així espai per a la docència. S’han lliurat 41 lots de materials als centres per fer-lo arribar a les famílies més desafavorides i es va dotar de suport tecnològic a 127 famílies. Vam assumir les quotes del servei d’escola bressol municipal durant el tancament i actualment, si hi ha un cas de confinament d’algun grup escolar dels centres educatius municipals, les quotes escolars es descomptaran.\nEn definitiva, acompanyem tan bé com podem a les famílies que més pateixen en aquest procés tan dur. Ens en sortirem!


ULTIMA HORA: PP, PSOE i C's aproven el suplicatori d'Homs - Per Catalunya\nEl 9N ja té un carrer a un poble de Lleida\nPP, PSOE i Ciudadanos donen suport avui dimarts a la tramitació de suplicatori per investigar el portaveu del PDC, Quico Homs. Ho faran a la comissió de l’Estatut del Diputat on es tramita aquesta petició que ha cursat el Tribunal Suprem amb l’objectiu de depurar les responsabilitats de l’exconseller i ara diputat del Congrés en l’organització de la consulta sobiranista del 9 de novembre del 2014. Està previst que la votació es dugui a terme aquest mateix mes.\nHoms ja va comparèixer dijous passat, a porta tancada, davant els membres de la comissió que són un per cada grup parlamentari. El diputat català va declarar que es tracta d’un procés polític impulsat des del Govern.\nEncara que només hi ha un diputat representant cada partit, en aquesta comissió funciona el vot ponderat, això vol dir que cada un representa els vots del seu grup en el Ple, de manera que tot apunta que la Comissió acabarà tramitant el suplicatori perquè hi donen suport el PP, Ciutadans i el PSOE, que sumen 250 diputats.


Ferme auberge à la colline Le Thillot França - Ofertes d'hotels amb els MILLORS DESCOMPTES EN LÍNIA\n23 route du Grebiay, Ferdrupt, Le Thillot, França, 88360 - Veure al mapa\nPer als viatgers què vulguin captar les imatges i els sons de Ferdrupt, Ferme auberge à la colline és l'el·lecció perfecta. Des d'aquí, els viatgers poden gaudir d'un fàcil accés a tot el que aquesta viva ciutat ofereix. Amb la seva bona localització, l'hotel ofereix fàcil accès a les destinacions obligades de la ciutat.\nFerme auberge à la colline ofereix un servei impecable i compleix amb totes les exigències dels més experimentats viatgers. Per anomenar algunes de les comoditats de l'hotel, hi ha Wi-Fi gratuït en totes les habitacions, aparcament de cotxes, restaurant.\nGaudiu de les comoditats d'alta gama com ara calefacció, escriptori, balcó/terrassa, articles de tocador, plat de dutxa per tal de relaxar-vos després d'un cansat dia. L'hotel ofereix moltes oportunitats d'oci úniques, com jardí. Descobreixi una encantadora mescla de servei profesional i ampla gama de característiques a Ferme auberge à la colline.\nTots els tipus de viatgers (81) Parelles (55) Viatgers en solitari (6) Famílies amb infants petits (5) Famílies amb infants grans (1) Grups (15)


