Les regnes del destí: 2009\nQue l'Atila canti ( i entoni) abans de saber parlar, i que xuti la pilota com si fos tres anys més gran.\nQue la Indianeta i l'Atila es reconciliin i s'abracin després de pegar-se.\nFer una guerra de coixins al llit.\nFer croquetes amb la Indianeta, i acabar ben plens de farina arrebossant-les.\nQue l'Atila devori les croquetes al crit de "mmmmm...qué bueno!"\nInventar-se contes on apareixen ells, els seus amics, i el Mickey Mouse (i que no falti la Minnie, l'Ànec Donald, ni el Pluto...ni el Goofy!)\nQue de bon matí l'Atila et faci una abraçada i et vagi donant copets a l'esquena.\nDespertar la Indianeta cantant una versió adaptada del "Bon dia" dels Pets, o "Res no és mesquí".\nFer entrar l'Atila a l'habitació perquè desperti la N (és l'únic que ho aconsegueix a la primera).\nJugar a fer-se pessigolles. A fer puzzles. A pintar amb els dits. A fer el cavall i l'elefant.\nAconseguir que s'adormin.\nXerrar amb la N. després que s'adormin.\nLes millors àries d'amor (II)\nSi parlem d'amor suïcida, val la pena remarcar l'"Edgardo" Carreras. Quan l'Indiano era petit i el portaven a l'òpera, sempre es preguntava com podia el tenor seguir cantant, i en registres tant aguts, després d'haver-se clavat una daga:)\nDesprés també hi ha l'amor més agut (9 mítics Do!), i el més còmic, de "Tonio" Flórez\nPerò si hi ha una passió veritable és la del gran "Rodolfo" Alagna. Qui no se senti emocionat té sang d'orxata. Indiano dixit.\nLes millors àries d'amor (I)\nQuè pot igualar, en termes musicals, el cant d'amor desesperat de "Cavaradossi" Aragall...\nO la profunda tristesa de "Felip II" Ghiaurov...\nL'Indiano només sap que ha après a estimar aquestes melodies durant anys, i el continuen commovent.\nEm diu el porter quan veu que he trobat muntura a l'estació de bicing aquest matí -roda fluixa, direcció torçada, però canvi lleuger.\nEm diu la cruïlla de cada matí, on trobo la mare de cada matí. Porta una menuda a la ma dreta, i un somriure cansat, i una feminitat potser oblidada, que es torba quan se sent observada.\nDiuen els carrers de vianants que travesso amb roda lleugera. Arribo al peu del coll, em trec l'americana. Enfilo Major de Sarrià deliciosament buit de trànsit, amunt, amunt. A la plaça dalt el coll, la quiosquera somriu i m'allarga el diari.\nAmunt, que la vida fa pujada, i no hi ha res millor que fer camí i arribar al cim.\nHa costat, però l'Indianet, des de fa 4 dies, per fi, ha entès que l'horari havia canviat, i ha decidit llevar-se més tard de les 6 del matí.\nL'Indiano comença a "ser persona" de nou.\nTant, que l'altre dia, quan l'esbós de somriure tímid de la Laura sortia per la porta, i enfilava carrer avall. L'Indiano li va dir:\nElla es va aturar, es va girar.\n-"Gràcies" va dir l'Indiano.\n-"Per fer pujar aquesta petita"\n-"Però si fa molta bondat..."\n-"Molt bé, molt bé"\nL'Indiano sempre ha pensat que el mínim que es mereix qui passa tantes hores del dia educant els seus churumbeles és un "gràcies".\nPons (còmica contracció de "pues" i "doncs" de la Indianeta) això. Gràcies. A totes.\nEn Jordi Graupera, que alguns coneixen des que col·labora en tertúlies a RAC1, i que alguns vam descobrir en un excel·lent llibre de Converses amb Xavier Sala i Martín, té l'Indiano fascinat amb aquest fragment que va escriure fa uns dies, a propòsit de la seva experiència d'estudiant a la New School for Social Research de Nova York. Vet aquí:\n"(...) El que és realment diferent, el que ha deixat en evidència la meva carrera acadèmica -si és que es pot dir així, a hores d’ara- són els estudiants. La voracitat. La gana. Les hores. La mirada inquisidora contra els professors i el què diuen. Les preguntes desacomplexades, les discussions obertes. La professionalitat amb què estudien, es preparen les classes i defensen un discurs. La solidesa dels seus arguments i la rapidesa amb la qual accepten que han comès un error i rectifiquen. La llibertat amb la qual fan i són. “No em parlis gaire de la teva beca, Jordi, jo pago 30 mil dòlars l’any per estudiar aquí. Els matins vaig a New Jersey a donar classes a un Institut”.\nTorno cap a casa provant de recordar la quantitat de coses que creia haver après a la gespa que envolta la facultat de Dret de la Universitat Autònoma, als bancs freds del claustre de la Universitat de Barcelona i al bar de la Universidade Católica de Lisboa. Em revé una melodia de Llach, però no consegueixo trenar la lletra. M’he promès no menysprear ni qui soc, ni què he fet, ni el que m’ha donat el meu país. Hi ha la temptació de la distància: la que magnifica el gust del fuet i menysté la qualitat i les forces del país. No, no faré això. Jo soc el país també, el seu gustós porc i la seva anarquia. És meva la principal responsabilitat, però hauria agraït que algú m’hagués ensenyat el meu deure a ser millor. Ni que fos pagant 30 mil dòlars l’any. Els val.\nCanturrejo Llach mentre obro el Leviathan de Hobbes i sóc transportat 20 minuts dins del vagó que em duu a casa."\nLes negretes són de l'Indiano. Podeu llegir l'escrit sencer aquí. Recordeu el seu nom: Jordi Graupera.\nSituació crítica: són les 8 de la tarda, s'ha fet tard, els churumbeles estan amb gana, i l'Indiano encara no s'ha posat a fer el sopar.\nLa N. està despenjant la roba, procurant que la tramuntana no se l'endugui a la roba i a ella.\nEls churumbeles s'estan barallant per una pissarra màgica de la Barbie. L'Indianet, amb les celles còmicament arrufades, abraça la pissarra amb força i li diu a sa germana: "¡ES MÍO!". La Indianeta mira de prendre-li la joguina estirant-la per una nansa, i xisclant amb ganes. L'Indiano es mira l'escena de cua d'ull, ajupit davant la porta de la nevera oberta, observant el trist panorama que li ofereixen els prestatges. Fins que uns daus de patata bullida que veu en un racó l'inspiren.\n-"Ep, bitxos! Mireu, mireu que el Pare farà màgia!"\nEls churumbeles corren cap a la cuina.\n-"Seieu aquí!", els diu l'Indiano, que ha posat un parell de cadires a la cuina, a una prudent distància del marbre i els fogons.\nI aquesta és la recepta.\ndaus de patata bullida\nMolt de teatre i onomatopeies!\n-Es trenquen els ous deixant-los caure dins un bol des d'un pam d'alçada- Ohh....Ohhh\n-Deixes que els nens batin uns mica fent soroll de batedora\n-Els daus de patata cauen dins els ous batuts com la pluja- ploff, ploff...\n-El formatge ratllat cau de mooolt amunt, volant com les papallones.\n-L'oli s'escalfa, hem d'anar amb compte!\n-Un cop dins la paella, els ensenyes com l'ou va quallant, sempre amb distància.\nEl moment màgic, tombar la truita : Tachán!\nMai l'Indiano no havia tingut un públic tant entusiasta i atent a tot el procés\nEtiquetes: gastronomia, personal\nSempre que l'Indiano intentava explicar què era un "Aviador", li costava fer-ho entendre als interlocutors catalans.\nHauria d'haver estat fàcil d'explicar per ell, donat que va tenir uns cinc "aviadores" al seu càrrec, i a un, fins i tot, el va arribar a conèixer en persona. Però no, no era fàcil d'explicar.\nFins que l'altre dia, "fullejant" per internet un dels grans diaris de l'Altiplà, va trobar una notícia, que tant li ha de servir per explicar-se millor. Senyores i Senyors, els "aviadores" són això.\nEtiquetes: consultoria, humor, Mèxic\nLa nostra recompensa es troba en l'esforç i no en el resultat. Un esforç total es una victòria completa.\nHamburgo y Toledo\nCiutat de Mèxic, algun dia de 2005.\nSona el telèfon. Quin sona?, pensa espantat l'Expatriat. Té tres telèfons a la taula que queda al seu darrera. El telèfon "normal" (dos filtres de secretàries), l'inalàmbric de recent instal·lació, i La RED. L'aparell de La RED és més gros, tot i que del mateix color gris que el normal. Quan sona La RED ha de córrer cap a ella, perquè el truca algú, sense intermediació protocolària de secretàries, de la mateixa categoria o de categoria superior en l'escalafó de l'Administració.\nExisteixen trucades especialment temudes. Podria ser que el truqués el Contralor Interno (una figura administrativa barreja d'Interventor i Fiscal Anticorrupció). Podria ser el Jefe, que després de diversos dies sense pelarlo [fer-li cas], li volgués encarregar una feina urgentíssima, com ha estat el cas fa una estona. Fins i tot podria ser el Director General de l'IMSS, que té a càrrec més de 300.000 treballadors, i un pressupost molt superior al de qualsevol Secretaría [Ministeri].\n-Órale, Pinche Berenguer, ya deja de hacer como que estás trabajando!\nBuff, sospira l'Expatriat, sentint la veu de l'Enfant Terrible, etern bromista.\n-Venga Luis Miguel, no chingues, que ando con un trabajal. ¿Que no sabes que para esta tarde me pidió el Jefe un reporte sobre la mora en las subdelegaciones de todo el Valle de México?\n-Seguro que al cabrón ya se lo tienes todo hecho. Acá abajo en Tokio te esperamos Chucho y yo.\nL'Expatriat penja, baixa per les escales, i saluda a les recepcionistes tot sortint al carreró. Allà es troba la inmensitat humana de l'Enfant Terrible de l'IMMS. Molt de poder. Un nen gran amb una gran metralleta. L'Expatriat, quan el veu, pensa que té la sort d'haver-hi de tractar només per a temes informals, i no per a temes de feina. El que per a ell és una mole simpàtica, per a d'altres (col·laboradors, subordinats, proveïdors) és un malson. Avui el Luis Miguel està d'un humor excepcional, i amb ganes de broma.\n-Vamos por unas carnitas, güey!\n-¿Carnitas a estas horas, Chino? Pero si ando apenas terminando de desayunar.\n-Ya probaste las de aquí merito, en Hamburgo y Toledo?\n-Pues vas a ver...\nAnys més tard, l'Indiano encara somia en aquells tacos de carnitas, introbables a aquesta banda del charco.\nFotos: The Masa AssAssin a Flickr.com\nPetits contes suïcides (III). Dies de pau\nEls dies de pau s'havien acabat. Ja feia massa mesos que esquivava la seva sort.\n-"Ho sento Xavier", li havia dit aquell matí la seva última esperança, que vestia l'habitual trajo gris i corbata grana. "No et podem donar més crèdit: això ja ha de passar al Departament de Riscos, i et vull estalviar un disgust: segur que ens diran que no ¿Perquè no ho parles amb la Mercè i feu una hipoteca del pis?"\n- "No ho sé", va dir posant-se la ma sobre l'esternó, intentant controlar-se. "És que és dels meus pares, i son grans, i em sap greu. Ho pensaré. Sisplau no en diguis res a la Mercè, si truqués."\n-"Tranquil, Xavier", va dir la seva apagada esperança amb un somriure professional matisat de tristesa.\nVa entrar a l'església que hi havia una mica més enllà, arribant a la cantonada. Va caminar maquinalment cap a primera fila entre els bancs deserts. Ell, ateu convençut, escèptic confés, trobava pau a les esglesies buides, a mig matí. Allà, a ningú no li extranyava veure'l plorar una estona. Allà, podia parlar amb els seus difunts, i trobar un bri d'esperança. Allà, els seus maldecaps el deixaven tranquil. Era un bon lloc on anar quan no sabia on anar.\nDe fet, i des de feia ja vuit mesos, no tenia enlloc on anar, quan, impecablement afaitat, sortia al carrer, feixuc, perlat de suor, arrossegant la seva panxa, amb la ridícula mariconera creuada. Des de que el fons de capital risc s'havia cansat d'invertir, ell sabia, igual que els altres companys, que la seva feina penjava d'un fil anguniosament esprimatxat per la baixada de vendes. Primer li va tocar a ell i al Capdevila, i els altres seguirien uns mesos més tard.\nEls alemanys s'havien comportat, i la indemnització li havia servit per amagar a tothom la seva pregona vergonya de desocupat. Ara, incapaç d'afrontar el seu futur erm, carregat de responsabilitat, ofegat per la bola de neu de mentides que havia anat creixent descontrolada, no sabia cap a on caminar. No li havia dit res a la Mercè, que fantasejava amb un fantàstic viatge a Irlanda amb els nens, la propera primavera, i continuava, per al seu desesper, comprant coses de marca, perquè "allò de les marques blanques no pot ser bo."\nVa caminar per Mare de Déu del Coll avall, com si les seves cames el portessin sense que ell ho volgués. Es va aturar a la cantonada amb Baró de la Barre, i va tirar a una bústia les tres cartes de comiat que havia escrit aquella matinada passada -una per la Mercè, l'altra pels nens, l'altra per al seu amic Guillem-.\n"Alea Jacta Est", va pensar mentre sentia com queien les cartes dins la bústia, tot esguardant, allà baix, el Pont de Vallacarca.\nPetits contes suïcides (II). Roma bé val una missa\nEs va llevar amb ressaca, i va arrossegar als peus cap a la cuina. A la nevera hi havia mig entrepà mossegat, que ella mateixa havia deixat la nit passada -tot just ara ho recordava-. El va agafar amb intenció de clavar-li queixalada, però li varen venir basques. Va obrir una cervesa i se la va beure amb delit, en tres grans glopades llargues, intenses.\nIntensitat. Quan era petita sempre li demanaven aquella mateixa intensitat, i ella, menuda, atlètica, corpulent, corria i picava la bola amb tota la seva ànima. El revés, aquell revés a dos mans era superb. Ara ja no tenia ganes ni de donar classes als nens. N'estava farta. Havia crescut en pistes de tennis, emmig de tornejos, suor, vestidors, dieta, abandó.\nMai no els perdonaria que l'haguéssin deixat allà, a l'intempèrie, exposada al fracàs, i sense joventut. Sense regals, sense treva. Li era igual que la vida dels seus pares hagués estat dura, i haguéssin hagut d'emigrar. No els perdonava els crits, les borratxeres, els insults que ella i la seva germana sentien des de l'habitació.\nEn Demian havia estat la seva llum durant aquells dos darrers anys. Va ser ell qui la va treure del pou d'alcohol on es llançava cada diumenge al migdia, després d'acabar el seu torn de nit a la benzinera del poble. Va ser ell qui la va portar a Paris amb autocar, i aquells tres dies varen ser els més a prop que ella havia estat mai del paradís, explorant dia i nit la ciutat i els seus cossos.\nSempre li havien agradat aquelles espatlles una mica caigudes i l'aire distret i reflexiu del Demian. Aquella inseguretat tant segura. La mateixa seguretat amb què ahir la va deixar. Li va dir que prou, li va dir que no s'enganyessin més, que no estaven bé, que la vida al seu costat no era "divertida" Què necessites? li va preguntar, i ell va dir: una altra paulaner. Ja s'havien begut sis paulaners. Aquesta és la darrera, li va dir, ves-te'n. I va córrer a abraçar-lo, i li va enfonsar el cap al pit, com feia amb el seu pare quan perdia un partit, els dies que el seu pare la podia venir a veure. Va pensar en el seus pares, que deveien estar ofegant-se en paulaners a la cantina del centre, al costat de l'estació de Jungfernstieg. També va pensar en la seva germana, que a aquelles hores devia estar rodant algun anunci. Ella, ella tenia la mirada clara i els llavis carnosos, però era massa baixeta per fer de model. La seva germana, en canvi, era com un cigne, i tot el que ella tenia de rabassuda ho tenia sa germana d'estirada.\n¿Què li quedava, ara que en Demian havia sortit per aquella porta? Res. Només buidor. Només les seves amigues llunyanes que continuaven a l'Institut que ella havia deixat per córrer darrera una pilota. Va anar a buscar les caixes de diazepam a la farmaciola. La seva mare en necessitava feia anys per dormir quan sortia de netejar oficines, a les 5 del matí. Va buidar toootes les pastilles dins un bol. I va caminar, ingràvida, cap al moble bar. Li havien dit que seria com una gran borratxera, i que no es despertaria.\nQuan s'ajupia va sentir el "tiritún!". "Tiritún, Tiritún!" insistia messenger. Es va acostar al seu portàtil.\n-"Hola Oksana!", li deia el missatge. "Avui hem ensenyat la teva foto als nens! I ens han dit que t'esperen, que ja només falten 5 setmanes perquè vinguis!"\n-"Que bé!" va respondre entre llàgrimes.\n-"Mira la foto que els hem fet avui".\nAllà estaven, dues criatures, que esperaven les seves carícies. I aquella família romana encantadora que tant havia insistit, malgrat la seva manca d'experiència, en que els anés a fer d'Au pair.\nVa buidar el pit plorant llargament. Aquells dos somriures li deien: "Ens faràs alguna classe de tennis?". Va agafar el seu peluix, la seva pilota de la sort, ja grisa i pelada pels anys, i se'n va anar a dormir alleujada. Roma bé valia una missa.\nInspirat pel Post : "Finale" de Pedro Lluch\nPetits contes suïcides (I). 100 iardes de seda dental\nAnys més tard, davant el mirall del bany, mirà amb fredor l'envàs buit de seda dental, i recordà aquell matí llunyà en què el seu pare el portà a conèixer el gel.\nSense seda, va pensar, sí, unwaxed. Total, pel que li havia de durar, no calia gastar-se diners en una seda dental gaire exquisida. Tot just sortien de menjar unes extraordinàries pizzas a la piedra en aquell llogarret turístic de la Patagònia Argentina que era El Calafate. Li havia quedat alguna cosa que el molestava entre les dents, havia entrat a una farmàcia, i li havia fet gràcia aquell envàs hexagonal, i aquella mesura: 100 iardes.\nAl vespre, a l'habitació, mentre s'aplicava a netejar-se les dents amb la seda, sentia la televisió engegada, sotmesa al persistent zapping del seu germà. L'endemà era el dia.Visitarien una glacera que quedava més lluny -el nom avui no el recorda-. Ja havia sentit reiteradament les instruccions de vigilar de no caure a l'aigua. Era tant glaçada, deien, que en dos minuts d'estar-s'hi cap persona no en sortia viva.\nS'havia acabat la misèria, i s'acabava una època tèrbola, se suposava. Però tot seguia igual, en aparença. De fet, tot plegat el fastiguejava. El fastiguejava profundament aquella misèria emocional, la paràlisi que impedia a aquella trista família encarar separats aquella nova vida que els esperava. Era l'últim gran viatge familiar que feien, i tot el que hi havia eren tòpics, silencis, retrets, sempre revestits d'una freda i exquisida, dura formalitat. Tots plegats feia massa anys que jugaven la mateixa comèdia, i eren incapaços d'aprofitar la ocasió per dir-se i dir a l'altre que sí, que la vida a vegades era fotuda, però que s'estimaven, i que continuarien estimant-se, i que desitjaven que en la nova etapa els anés bé.\nA ell, particularment, li havia tocat fer la comèdia més gran, la del bon fill i l'estudiant modèlic. No s'enganyava: ell era el primer intèrpret d'aquella banda sonora vital de trista por i d'incomunicació. No s'enganyava: ja en tenia prou.\nEl mètòde era perfecte: la barana oberta a popa, un saltiró per anar a petar entre l'escuma i els remolins provocats per l'hèlix en l'aigua glaçada. Mantenir-se el major temps possible sota l'aigua. El vaixell, havia de virar, l'havien de localitzar entre l'escuma. No hi hauria temps. Dos minuts. Havia d'aguantar dos minuts sense que el traguessin de l'aigua.\nNo els havia dit res, no. A ningú. No havia parlat a ningú de les seves hores, dies, nits, setmanes d'atonia sense sentit, de fredor a la pell, d'inutilitat, de ràbia i fàstic. Tant se li'n fotia tot plegat. Bé, no, hi havia els seus avis, la seva mirada càlida i el seu sentit comú bàsic i despullat de retrets. Hi havia els gegants de la seva infantesa que intentaven aturar-lo.\nEs va quedar sol, per fi, a popa, després de les estúpides fotos de rigor per l'album familiar. Va dubtar, de nou, com altres vegades. Tot i que hi havia un pas tancat amb una cadeneta, era fàcil saltar. Seria suficientment potent el salt, però?\nAmb un gest distret va treure de la butxaca l'objecte extrany que el molestava: era la seda dental. Se la va mirar. Tant petit i tant pràctic. Pràctic. Allò era una putada per a ells, era molt poc pràctic. Treure el cos d'emmig de l'aigua glaçada. Autòpsia, forenses, preguntes. I sobretot, sobretot, la repatriació del cadàver. Caríssima. Massa complicat. No els ho podia fer.\nEs va allunyar de popa i va anar cap a dins, a continuar la seva vida de pantomima.\nNo li falta un dit com al Lula, ni té les faccions indígenes de l'Evo Morales, ni la retòrica abrandada de l'Hugo Chávez.\nNo és d'esquerres -oh pecat!- sinó democristià.\nForma part d'un partit, fundat l'any 39, que ha estat i continua sent la única alternativa sòlida al sistema de dictadura perfecta (Vargas Llosa dixit) que representa el PRI.\nVa haver de jurar el seu càrrec emmig d'una contrareforma organitzada per un mal perdedor.\nHa tingut els nassos de donar diversos cops de puny a les xarxes de narcotràfic.\nHa maldat per fer canviar un sistema d'Administració Pública escleròtic, una política fiscal esquifida, i una gestió de l'energia ancorada en tòpics populistes.\nFa pocs dies va arribar a l'equador del seu mandat (a Mèxic els mandats presidencials són de 6 anys), i, com és costum a l'altiplà, va dirigir un missatge als ciutadans.