Notes de Brussel·les » Print » Ernest Lluch, la joventut del món\nErnest Lluch, la joventut del món\nPosted By Raimon Obiols On 21 November 2010 @ 9:48 In Semblances | No Comments\n A finals del 79 vaig ser uns dies a Milà amb l’Ernest Lluch, i visitàrem Riccardo Lombardi, mític resistent antifeixista i dirigent de l’ala esquerra del partit socialista. Ens rebé a la Universitat, després d’un debat en una aula plena d’estudiants; estava a punt de fer vuitanta anys i fumava, a mig matí, un llarg toscano. La cosa impressionava sabent que, detingut per la milícia feixista quan repartia octavetes a la sortida d’una fàbrica, tenia un pulmó inutilitzat per les pallisses dels squadristi de Mussolini.\nRecordo el compliment que li féu l’Ernest que, com jo, mai no havia aconseguit fumar-se més que un prudent mezzo toscano, i la resposta que donà Lombardi: “la política rejoveneix”.\nTenia, en efecte (ho vàm comentar amb l’Ernest), exactament el mateix aspecte que trobàvem a casa nostra en homes i dones més grans que nosaltres, actius en la república i la guerra civil, l’exili o la clandestinitat antifranquista. Sovint tenien al darrere una història de penalitats, però mantenien una radical i alegre vitalitat, perseverant en el neguit de l’acció amb els altres i pels altres, fent i refent, com modestos sisifs, entre esperances i desil·lusions, l’incert combat per sortir del temps de la foscor, la ignorància i l’odi.\nHavien convertit la vella màxima burgesa de “la caritat ben entesa començaper un mateix” en la idea inversa: l’egoisme ben entès comença per la generositat d’obrir-se als altres i de treballar pels altres. Això els feia joves. “No és només la política”, recordo que vàrem comentar amb l’Ernest després de la conversa amb Lombardi; “són les passions de la vida activa, el neguit de conèixer i d’actuar, d’avançar…”.\nFa pocs dies vaig llegir un article de Manuel Cruz (“Amar la duda”, El Pa? 26/10/10), que em féu pensar en el dia que vaig conèixer l’Ernest i en la nostra primera conversa. Aleshores érem estudiants, ell a Econòmiques, jo a Ciències. Havíem intervingut en un centre cultural gracienc, crec que parlant del Penedés i vàrem anar a fer una cervesa al bar de la plaça de Gala Placídia on sovint recalava Pere Quart amb el seu gos.\nLluch es queixava irònicament d’alguns dels condeixebles que “estaven de tornada de tot sense que se sàpiga d’on tornen”; de la mateixa manera que Cruz, professor de Filosofia, parla en el seu article de la “tenaç resistència a deixar-se sorprendre” que descobreix en molts dels seus coetanis.\nDeu anys després de la seva mort, i suposo que això els deu passar a molts dels que el conegueren, a l’Ernest el veig radicalment jove i nou, just el contrari del que em passa quan evoco els qui ordenaren i executaren la seva mort, infinitament més antics.\n“L’odi és més vell que l’amor”, deia Freud, assenyalant l’evidència d’una història humana feta d’ horrors i estupideses, i la complexa, contradictòria i sovint impotent lluita dels homes per superar-los. Els mals vénen de l’ânerie humana, deia Montaigne. Ânerie: com traduir-ho? No ho sé, però ve d’ase. Ara: aés questa la condició immutable de la vida dels homes, el nostre destí permanent i fatal? Jo veig en Lluch i en la seva mort el símbol d’una negativa radical a aquest fatalisme. Voraç de lectures, converses, discussions, dades, acudits, tafaneries, coneixences i amistats, l’Ernest Lluch era essencialment jove i modern, incitador de futur, amb la seva veu i la seva mirada sempre iròniques, irradiant l’optimisme savi de la intel·ligència.\nEn aquest sentit, la mort d’Ernest Lluch no fou absurda; tingué un significat, per bé que terrible, que ens parla del mal i de la estupidesa. No em refereixo principalment al conflicte basc, i espanyol, que va estar en l’origen del seu assassinat: aquí valen les paraules d’Azaña en el seu discurs de 1937 a Barcelona, evocant la “lliiçó dels morts”, que “ens diuen que no tenen odi i ens adrecen el missatge de pau, pietat, perdó”.\nEm refereixo al conflicte més essencial de la nostra història humana: entre la ignorància, l’odi, el menyspreu i la violència desinhibida per les causes i identitats “sagrades” i, al seu davant, la lluita contra corrent a favor de l’autonomia humana, la democràcia, el treball i el coneixement, la superació pogressiva de la nostra ânerie, la sortida dels temps obscurs, la joventut del món.\nURL to article: https://www.noucicle.org/obiols/?p=3171