\nEmmig d'una Amèrica Llatina segrestada per discursos i polítiques neopopulistes inspirades en la pitjor demagògia, l'Indiano voldria rescatar algunes paraules sàvies d'aquest discurs, tot i saber que això que farà és pecat, gairebé tant com mostrar simpatia per la causa jueva.\nAlgunes frases del discurs de Calderón:\n“Soy el primero en reconocer que a la vista del México al que aspiramos, lo logrado es claramente insuficiente. Que a este ritmo tomaría muchos años y, quizá décadas, el poder vislumbrar en hechos concretos el México que queremos. Que por muchos que han sido los esfuerzos por mitigar la pobreza, cada crisis alimentaria o económica como las que vivimos, representa un nuevo golpe a las posibilidades de vida digna de millones de mexicanos.”\n“Sí, sé que es muy difícil cambiar. Es tan difícil que por eso México, en alguno de sus rubros esenciales, no ha podido cambiar en décadas. Hoy tenemos que hacerlo, porque además ya no quedan otras alternativas, porque el tiempo y los recursos se nos agotan, porque las necesidades de la población son cada vez más apremiantes. Hoy, cambiar de fondo no sólo es la mejor, sino la única alternativa."\n“Tenemos que hacer más con menos. El gobierno federal será el primero en poner el ejemplo. Mi gobierno no pedirá a nadie un esfuerzo que antes no haya hecho en su propio ámbito. Una vez que el gobierno federal haya puesto la muestra y mostrado en los hechos que está dispuesto a hacer mucho más con menos, podrá, en justicia, pedir a la sociedad su parte para esta tarea común”.\nA Mèxic, més enllà de morts i de desastres, també hi ha el sentit comú, aquest que mai no ha tingut gaire bona premsa.\nFont: www.eluniversal.com.mx ; les negretes són de l'Indiano.\nEscrit per Berenguer 13 comentaris: Enllaços a aquest missatge\nQui sap si El Güero continua a la cantonada de Insurgentes i Michoacán, ha pensat aquest matí l'Indiano.\nEn aquells temps mexicans, cada cop més llunyans -com n'és d'indiferent el temps als sentiments i als records- l'Expatriat es curava l'enyor entrant a "La Naval", un clàssic entre els clàssics de les botigues de vins i queviures d'ultramar. Allà, per un preu escandalós -és sabut que l'enyor belluga molts diners- s'hi troben bons priorats, i sobretot una acurada selecció de manchegos.\nTant entrant com sortint, l'Expatriat es fixava en aquell bolero (netejabotes), tant curiós, sempre amb la seva camisa gruixuda de quadres vermells, la seva gorra de beisbol, els seus cabells blancs, el gran nas de patata envermellit pel sol de l'altiplà, i , sobretot, la seva pell blanquíssima.\nAl D.F. hi ha un munt de boleros pels carrers dels barris on la gent es pot permetre pagar 12 pesos (uns 60 cèntims d'euro) perquè li deixin les sabates ben lluentes. Al començament, la mentalitat benpensant europea fa que es vegi l'afer amb una certa angúnia "¿Algú agenollat que et llustra les sabates, i enmig del carrer? Uix no!". Al cap del temps, un cop tropicalitzat, l'Expatriat trobava que aquell era un bon afer per ambdues parts. Ell duia a les sabates netes per molt poquet, i donava feina a gent que volia treballar.\nComentant el tema a en Fausto, va resultar que el bolero en qüestió era un dels mites del barri. Es tractava ni més ni menys que del Güero, que segons deia la llegenda, havia netejat habitualment les sabates al Cantinflas mateix, que tenia les seves oficines allà a la vora. Des d'aquell dia, l'Expatriat se'l va mirar amb més curiositat encara, tot calculant que per la seva edat, la llegenda era perfectament possible.\nUn dia va decidir anar al Güero a que li fes una bona boleada. Un cop assegut a la trona, però, l'Indiano va acceptar el diari que amb gest mecànic li va allargar l'home, i va mirar al seu voltant -el bronzit intens del trànsit d'Insurgentes, la façana mig enfonsada de l'altre costat del carrer, la vorera irregular, apedaçada, bruta-. Després va mirar avall, i va veure aquell avi, que podria ser el seu, treballant amb desfici per deixar-li les sabates lluents. Va sentir com li pujava des del pit una intensa onada de tristesa i vergonya, que li va impedir encetar la conversa que hauria volgut. Així que va esperar que acabés, va intentar curar-se l'esperit culpable donant-li un bitllet vint pesos, va musitar un "que esté bien", i va marxar.\nMadoff segons Pere Calders\n"Això dels deutes -deia l'amic-, la gent s'ho mira a l'antiga i hi ha poques persones que els sàpiguen treballar. Cada deute (si no correspon a malalties) representa que s'ha adquirit alguna cosa. És una possessió condicionada, provisional si tu vols, però l'objecte conquistat o el desig satisfet són ben reals. Fixa't que, generalment, qui té molts deutes té també moltes coses i que, si no s'atabala, viu millor que els altres."\n-I què vols dir amb això de fer-los treballar?- li havia preguntat en Deltell, amb la il·lusió de penetrar un secret vital.\n-Vull dir que els deutes s'han de parcel·lar i sotmetre'ls a vigilància, sota minuta. És com si cultivessis un hort. Cada planta dóna fruits amb un punt de maduresa, i s'han de collir a temps, no deixar que caiguin de la branca. Cada deute, així que madura, s'ha de collir a base de contreure un altre deute, i així successivament. Si ho fas bé, tindràs crèdit, que és un dels grans invents de la civilització. S'estableix una cadena, a la qual pots afegir baules d'una manera indefinida...\n-Però al final hi deu haver algú que se la carrega- objectà en Deltell.\n-Oh, tots una mica! Ja se sap...Però es va elevant el nivell de vida que és el que compta. Si acceptes el sistema, has d'acceptar l'entrada en una gran confraria i estar disposat a fer el que puguis per la collita del veí. Si no es fés així perillaria tot el mètode. ¿Per què et penses que t'ajudo, jo, a part de l'amistat, que és un capítol diferent de les relacions humanes?\nL'Ombra de l'Atzavara, p. 270-271\nEdicions 62, Barcelona, 1980\nEtiquetes: humor, lectures, Mèxic\nM'assec, en la prima claror de cap al tard, cara al Coll de Sant Genís, contra una baixa paret seca -tanca esberlada d'un hort abandonat. Més altes que jo, als meus peus, es drecen unes tiges de fonoll. L'oratjol les fa vacil·lar. Es mouen, a dreta i esquerra, com un pèndol. Més aviat com un suau metrònom. És com un dolç bressoleig aquietador. El centre que dibuixa, incansable, l'arc de la circumferència, és l'arrel de la planta, clavada en el pedruscall.\nCel amunt, aquest sí que és un pèndol: un vol de falciots es llança, ràpid, per damunt de la riera, cap a la meva dreta. I, parant de cop, torna a l'esquerra, en un vaivé que no s'atura. ¿On és el centre d'aquests moviments? ¿De quins fils invisibles pengen les ales dels ocells? Qui sap, penso, si Calder no va trobar-hi la idea dels seus "mòbils"\nEn Calder sempre he vist alguna cosa de molt pur, d'angèlic gairebé. Les seves escultures tenen l'ànima que els dóna el moviment. Són com un joc d'infant. El fet que el balanceig del fonoll i el de l'estol d'ocells me les recordin, no esborra ni nega l'originalitat de l'artista. Potser, en el fons, l'originalitat no consisteix sinó en una síntesi, en una depuració, i més sovint en un aliatge. Mòbils de Calder: tiges que branden, lentes; fulles que tremolen; ales que gronxen. Tot hi és.\nProsa Completa, I\nEditorial Columna, Barcelona, 1988\nEsbufegant, pedalada a pedalada, ha pujat fins al coll de Sant Genís. 2 d'11, sol lluent, tramuntaneta, i tota l'esplendor de la badia de Roses a l'altra banda. Aquest ja no és el païsatge feréstec del Cap de Creus, és la porta a la terra promesa i civilitzada. Malgrat els blocs de Santa Margarida, malgrat les destrosses, la badia generosa, materna, blavíssima, preval.\nL'Indiano hi regna, aquell moment és seu, de ningú més que de la joia d'haver-se superat. Se sent com un dia que, a Zacatecas, va pujar al Cerro de la Bufa, i mirant avall es va sentir com Pancho Villa després d'haver conquerit la vila. És sabut que no hi ha testosterona que no impliqui algun bri d'èpica, encara que sigui íntima i un pel ridícula.\nHa mirat cap avall, per on ha pujat, sense acabar-se de creure que hagi pogut. Un mil homes puja a peu pel camí. Això l'acaba de reforçar: si aquest triatleta està pujant a peu el darrer tram arrossegant la bici, ell podrà confessar que també ho ha fet! El triatleta, mut, fa un gest amb la barbeta arribant a dalt el coll. L'Indiano suposa que és una salutació. Gairebé sense aturar-se, torna a pujar al que més que una bici sembla un giny espacial, i es llança avall per un corriol. L'Indiano se'l mira entre decebut -li venia de gust comentar com n'era de màgica la vista- i espaordit. Mai no havia pensat que es pogués baixar per un lloc semblant.\nMira cap a la badia una darrera vegada, té un record per la A., puja de nou a la bici, nova i lluent, verge de pols encara, i torna avall, cap a la Selva.\nFotos: collsmaxim i gerard bosch a flickr.com\nDècada a dècada, gràcies Woody\nNo sap ben bé perquè, però els anys que acaben en "9" sempre tenen alguna cosa d'especial per a l'Indiano.\nEl record inesborrable del 79 és la fèrria disciplina i el sistema de valors que al Lycée li va transmetre la Mme. Ruíz, sens dubte la millor mestra de primària que va tenir. Mme. Ruíz era una dona amb aquell accent tant característic del sud de França, aprop de la jubilació, menuda. L'Indiano encara sent clavats en ell els seus ullets blaus. El carinyo potser no era el seu fort, i per això l'Indiano, nen maldestre, va patir força el primer trimestre. Després, però, la mestra va començar a apreciar l'esforç i els resultats d'aquell nano, que encara avui, en un sobre envellit, conserva com un tresor els petits premis que ella li va atorgar: unes targetetes de cartró que, en l'anvers, tenen un dibuix d'un mestre forner, per exemple, i al revers una descripció de la professió.\nEl 89 va ser l'any del "Bac" el temut examen de revàlida per obtenir el Batxillerat al sistema escolar francès. I també va ser, per tant, el final de tota una època. Amb el Bac sota el braç, tot el curs se'n va anar a Madrid d'expedició a fer la selectivitat. De tornada, tot el món era seu. Tenien por i ganes, desitjos i temors. Però ja no eren els estudis el que els preocupava. Havien superat una etapa, i eren doncs, sobretot, lliures. No sabien gaire què tenien davant, a la tornada, al setembre, i pocs sospitaven que aquella abundor de llibertat els confondria, després de tants anys de metòdic i rigorós control escolar. Però això ho descobririen més endavant. Ara eren altres moments. Eren aquells temps de calor i sandàlies, de coqueteig, d'interminables trucades, d'exhibicions de feminitat, i de masculinitat. D'enamoraments estiuencs, felicitat i ll'agrimes. D'emoció.\nEl 99 també va ser sonat. Era un 29 de maig, i l'Indiano esperava que ella arribés, removent-se nerviós en una de les incomodíssimes cadires del Ra-La-2. "O el teu postgrau o jo", li havia dit ella algunes setmanes abans, tancant en un taüt, sense adonar-se'n, la poca vida que li quedava a aquella llarga història. I va ser el postgrau. I l'Indiano recorda la fredor de cirurgià -que en certes circumstàncies li sorgeix- amb què li va obrir el pit amb les veritats que feia anys li hauria d'haver dit. Ella es mirava primer el pit esmaperduda i sense dolor encara, mentre l'Indiano la començava a suturar amb inútils paraules de respecte. Després el fità. Ella sacsejava el cap i es tocava la ferida. S'acomiadaren fredament, i ell caminà per l'antipàtic carrer avall, trist i alleujat.\nClips: Manhattan (1979). Crimes and Misdemeanors (1989). Sweet and Lowdown (1999).\nEtiquetes: música, personal\nL'Indiano es lleva i camina cap al bressol, que cada dia es fa més petit.\n-Bon dia, Bitxo!\nAlegria incontinguda i braços amunt de l'Indianet.\nL'Indiano l'agafa a coll, es fan mútues abraçades i copets a l'esquena.\n-Anem, anem a fer el biberó de cereals i fruita!\nCap a la cuina.\nQueixes i plors de l'Indianet.\n-Un moment, un moment, per molt que et queixis no aniré més ràpid! Au puja a la trona.\nHi puja d'una revolada, l'Indiano el corda.\nAgafa el biberó i els ulls se li afinen de plaer: torna la imatge d'uns mesos enrere, quan s'agafava al pit, i li venia aquella son incontenible, que no l'impedia menjar, i menjar, i menjar. L'Indiano li parla i li acarona el cap.\nL'Indianet acaba, i allarga el biberó al seu pare. Ara l'expressió de bebé li ha fugit de la cara. És Atila, perfectament decidit a començar les seves ràtzies diàries. Mira cap a la sivella que el manté lligat a la trona i diu al pare la primera frase intel·ligible que aquest li ha sentit:\n-Mira Indianeta, mira quina lluna tant gran! Demà serà plena!\n-Plena de regals?\n-Sí bonica, plena de regals.\nFoto: Cien de Cine a Flickr\nMalinalco mon amour\nTotes les ciutats devoren els nervis i els sentits. Curiosament en ciutats monstre, com el DF, tot sovint es troben racons, coves, petits ecosistemes d'extraordinària riquesa, vida plàcida enmig del bronzit. És més fàcil escapar-se del monstre ciutadà al DF que a ciutats més petites, en definitiva, per paradoxal que sembli.\nPerò com sàviament dèia Jose Alfredo Jiménez, en una cançó preciosa, "Las distancias apartan las ciudades, las ciudades destruyen las costumbres."\nA quin lloc anar aleshores, al voltant del DF, per fugir de la Bèstia? N'hi ha molts per triar, però el favorit de l'Indiano, sense cap mena de dubte, és Malinalco. I perquè? Perquè és equilibri en estat pur.\nUn clima fantàstic tot l'any (compte amb el sol de l'altiplà, però), l'eterna primavera, però sense que s'assembli en res al caos de la famosa Cuernavaca, tot plegat en una vall rodejada de muntanyes de verd penetrant.\nUna zona arqueològica no gaire visitada, amb una piràmide que val la pena. Uns carrerons típics molt divertits, una sèrie de restaurantets molt agradables, hotels de preu equilibrat, i pràcticament sense cobertura de mòbil en tot el poble...Cal alguna cosa més per a gaudir de grans i llargs moments de felicitat?\nSí, es pot completar el panorama amb aquest cóctel perfete que és el següent:\nA l'ombra d'una palapa, arran de l'alberca, amb el ventet de l'altiplà fregant-te la pell, tot queda complert amb unes delicioses flautas, un margarita, i Jose Alfredo Jiménez de fons. Tot per compartir, és clar. . . Salut.\nFotos: wikimedia commons; www.lascupulas.com.mx; ciudadmexico.com.mx; Jorge Arana a flickr.com\nEtiquetes: gastronomia, Mèxic, música, turisme\n5 anys de viatge\nLet me stand here.\nLet me look at nature for a while\nthe morning sea and the cloudless sky,\nbright blue and yellow bank, everything, beautifully and profusely lit-up.\nAnd let me fool myself that I see them\n(I saw them indeed for a moment when I first stood here)\nand let me not bring here my fantasies, my idols of pleasure.\nEtiquetes: lectures, panegírics, personal\nL'Indiano té la sort de tenir una extensa i gran família política. (boing! boing!)\nNo, de veritat, una extensa, variada i gran família política.\nI a més a més de la sogra, és clar, destaca l'Abuela Julia, que fa poc va fer cent anys, que celebrarem aquest cap de setmana.\nL'Abuela Julia és, simplement, una dona extraordinària. Només m'atreviré a dir que els seus ullets somrients curen tots els mals.\nLa resta us l'explicaran aquí.\nQuè fas trist, amic meu?\nJa fa anys que vares aprendre que fer-se gran és difícil. Tot és qüestió de ritmes.\nNo sempre pots contenir els cavalls desbocats de la teva pròpia vida. I no sempre els pots fer caminar al ritme que vols.\nPerquè sovint et sentiràs sol. Sí, al final, en les pregones decisions, estaràs sol.\nPerò tindràs dos reptes: encordar-te als teus, i fer-los sentir, a ells, que no estan sols. I continuar la fantàstica escalada. I viure intensament cada pas endavant.\ni recorda que el Sol sempre torna a sortir... sempre.\nPel teu somriure tímid i desbordant\nPels teus ulls vius darrere les ulleres\nPel teu vestit d'estiu que voleiava\nPer les teves abarques blanques\nI m'han dit que ja no hi eres\nI només he sabut quedar-me blanc\nI rememorar cadascun dels 5 escassos minuts en què ens varem conèixer\nI trucar a casa només per sentir la veu dels meus\nDir-los que els estimo\nI pensar en el dolor dels teus\nI provar de dormir\nI no aconseguir-ho\nQue no hi seràs aquest estiu\n11:15h La N. diu adéu per anar a passar el dia entre fogons. Avui l'Indiano s'enfronta a un triple repte:\n1-La primavera, en forma de rebequeries, amor pels vestits de princesa i les Barbies, ha arribat a la Indianeta.\n2-L'Attila està en plena fase emergent de varicel·la.\n3-Encara voleu més reptes?!\n11:22h Mentre l'Indiano talla els carbassons a daus per posar-los a l'aigua, sent els primers crits de la selva domèstica que arriben des del passadís:\n-"Íiiii, Íiiii...", xiscla la Indianeta.\n-"No que no!" crida l'Attila, en les seves poques paraules intel·ligibles per ara.\n11:23h Quan arriba al passadís, l'Indiano descobreix que l'objecte de discòrdia és un cotxe que cavalca l'Attila, que es defensa a cops de l'atac d'infanteria de la seva germana. La solució consisteix en descavalcar l'Attila i oferir-li a canvi un trenet, per oferir el cotxe a la Indianeta. Com que és conegut que els homes, ja de ben petits, són de bon conformar, l'Attila accepta alegrement el canvi.\n11:24h S'inicien les apassionants curses del circuit urbà de Ca l'Indiano. Això està molt igualat: l'Attila, malgrat les dificultats en la conducció per les dècimes de febre, imposa la seva força en la recta del passadís, i en canvi la Indianeta fa valer la seva perícia conductora en la perillosa chicane a l'alçada del bany.\n11:32h Mentre l'Indiano acaba de posar les verdures a l'olla, sent que Attila brama. L'Indiano arriba d'una revolada al "lugar de los hechos". No sembla que passi res greu, però el pilot continua plorant. Probablement el motor ha fallat, perquè l'Attila roman aturat en plena recta del passadís, mentre la Indianeta ja ha arribat al bany. Una olor sospitosa indica que cal un canvi de bolquers.\n11:34h Malgrat que s'hi resisteix, Attila és remolcat al box, on comença la difícil tasca de canviar-lo sense reventar cap de les múltiples pústules (ah, varicel·la) que li han sortit a la zona delicada. L'Attila plora desconsolat perquè veu que no podrà tornar a la carrera. La Indianeta, en un gest de gran esportivitat, acosta al seu contrincant el seu peluix favorit, una girafa de color turquesa que fa música quan li estires el coll. Ja se sap que totes les girafes són turqueses i canten quan els estires el coll.\n11:40h L'olla express ja xiula. Els dos pilots decideixen abandonar els bólids per dedicar-se als legos que hi ha en un racó de la sala.\n11:57h El dinar és a taula: crema de verdures i truita. L'Attila devora els trossos de truita amb la ma esquerra, sostenint elegantment la forquilla amb la ma dreta. L'Indiano malda perquè la Indianeta segui correctament, amenaçant-la de posar la barra a la trona. Això convertiria la Indianeta en el pitjor que es pot ser, segons ella: una nena petita. I ella ja és gran, és clar.\n12:20h El dinar continua. L'Attila ja ha acabat i juga a amagar-se: -"Aquí!" diu esclatant de riure quan apareix darrera el tovalló. La Indianeta aprofita la distracció per continuar fent el ronso amb la crema de verdures. Fa cedir el seu pare, que la peix amb cullerades com una bebé fins que s'acaba el plat.\n12:25h L'Indiano s'acaba el seu plat de crema de verdures. "-Bavo! Bavo!" (Bravo) crida l'Attila aplaudint quan ho veu.\n12:35h Després d'alguns avisos previs, l'Indiano posa els churumbeles a dormir la migdiada. Mentre recull la cuina sent els seus riures a l'habitació. Somriu.\n12:47h Continua el xivarri. L'Indiano entra a l'habitació per descobrir que la Indianeta ha tirat tots els peluixos, coixins i joguines al seu abast dins el bressol de l'Attila. Ell salta excitadament entre el desori, i ella s'amaga sota els llençols amb aquell seu riure de "he fet una dolenteria".\n12:48h Advertències i amenaces de l'Indiano (que s'aguanta el riure) a la parròquia.\n12:50h Silenci. Oh meravella.\n12:55h Continua el silenci. Oh meravella. L'Indiano s'aplica la norma del pare dormilega: "Nap when your baby naps".\n14:50h L'Indiano, que ja s'ha llevat i llegeix el diari, detecta els signes de vida desperta a l'habitació.\n14:51h L'Attila estira els braços amunt per ser agafat. "Vull nurmí!", es queixa la Indianeta.\n14:55h Comença el procés neteja-de-bolquers-donar-medicació-posar-crema-a-les-pústules-del guerrer. L'Attila plora. La Indianeta arriba mig adormida encara.\n14:58h La Indianeta ajuda al pare a posar crema a les pústules de l'esquena del guerrer, que es deixa fer alleujat. La Indianeta decideix que ella no pot ser menys, i que aquesta crema també deu anar bé per uns blaus que té a les cames. L'Indiano la deixa fer, mentre pinta la cara del guerrer amb la crema. El guerrer, amb la cara pintada de blanc, sembla més Orzowei que Attila.\n15:10h Orzowei empeny amb decisió el seu cotxet de joguet. A sobre hi ha col·locat una pilota. La Indianeta s'apunta al passeig amb el seu propi cotxet de joguet, però ella passeja una nina. Al cap d'unes quantes voltes passadís amunt, passadís avall, se'n cansen.\n15:15h S'organitza una expedició a la terrassa. Els churumbeles abrigats com si anéssin als Andes, no fos cas que després l'Indiano s'hagués de sentir dir que per culpa seva s'han refredat. La Indianeta s'encamina cap a la jardinera d'herbes aromàtiques. Li agrada molt passar les mans pel "domaní" i sentir-ne l'olor. L'Orzowei prefereix esclafar margarides.\n15:40h Després de tornar cap a dins, la Indianeta fa d'Elsa. Es planta dreta i amb posat seriós -les cames una mica obertes, els punys sobre els malucs- i diu al seu germà i al seu pare, que juguen a l'arri arri tatanet:\n-"Estic molt enfadada" "Dolents! Sóu dolents!"\n-"Estàs molt enfadada?" pregunta el pare.\n-"Sí, molt enfadada! Això no es fa! Dolents!"\nL'Attila se la mira amb curiositat, i l'Indiano mort de riure.\n17:05h La Indianeta ha decidit que vol ballar. Però no n'hi ha prou de posar música i començar, no. S'ha de posar un vestit llarg, "que voli", i clips al cabell. L'Indiano transigeix amb el vestit que voli, però no amb els clips.\n17:10h Comença la sessió de ball amb el concert per a trompa i orquestra de Mozart (K412)\nLa Indianeta comença a girar sobre ella mateixa amb certa elegància vienesa. A l'Orzowei el tema no l'acaba de convèncer, o sia que s'ho mira tot plegat des de dalt de la taula, on ha accedit per la cara oest -la via fàcil, la del sofà-. "Attila no!" l'adverteix l'Indiano amb mirada reprovadora quan s'acosta a una de les seves plantes favorites.\n17:18h La Indianeta troba que el segon moviment no és del seu gust, o sigui que es canvia a un tema de la Shakira que li agrada molt. Veient com la seva germana fa voleiar la falda del seu vestit, l'Orzowei s'anima i s'ajunta a la festa amb un estil tribal de tipus Massai -vinga saltar-.\n17:30h L'Indiano està francament esgotat per la sessió de ball. Sort que li sembla sentir el dring de les claus a l'altre costat de la porta.\n17:31h Al·leluia! Per la porta d'entrada arriben reforços somrients. Els Indianets corren cap a la N. L'Indiano somriu alleujat. Sort que ha arribat el 7è de Cavalleria!\nEtiquetes: humor, música, personal\nEncara que en aquest cas canti una altra cosa.\nLa meravellosa Cristina Branco.\nEtiquetes: música, panegírics\nHi ha dies en els quals la felicitat passa per arribar al quiosc i trobar-se que el primer diari en vendes d'Espanya s'ha esgotat.\nPrimavera: la cara més tràgica del Fado\nUn avís. Abans de tot. L'Indiano no es troba malament. El silenci no és el que se li dóna millor, però pensa que val la pena escriure sempre que tingui coses per dir. Ara en torna a tenir.\nI un segon avís: aquest post no reflexa el seu estat d'ànim.\nI un tercer avís: agafeu-vos, perquè aquesta cançó és meravellosament corprenedora. Atenció a la Mariza.\nquem me dera, quem nos dera,\nviver comigo meu pranto,\nviver, viver e sem ti.\nVivendo sem, no entanto, eu me esquecer desse encanto,\nPão duro da solidão,\no que nos dão a comer.\nQue importa que o coração,\nNinguém fale em Primavera,\nEscena de dutxa\nHavent sortit de la dutxa, l'Indiano s'asseca parsimoniosament, mentre la Indianeta, asseguda al "nnal" -encara li agrada més el "nnal" que el "watett", coses de princesa, ja se sap-, juga amb la nina que li varen regalar ahir.\nDe cop i volta la Indianeta alça la vista, s'aixeca, i aprofitant que l'Indiano està inclinat endavant assecant-se els peus, li plantifica el dit al mugró:\n-¿Què és això?\n-Això és el pit del Pare.\n-No, els pares no en tenen, de llet als pits! (Indiano esclafit de riure)\n-Jo sí! (S'aixeca la samarreta i s'assenyala el pit)\n-No, les nenes no tenen llet, les mares tenen llet. (Indiano amarat de tendresa)\nVa resultar que aquell dia l'Indiano tenia una visita de feina a fer per aquells verals, i va decidir acostar-se a la seva infància. En comptes d'agafar un taxi de tornada, va aprofitar el dia assoleiat per resseguir els passos del temps i potser trobar respostes a la pregunta que el neguitejava des de feia mesos: quina escola per als vástagos? Havien fet, amb la N., tantes llistes de pros i contres, tantes visites, consultes, reflexions. S'havien qüestionat tant, havien anat i tornat, per tornar al començament, com un laberint. Ara, aviat, afortunadament, el termini per decidir s'acabava. Sí. El que tenen de bo els terminis és que s'acaben.\nVa anar pujant pel carrer Marqués de Mulhacén, mirant de trobar un espai on fixar la vista sobre el pati , i finalment, entre una caseta comptador d'electricitat, i uns arbustos, hi havia el forat necessari per esguardar el pati dels seus records amb tranquil·litat.\nEs va treure la jaqueta, va arrepenjar-se a la tanca de costat, i va esguardar el pati desert. Silenci absolut. Setmana blanca, és clar (a França, Conseller, fa anys que l'apliquen). Què li deia aquest pati? Li transmetia coses diverses. Li transmetia alguns moments de solitud entre tanta gent. Dies de nen angoixat, d'aquest nen que s'angoixa encara. I també li transmetia passió: en aquest pati buscava forats a l'asfalt per jugar a caniques. Allà, al fons, al pati cobert, hi continuaven havent els banys. Darrere l'edifici de la dreta jugaven sempre a ballon prisonnier.\nAl costat de la font de rajoles verdes li agradava asseure's i mirar com els nens jugaven amb la pilota (sempre de drap, les de veritat estaven prohibides, no fós cas que algú prengués mal). Aquell també era el lloc d'intercanvi de cromos: "tengui, tengui, tengui...faltiii!" I anava retrobant les cares dels companys. Els cossos llaaargs, com el seu, dels qui havien fet l'estirada abans d'hora, les trenques blaves, les plomes, el paper mil·limetrat, els llibres de Jaimes, els dictats... i la Santíssima Trinitat de laïcitat francòfona: el Bled,\ni el Petit Larousse Illustré\nHi ha tot això, sí. Tots els seus records, com un gran Goliath.\nI també hi ha un meravellós David que mira d'estampar-li una pedra al cap, i guanyar la batalla.\nI finalment hi ha l'Indiano, que, una vegada més, com en aquests darrers mesos, es torna a posar a posar la jaqueta i camina cap a la feina cavil·lant, mentre recorda sàvies paraules: "aquestes converses no tenen fi...podríem parlar mil hores i no arribaríem mai a cap conclusió, ni tan sols arribaríem a ser capaços de prendre cap decisió."\nFotos: maps.google.es; chapitre.com\nEtiquetes: llengua, música, panegírics, personal\nL'Indiano creu que no és casualitat el triomf de cançons que apel·len a gaudir del present en moments de dubte i crisi general. Julieta Venegas, fa poques setmanes, ha acabat la gira "Presente" i ha venut una pila de discos del seu MTV unplugged que va gravar farà un any.\nÒbviament Julieta Venegas no és la Joplin, ni falta que li fa. No és la cantant més trascendent ni la més mítica, però és d'aquelles dones petites, enèrgiques i creatives capaces de construir meravelles quotidianes, i d'acostar al públic europeu a un Mèxic diferent, allunyat dels tòpics, però sense renunciar a les arrels; festiu, però amb missatge; fresc, però amb la trascendència del dia a dia, d'un país que batega.\nJulieta Venegas és el Mèxic modern, mestís, obert d'esperit, capaç de col·locar una tuba, un quartet de corda, un banjo i una flauta travessera a les cançons que ella mateixa composa.\nEtiquetes: Mèxic, música, panegírics\nA força de nits...en blanc, l'Indiano ha après a estimar-se la vida.\nTotes les nits en blanc han tingut la seva època. Avui ja no són nits amb apunts que no s'havien deixat llegir fins aquella hora, amb un got de llet saturat de Nescafé i xocolata. Ah, aquelles notes i resums que deixava sobre la taula, i que saltava a consultar emmig de la nit, quan un dubte sobre algun dels epígrafs del temari el despertava de la son lleugera...\nJa no són tampoc les nits de calor reclòs a l'hotel, armat amb ordinador portàtil, lluitant amb immensos fulls de càlcul, informes que no es volien acabar, i ajust de colors de la presentació que s'havia de fer al cap de poques hores.\nAra són nits de mentalització prèvia, en què cal anar repetint com una lletania les idees i conceptes claus:\n1-Són nens petits, es troben malament, no es desperten i et desperten per tocar-te els nassos.\n2-Per cert, no els agrada que els toquin els nassos, ni per treure mocs, a tu tampoc no t'agradaria, oi?\n3-Recorda tenir tota la bateria de medicaments i el termòmetre per a la nit a mà, sobre la taula per no haver-los de buscar adormit i a les palpentes a la farmaciola.\n4-Aprèn a dormir com a les guàrdies dels metges: a batzegades. Si hi sort, dormiràs seguit, i et sorprendràs l'endemà d'haver dormit tant. Si no hi ha sort, en canvi, hauràs de calmar, curar, consolar, i sempre amb bona cara: els indianets/pacients et necessiten.\n5-No t'autoexigeixis amb el blog. Si resulta que fa dies que no dorms tres hores seguides i no pots amb la teva ànima, els teus fidels lectors ho entendran.\nQuan la batalla es lliura, sempre, sempre guanyes: al final apareixen miraculoses felicitats petites que ho són tot:\na-3'40h de la matinada: un somriure a punt de tornar-se a adormir de l'Indianet després de netejarlo, canviar-lo, posar-li crema per la coïssor del culet, netejar-li el nas, i donar-li un biberó del seus cereals favorits. Et mira satisfet tot tornant a agafar la son, mentre sents els seus cabells curts i finíssims entre els dits.\nb-5'20 de la matinada: després de córrer -havent sentit els plors- a calmar-li el mal de coll, donar-li la medicació, i acaronar-la una estona al seu llit, la Indianeta et mira en la penombra i s'inicia aquesta conversa:\n-"Pama", (contracció de "Pare" i "Mama") tu ets molt maco, saps? Perquè tu ets molt maco, i jo 'timo molt.\n-I també t'estimes a la Mama, oi?\n-Sí, perquè é' meva.\n-És teva però també és de l'Indianet no?\n-No! É' meva!\n-Molt bé, molt bé, però també és de l'Indianet, d'acord?\n-Valeee "Pama"...Tinc son, "Pama"\n-Vinga dorm, que el pare també en té...\nPetits contes suïcides (II). Roma bé val una missa...\nPetits contes suïcides (I). 100 iardes de seda den...


Mislata constitueix una comissió de seguiment i planificació davant la Covid-19 | Valencia Extra\nMislata constitueix una comissió de seguiment i planificació davant la Covid-19\nAquest matí s’ha reunit amb caràcter extraordinari la comissió de seguiment municipal permanent davant la Covid-19 constituïda ahir per l’alcalde de Mislata, Carlos Fernández Bielsa, amb l’objectiu d’adoptar mesures i donar respostes a la ciutadania davant aquesta crisi sanitària. La comissió està formada pel mateix alcalde, la vicealcaldessa, els tinents d’alcalde de l’equip de govern municipal, el comissionat de l’Àrea de Salut, la cap de secció d’Ajuntaments de l’Àrea de Salut, la coordinadora de Centres de Salut, la coordinadora d’Infermeria, Policia Local i Nacional, Protecció Civil, el gerent de l’empresa pública Nemasa i tècnics municipals.\nEntre les mesures adoptades, s’ha suspés qualsevol classe d’activitat en la via pública per a evitar concentracions de persones i col·lectius, així com la suspensió d’activitats, tallers, exposicions i espectacles organitzats des del consistori. A més, per a protegir a un col·lectiu especialment sensible davant el coronavirus, com és el de persones majors, a partir de demà es tanquen les diferents llars de jubilats de la ciutat i se suspenen les seues activitats durant el mes de març.\nFinalment, la comissió ha insistit a atendre únicament les fonts oficials d’informació, com són el Ministeri i la Conselleria de Sanitat, eludint qualsevol classe de missatge alié a aquestes fonts.


La Salle Mollerussa guanya el premi First Lego League Lleida i es classifica per la Gran Final d'Espanya - La Salle Catalunya\nEl passat cap de setmana La Salle Mollerussa va fer historia novament en guanyar per 2a vegada el premi que li dona una plaça en la gran final nacional de la First Lego League: van aconseguir el 1r Premi Correos al millor Projecte d’Innovació Científica a la final de Lleida, que dona accés a la Gran Final d’Espanya de la FLL que es celebrarà els dies 26 i 27 de juny a Tenerife.\nEl grup d’alumnes que ho van fer possible està format per Isidre Sola Rodríguez, Joel Taylor Pedrós, Pol Llovera Reñé, Marc Vilalta Arrondo, Juan José Aguirre López, Naara Escrich Herrerías, Nil Riba Guiteras, Marc Montull Puig, Francesc Sans Argilés i Asier Roselló Sarobe, un gran equip que han demostrat molt companyerisme i un gran treball en aquesta època tant diferent en la qual els ha tocat preparar el seu robot i el seu projecte.\nEl projecte s’ha anomenat EPIC LEGO ROUTE “Surt i mou-te”. I tu, que tries? Aquest és el lema que ens impulsa aquest curs. Així que Surt i mou-te, han triat sortir i moure’s. Quan alguna cosa es mou, o quan la movem, la canviem. Quan ens movem també canviem. Canviem la nostra manera de veure les coses, la nostra manera de relacionar-nos, la nostra manera de fer. Tot està en moviment i aquest moviment és necessari perquè continuï havent-hi vida. I per moure’ns ens ajudarem de la tecnologia mòbil per visitar la nostra ciutat, conèixer-la millor i fer activitat física. Així han engegat la Epic Lego Route.\nEs pot gaudir l’experiència amb aquest codi QR:\nEn aquesta final de Tenerife els acompanyarà l’escola germana Vedruna “El Carme” de Mollerussa, on els més petits amb l’equip M.L. Fasters també es van classificar amb el millor comportament del robot fent la màxima puntuació per proves del robot i la 2a classificació de projecte d’innovació del robot. Aquesta fita situa a dos escoles de Mollerussa en la gran final de Tenerife.


Comentaris Bíblics de la trobada del diumenge | Parròquies de St. Feliu de Guíxols\nfebrer 13, 2019 Josep Maria Comentaris Bíblics de la trobada del diumenge\nGrup del dimarts. Les Lectures d’aquest diumenge ens han semblat molt estranyes i difícils d’entendre. La primera lectura (la de Jeremies 17,5-8) comença amb una frase que de moment sobta: “Malaurat l’home que es refia de l’ajut humà…” Com pot ser, això? Cal llegir el final per entendre alguna cosa: “…mentre el seu cor […]\nfebrer 7, 2019 Josep Maria Comentaris Bíblics de la trobada del diumenge\nEl relat de Lluc és ple de detalls i tan concret que, d’entrada, ja avisa que el seu significat va més enllà de la crònica d’uns fets reals. Avui l’evangeli parla, entre altres coses, de Dues barques, una de les quals és de Simó, amb els seus companys Jaume i Joan. De l’altra només es […]\nCOMENTARIS BÍBLICS: DIUMENGE I D’ADVENT (2.12.18)\nnovembre 28, 2018 Josep Maria Comentaris Bíblics de la trobada del diumenge\nComentaris Bíblics de la trobada del diumenge L’evangeli d’avui, primer d’Advent, és de fet el mateix que llegíem fa quinze dies, si bé aleshores llegíem la versió segons Marc, i en canvi avui hem llegit la versió segons Lluc. Quan es va escriure l’evangeli de Lluc, els jueus i els cristians estaven experimentant en […]\nCOMENTARIS BÍBLICS. CRIST REI (25.11.18)\nnovembre 21, 2018 Josep Maria Comentaris Bíblics de la trobada del diumenge\nComentaris Bíblics de la trobada del diumenge Celebrem avui la festivitat de Crist Rei. Aquest títol monàrquic atribuït a Jesús avui és difícil d’entendre. I sembla que tampoc els seus coetanis ho van entendre. La reialesa de Jesús no és de poder, de privilegis, de domini, etc. Més aviat és la reialesa pròpia de […]\nnovembre 14, 2018 Josep Maria Comentaris Bíblics de la trobada del diumenge\nComentaris Bíblics de la trobada del diumenge Dimarts passat ens vam reunir per a llegir i comentar els textos d’aquest diumenge. Però estan escrits amb un llenguatge tan diferent del nostre que no acabem d’entendre-ho. Però ho vam intentar. El relat que diu: “Quan el sol s’enfosqueix, la lluna no fa claror, les estrelles van […]\nnovembre 6, 2018 Josep Maria Comentaris Bíblics de la trobada del diumenge\nComentaris Bíblics de la trobada del diumenge Un cop escoltat l’evangeli, ens va sorprendre de seguida la claredat i actualitat del seu missatge, que interpel·la durament les nostres consciències. D’una banda, Jesús ens adverteix: “Aneu amb compte amb els mestres de la llei”. És una nova crítica contra els homes que fan servir […]\noctubre 31, 2018 Josep Maria Comentaris Bíblics de la trobada del diumenge\nComentaris Bíblics de la trobada del diumenge L’episodi que hem llegit és sorprenent. Un “mestre de la Llei” fa a Jesús una pregunta clau: “Quin és el primer de tots els manaments de la Llei?” La resposta la sabien tots els jueus: “Estima el Senyor, el teu Déu, amb tot el cor”. Però Jesús afegeix […]\noctubre 23, 2018 Josep Maria Comentaris Bíblics de la trobada del diumenge\nDiumenge 30 de durant l’any (28.10.18) En el Grup del Dimecres ens varem fer un seguit de preguntes: Què ens diu aquest Evangeli ? És el relat d’un miracle? No. Vàrem entendre, que aquest relat, ens vol dir alguna cosa. Recordàrem que els Evangelis no són relats històrics. Han estat escrits per a les comunitats cristianes […]


Recerca interior | La Clau - Revista gratuïta del Maresme\nPublicat el 09/12/2009\nQuan dues o més persones uneixen la seva energia per al bé comú, amb el ferm desig d’instal·lar en les seves vides la pau i el bé, es fa possible la transformació. A mesura que a la humanitat, la suma d’ànimes que desitgen un món millor, es posa en marxa i fa present en la seva vida quotidiana l’amor, la veritat i la justícia, el món canvia. Aquest és, sense cap mena de dubte, el nostre objectiu primordial. El motiu pel qual estem en aquest món.\nLa història ens demostra que, malgrat els errors humans comesos en el seu desenvolupament, la humanitat avança vers fites cada vegada més elevades. En l’actualitat, estem en temps de canvi, en què conviuen les intencions més encontrades. Mentre encara hi ha qui defensa les guerres o la pena de mort, molts éssers humans es comprometen en la defensa de la veritat, el respecte i la justícia. Tot i perviure encara règims totalitaris, hi ha una clara evolució vers democràcies de més o menys qualitat, però democràcies al cap i a la fi. I, el més important, hi ha molts éssers humans que cerquen la veritat sense interpretacions interessades.\nPodríem dir que el destí final del trajecte històric seria el descobriment de la nostra essència, personal i intransferible, en un nivell de consciència que transcendís els aspectes temporals de la nostra personalitat. Nivells de consciència que permetin relacionar-nos des de l’amor incondicional, que vol dir comunicació plena des del respecte més absolut, tant per a nosaltres mateixos com per als altres. El nivell de consciència transcendent acaba amb les lliutes de poder pel poder i ens aboca al ple coneixement de la veritat, que emana de l’amor incondicional i ens atorga la llibertat de decidir sense dubte, sense por, sense engany.\nI a aquest coneixement no hi arribarem a través d’estudis teològics, científics i culturals només, sinó mitjançant la interiorització, capbussant-nos en el nostre oceà de pau interior i deixant espai dins nostre, perquè la veritat s’expressi.\nNo es tracta, doncs, d’una recerca només externa sinó, imprescindiblement, interna, mitjançant la qual descobrim la nostra essència veritable, allò que ja som en realitat i que pot restar emmascarat pels nostres components temporals: el cos, els pensaments, les emocions i els objectius purament materials.\nI aquesta recerca no la farà ningú per nosaltres. Cadascú, des de la seva intimitat, ha de seguir el camí del propi reconeixement. La descoberta del nostre component etern que batega en el fons del nostre cor i que, en descobrir-lo, encén i fa palès el foc abrusador de l’amor que ens defineix com a éssers humans plenament desenvolupats.\nNomés des d’aquesta descoberta interior, podrem eliminar les cuirasses que ens limiten, fent possible l’acceptació de la nostra plenitud ja realitzada i, alhora, reconeixent de tot allò que ens envolta la seva naturalesa eterna, element imprescindible per comunicar-nos plenament i esdevenir u.


El concert ‘Rèquiem’, de Rafel Moreno, es podrà escoltar en cinc municipis del Pla d’Urgell – Mollerussa Televisió\nEl concert ‘Rèquiem’, de Rafel Moreno, es podrà escoltar en cinc municipis del Pla d’Urgell\nL’Església de Sant Salvador de Golmés acollirà aquest diumenge a les 7 de la tarda el primer dels cinc concerts programats al Pla d’Urgell on es podrà escoltar el Rèquiem de Rafel Moreno. L’interpretarà el cor amateur Stabat Mater i comptaran amb la música dels joves que conformen el LleidArt Ensemble.\nTant el compositor com els membres del cor i de l’orquestra són del Pla d’Urgell, fet que demostra la fortalesa cultural de la comarca. Mollerussa serà la segona localitat on arribarà aquesta obra. Serà el proper dia 24 d’abril a l’Església del Col·legi El Carme. Properament, també es podrà sentir a Ivars d’Urgell, Linyola i Vilanova de Bellpuig.


06/04/16. L’ANC votarà si canvia la fórmula per triar president. El Punt Avui. - Gironès per la independència\n06/04/16. L’ANC votarà si canvia la fórmula per triar president. El Punt Avui.\nL'ANC votarà si canvia la fórmula per triar president\nMoltes esmenes presentades per debatre's en l'assemblea del 17 d'abril proposen que el nou dirigent de l'entitat sigui votat per tots els socis\nUn sector reclama una direcció més “plural”\nJordi Sànchez, entre Ramon Tremosa i Marta Rovira, en un acte recent a Vic Foto: ANNA AGUILAR.\nLa quarta assemblea general de l'ANC, que es farà el 17 d'abril a Manresa, votarà si l'entitat independentista canvia la fórmula per escollir la direcció. Aquest és un debat recurrent al si de l'ANC, i moltes esmenes presentades per sotmetre a votació el 17 d'abril van en aquesta línia: la de repensar el procediment per elegir president, i que aquest surti escollit amb els vots del conjunt dels socis de l'entitat i no a partir del vot –només– dels 75 membres que integren el secretariat nacional.\nEls propers dies l'ANC ha d'acabar de filtrar les esmenes que es votaran a Manresa (algunes s'han d'integrar amb d'altres). Que pugui variar la manera com es tria president és una qüestió que ara agafa especial rellevància, amb el debat obert al voltant de la continuïtat de l'actual president, Jordi Sànchez, que fa un any que és al càrrec. Hi ha un corrent dins de l'ANC que demana una direcció alternativa a Sànchez, en pro de garantir –diuen– la “pluralitat” i la “independència” de l'entitat, i perquè aquesta sigui “més un grup de pressió” del que ara és. Aquest sector interpreta que l'actual president està massa decantat cap a CDC. Alguns membres d'aquest sector formen part de l'actual secretariat nacional. Lligat a aquests moviments, aquests dies han sonat noms alternatius a Sànchez, com podrien Liz Castro (que l'any passat va ser la més votada a les eleccions al secretariat nacional, que després es decantaria per Sànchez) o l'excap de llista de la CUP el 27-S, Antonio Baños.\nPer contra, sectors de l'entitat satisfets amb la gestió de Sànchez veuen en aquests moviments recents maniobres de partidaris d'ERC i de la CUP i temen que es pugui trencar la tan anomenada “transversalitat” de l'ANC. Així, consideren que hi ha qui ha volgut “penjar la llufa de convergent” a Sànchez, però que la seva figura és qui “més preserva la independència”. Entremig, l'actual president encara no ha confirmat públicament que vulgui seguir liderant l'entitat, malgrat que diverses fonts internes hi confien o ho donen per fet.\nLa cita de Manresa\nA l'assemblea general hi estan convocats a participar-hi tots els socis de l'entitat –en la de l'any passat hi van participar uns 4.000 socis–. Aquí s'aprovarà el full de ruta per al proper any, i també es presentarà l'informe de gestió i econòmic. A més, es votaran les propostes de canvis en els estatuts i el reglament intern, que prosperaran amb majoria simple i ja seran d'aplicació en les eleccions al secretariat nacional, previstes per a mitjan maig. El 17 d'abril també s'aprovarà que el secretariat s'ampliï amb dos membres –ara en té 75 i hi sumaria dos representants de les assemblees exteriors–. Al cap d'una setmana de les eleccions al secretariat, s'escolliria el nou president.\nTanquen l'exercici del 2015 amb dèficit\nL'informe econòmic del 2015 mostra que l'ANC tanca aquest exercici amb un dèficit de 132.000 euros. Això es deu a una multa (per les dades sostretes arran d'un atac informàtic en l'assemblea del 2013) i a una inspecció d'Hisenda, que va fixar diferències de criteri en l'aplicació\nde l'IVA en els tiquets de bus i algun producte de màrqueting). Amb tot, l'ANC va haver de pagar 245.000 euros a Hisenda. En global, però, no té números vermells ni això li impedirà mantenir l'activitat habitual.


La Generalitat enviarà un informe a Europa per explicar el sentit del 27-S - VilaWeb\nHoms creu que a part de l'estat 'els pot més estar en contra de Catalunya que el sentit comú de defensar l'essència de la democràcia'\nEl govern de la Generalitat ha encarregat al Consell Assessor per a la Transició Nacional (CATN) un informe que avaluï tots els camins que s'ha seguit per intentar exercir el dret de decidir i les respostes de l'estat. Quan el tingui, l'executiu català enviarà el document a les institucions europees i a diferents governs de països rellevants del món per tal de poder 'donar a conèixer' els motius que fan del 27-S 'l'últim recurs' que li queda a Catalunya per 'exercir el dret a decidir'. Així ho ha explicat el portaveu, Francesc Homs, que ha lamentat que a l'estat hi hagi polítics i ciutadans als que 'els pot més estar en contra de Catalunya que el sentit comú de defensar l'essència de la democràcia'.\nEl portaveu del govern ha comparegut en roda de premsa aquest dijous per valorar amb més amplitud la darrera sentència del TC contra la Llei de consultes i el decret del president, Artur Mas, per convocar el 9 de novembre inicial. Francesc Homs, en aquest sentit, ha anunciat les accions de resposta que pensa emprendre l'executiu, començant per l'encàrrec al CATN d'un 'informe de balanç' que expliqui i analitzi 'fins a quin punt Catalunya, les seves institucions i la societat han anat accedint a tots els passos per poder exercir dret a decidir'.\nA més el document servirà també, segons Homs 'per saber el nivell de qualitat democràtica que té l'Estat' detallant quina ha estat la resposta d'Espanya a cada intent. Per al govern, aquest informe permetrà, sobretot, 'explicar la conveniència d'utilitzar l'únic recurs' possible per exercir aquest dret a decidir: 'les eleccions del 27 de setembre'.\nUn cop estigui enllestit i redactat aquest document del CATN, el govern l'enviarà als països de la UE, a les institucions europees i a altres estats que l'executiu considera rellevants dins l'ordre polític internacional. Es tracta, segons Homs, de que 'puguin conèixer la capacitat de resposta de l'estat espanyol davant la voluntat de decidir del poble de Catalunya' i d'intentar fer entendre el perquè de la convocatòria del 27-S. 'No esperem cap resposta, si més no de manera immediata; simplement volem que sigui conegut tot això', ha afegit el portaveu.\nL'altre pilar sobre el que es recolza la resposta del govern a la darrera sentència del TC és la propera reunió del Pacte Nacional pel Dret de Decidir, convocada pel divendres 6 de març. En aquesta trobada, l'executiu creu convenient que, després de l'última resposta de l'estat, 'la societat catalana es reafirmi envers el dret a decidir'. 'Els representants polítics, les institucions i la pròpia societat catalana implicada al Pacte Nacional tindrem l'oportunitat de posar de manifest el nostre compromís en l'exercici del dret a decidir, i és necessari que ho fem', ha considerat Homs.


Castellar de n’Hug – la Tuta - Tossal d’Orriols – Fonts del Llobregat\nMª Clara Martínez (dimecres 5 maig 2021)\nUna interessant i molt bonica sortida per terres berguedanes.\nIniciem la ruta al poble de Castellar de n’Hug, construït esglaonadament, adaptant-se al relleu, al peu dels cingles del Balços. S’aplega al voltant de l’església de Santa Maria d’origen romànic, i és molt interessant donar un volt pels seus carrerons, molt ben arranjats, i gaudir de les vistes del mirador que hi ha al final del carrer de Baix, o el pany de muralla de l’antic castell i el Museu del Pastor al carrer de Dalt. El poble manté la seva estructura medieval, amb cases de parets gruixudes, porticons de fusta i teula catalana.\nSortim del poble en direcció als barris de La Ribera i de l’Erola, en forta pujada, i continuem fins a trobar la Font dels Torrents, on hi ha un desviament amb la indicació de la cova de la Tuta. Espectacular. Per la seva situació, una gran balconada sobre el poble, i excel·lent visibilitat, és coneguda des d'antic i utilitzada com aixopluc i per recollir el bestiar. Presenta una gran entrada, amb mostres d’haver sigut obrada i tancada amb una porta de fusta. Té el terra anivellat, un fals sostre per recollir aigua i a uns 25 metres de l’entrada s’hi ha col·locat una barrera de pedres per tal que el bestiar no es pugui endinsar en la cova. Un bon lloc amb esplèndides vistes per esmorzar una mica i agafar forces pel que ens queda encara.\nReprenem el camí, seguint les marques blaves, en moderat ascens, passant per l’espectacular mirador del Roc del Batlle, per la Font del Boix, fins arribar al torrent (torrent de la Font del Boix) i que hem de creuar. A partir d’aquí deixem el camí i per prat herbat, i amb la mirada posada al cim del Tossal d’Orriols, que ens queda a l’esquerra, allà que anem. L’únic que hem de fer es anar cap amunt, de la millor manera que puguem. La pujada és forta, però sense cap complicació. Al cim, la gran recompensa: unes espectaculars vistes 360o. Pedraforca, Ensija, Puigllançada... i Castellar de n’Hug allà, al fons. Una meravella. La baixada la fem igual que la pujada, en direcció sud-est, sense camí i en fort desnivell fins el collet de les Saleres, on trobem la pista que haurem de seguir fins el final. Al collet, podem atansar-nos al promontori rocós que hi ha al final per fer quatre fotos i en acabat seguir la pista.\nPassem per la Pleta d’Orriols. Una pleta és una estructura senzilla, sense sostre i a l'aire lliure, per guardar el ramat agrupat i protegit i que generalment s'utilitza per al ramat oví. En aquesta es pot apreciar el tancat amb tota claredat. Al costat també hi ha una barraca en perfectes condicions. Seguim per la pista, ample i de molt bon caminar, fent algunes llargues llaçades, fins la masia de cal Pau Solana i la casa de colònies de ca l’Orriols. En aquest punt haurem de passar pel costat d’una tanca metàl·lica i seguir per la pista que va per sota la casa. En un parell de minuts arribem a l’inici d’un camí molt ben arranjat, amb baranes i plafons explicatius, on es troben les Fonts del Llobregat. El naixement del riu Llobregat és digne de ser visitat per la seva espectacularitat, sobretot en temps d’aigües abundoses. És una autèntica meravella veure com brolla l’aigua de les parets rocoses, formant espectaculars salts de furioses aigües.\nFem fotos, i més fotos. I en acabat, tan sols ens queda seguir el camí, que fent unes poques ziga-zagues i amb escales per salvar el desnivell, ens porta de tornada a l’aparcament on hem deixat els cotxes a primera hora. Una sortida fantàstica, en la que hem gaudit de natura, impressionants vistes i paisatges, i racons amb molta historia. Sens dubte molt aconsellable. Amb un mínim de forma física, és apta per a tothom.\nDesitgem que us hagi agradat i us esperem a la propera, com sempre, tot Caminant per Catalunya.\nPublicado por Eudald en 11:14\nCastellar de n’Hug – la Tuta - Tossal d’Orriols – ...


La intel·ligència de l’Estat es reuneix en plenes protest...\nLa ministra Margarita Robles, amb la directora del CNI, Paz Esteban, poc després de ser nomenada | Ministeri de Defensa\nLa intel·ligència de l’Estat es reuneix en plenes protestes a Catalunya\nInsòlita reunió d’urgència de la ministra Robles, els caps del CNI i la CIFAS\nper Quico Sallés Barcelona. 27 d’octubre de 2019 18:50\nReunió extraordinària al ministeri de Defensa. El passat dilluns 21 d’Octubre, tres dies després dels grans aldarulls a Barcelona pel procés i de la vaga general a Catalunya, la intel·ligència de l’Estat espanyol va celebrar un conclave poc habitual. Segons fonts del ministeri de Defensa, consultades per 'El Món', la ministra de Defensa, Margarita Robles, va cridar a consultes els màxims dirigents dels centres d’intel·ligència i dels serveis secrets espanyols.\nAixí, Robles, va seure a la mateixa taula, la directora del Centre Nacional d’Intel·ligència (CNI), Paz Esteban, i el flamant cap del poderós Centre d’Intel·ligència de les Forces Armades (CIFAS), el general de Divisió, Antonio Romero Losada. La trobada es va celebrar a la seu del ministeri, al 109 del Passeig de la Castellana de Madrid. Els dos centres d’intel·ligència depenen de Defensa, tot i les reserves i recels que es tenen entre els dos serveis d’informació.\nLes mateixes fonts del ministeri asseguren que va ser una reunió de treball, i més després del recent nomenament del nou cap de la CIFAS. Així mateix, tampoc volen valorar el fet que aquesta reunió al més alt nivell coincideixi amb el gabinet de crisi que Pedro Sánchez va articular per afrontar la resposta política i social de Catalunya a la sentència del procés. Així no n’ha transcendit res, del contingut de la reunió, en ser, per llei, matèria reservada.\nDe tota manera, sí que les mateixes fonts admeten que els serveis del Centre Criptológic Nacional, la divisió del CNI que procura per la ciberdefensa, és una de les encarregades d’investigar el Tsunami Democràtic. De fet, n’admeten que el mateix ministre de l’Interior, Fernando Grande Marlaska, la va convertir en una prioritat de l’Estat en considerar-la instigadora del bloqueig d’una infrastructura crítica com fou l’aeroport del Prat, el 14 d’octubre, coincidint amb la publicació de la sentència.


Treballs escolars, claus per elaborar-los amb èxit | Consumer\nTreballs escolars, claus per elaborar-los amb èxit\nEmetre missatges clars, redactar de manera intel·ligible i fugir de la retòrica són claus en l'elaboració de treballs escolars\nDurant el curs, els alumnes han de lliurar multitud de treballs escrits i realitzar d’altres exposició orals. En totes aquestes activitats, l’expressió és fonamental, ja que si bé es valora el contingut de cada treball, la manera en què es comunica suma punts en la qualificació final. Unes normes senzilles ajuden a millorar el resultat i obtenir una bona nota. Entre aquestes destaquen l’emissió de missatges clars i la redacció o presentació intel·ligible dels textos.\nMitjançant treballs escrits o exposicions orals, els estudiants se sotmeten durant el curs escolar a diverses proves que avaluen el seu nivell d’aprenentatge i expressió. En aquests casos, el quin i el com són igual d’importants, ja que denoten el domini de la matèria per part de l’alumne, així com el seu control del llenguatge.\nA més dels exàmens, els estudiants han de lliurar durant el curs diversos treballs escrits. L’expressió és un aspecte important en educació secundària i ni tan sols els alumnes que cursen itineraris científics es lliuren de les redaccions. Ha de ser així perquè l’elaboració de treballs és una constant que es manté a la universitat i al moment de realitzar treballs de recerca o tesis, entre uns altres. Però com fer aquests treballs?\nAbans de res, s’han d’evitar les perífrasis, és a dir, frases llargues que conformen una marrada de paraules.\nS’han d’emetre missatges clars i directes, construir frases senzilles que s’entenguin en una primera lectura i continguin els verbs justs.\nEls exemples són útils per aclarir les explicacions anteriors.\nLa redacció ha de ser intel·ligible en conjunt perquè el lector entengui el missatge.\nNo s’han de repetir les mateixes paraules ni verbs, sinó recórrer a sinònims. A més, els adjectius aporten valor als textos.\nQuant a les idees, s’han de distribuir en paràgrafs, de manera que cada idea s’expliqui en un paràgraf.\nSi el treball ha de lliurar-se amb un títol, s’ha de triar un que resumeixi l’objectiu del mateix.\nDissenyar una portada que contingui el missatge del treball també és un punt a favor de l’estudiant.\nQuan el treball consisteix en un comentari de text, les tasques que s’han de realitzar són les següents: redactar un breu resum del text, elaborar un esquema amb les idees principals, analitzar el contingut d’un fragment, efectuar un comentari crític o exposar l’opinió de forma argumentada.\nUtilitzar el vocabulari adequat\nPer enriquir un text, és convenient emprar sinònims i adjectius\nEls diccionaris són eines molt útils per als estudiants. Per això, convé que s’acostumin a utilitzar-los i que recorrin a ells per aprendre paraules noves, conèixer sinònims o millorar en general el domini del llenguatge. La Real Acadèmia Espanyola de la Llengua va publicar al setembre del passat any la segona edició del Diccionari de l’estudiant, dirigit a alumnes de secundària i batxillerat.\nS’ha compost especialment per a estudiants de 12 a 18 anys amb un objectiu clar: l’aprenentatge de l’espanyol i el seu ús correcte. S’intenta que l’alumne es “desenvolupi plenament com a individu capaç d’expressar-se amb precisió i eficàcia”. Per a això, es compon de més 40.000 veus i locucions, “seleccionades per recollir el vocabulari fonamental que en el seu treball ha de manejar un estudiant de secundària i batxillerat”.\nExposició oral en quatre passos\nLes presentacions orals són les més temudes pels alumnes. Encara que es tinguin les idees molt clares, no sempre és fàcil expressar-les. Per això, l’Escola Aprendre a aprendre d’EROSKI CONSUMER aporta unes pistes. Per a una presentació convincent, ordenada, il·lustrada i amena aconsella, en primer lloc, tenir clar un objectiu, no perdre’s en explicacions o definicions vagues, sinó destacar un propòsit clar.\nUna vegada fitat aquest objectiu, s’ha d’estructurar la presentació, realitzar-la d’una manera “neta” perquè els oïdors entenguin el missatge. Els passos són quatre:\nIntroducció. Cal captar l’atenció de l’audiència des del principi, per la qual cosa convé redactar la primera part del discurs, sense deixar espai a la improvisació. Abans de gens, cal transmetre l’objectiu, la durada de la presentació i l’estructura perquè els oïdors coneguin què els espera.\nPosició. Cal centrar l’objectiu de l’exposició al moment actual.\nDesenvolupament. És la part crucial, ja que no ha d’avorrir a l’audiència. El resultat serà millor si se segueix un esquema i es completa la presentació amb exemples, esquemes, imatges o gràfics.\nSumari. És el moment de posar l’accent en les conclusions i, sobretot, en la idea central que es va remarcar al principi i que es vol subratllar.\naula estudiants expressió redacció


Concert de Lady Gaga a Barcelona\nLa gira Joanne World Tour de Lady Gaga arriba a Barcelona\nLady Gaga arribarà properament a Europa en el marc de la seva gira internacional, Joanne World Tour, amb dos esperats concerts a Barcelona els dies 21 i 22 de setembre. I ho farà a l’escenari del Palau de Sant Jordi, construït amb motiu de les Olimpíades del 92 i considerat per molts com la joia del denominat “Anella Olímpica de Montjuïc”.\nUn esperat retorn al Palau Sant Jordi\nStefani Joanne Angelina Germanotta, coneguda arreu del món pel seu nom artístic Lady Gaga, torna així per cinquena vegada a Espanya i ho fa amb una visita exclusiva a la nostra ciutat. Les seves dues úniques actuacions al nostre país seran precisament les de Barcelona, en què rescatarà èxits del passat i melodies del present, emocions i adrenalina, fidel al seu estil personal i inimitable. I no hi ha fan a Espanya que se les vulgui perdre.\nDe fet, només hi havia un concert programat per al dia 22 de setembre, però les entrades es van esgotar tan ràpidament que la productora es va veure obligada a oferir una nova data per a satisfer l’alta demanda d’entrades. Només havien passat dues hores i ja no quedava ni una a taquilla … La data escollida per a un segon concert? El dia abans, el 21 de setembre.\nJoanne, la seva maduresa musical\nL’expectació per aquesta gira mundial, la cinquena per al cinquè àlbum de la cantant, s’explica en part per l’evolució que simbolitza Joanne. Aquest nou treball està considerat per la crítica com el més madur dels seus àlbums fins ara i ve marcat per un profund significat personal.\nEn el concert d’inauguració, celebrat el passat 1 d’agost a Vancouver (Canadà), Gaga va explicar als seus fans que el nom del seu nou àlbum era un homenatge a la seva tia paterna, Joanne, morta en l’any 1974. Aquesta va ser una pèrdua tan propera i prematura que va marcar la infància del seu pare i va definir el segon nom real de Lady Gaga.\nUna ocasió inoblidable\nLa visita de Lady Gaga a la nostra ciutat promet ser d’allò més memorable. Amb ritmes d’ahir i d’avui, l’artista interpretarà els nous singles Perfect Illusion, Joanne i Million Reasons juntament amb grans èxits com Poker Face, Bad Romance, Paparazzi, Born this way, Just Dance i Alejandro, entre d’altres. Llestos per ballar?\nArribar al concert al Palau Sant Jordi el nostre hotel amb spa a Barcelona el transport públic és d’allò més fàcil (i ràpid!). Podeu agafar la línia 3 de metro a l’estació de Diagonal, just al sortir de l’hotel, i arribar en pocs minuts a Plaça Espanya, des d’on s’habilitaran autobusos especials per a assolir la cita.\nI per a qui vulgui recarregar piles abans o després del concert … pujant carrer Numància tot recte des de Plaça Espanya està l’Avinguda Diagonal, on trobareu dos dels restaurants del Grupo Tragaluz en un mateix espai: el No Tan Negro, amb tapes i menjars mediterranis al pis de dalt i el Rojo al pis de sota, ideal per als amants del bon sushi. I a entonar una vetllada perfecta!


eva batlle laia bodro l'escala 20.01.2020 | 00:38\nAquest temporal ahir ja es va fer veure amb fortes onades al litoral de la Costa Brava. A les quatre de la matinada ja n'hi ha hagut un pic de 10,1 metres a la boia de Begur, que es troba mar endins, però s'espera que puguin assolir els 7 al llarg del dia.\nEls Bombers actuant a Blanes - Ajuntament de blanes\nPer la seva banda, les Brigades Municipals ja van actuar aquest passat diumenge al migdia, netejant la sortida de les rieres de Blanes que van a parar al mar.\nAquest és l'aspecte de la llevantada aquest matí a Blanes:\nAquest era l'aspecte a primera hora del matí a Tossa:\nNeu als 200 metres\nAvui s'esperen nevades a punts de la Selva, Garrotxa, Ripollès i Alt Empordà. La cota de neu pot baixar fins als 200 metres i puntualment per sota. Aquest matí ja s'han pogut veure algunes volves en diversos punts de la província.\nCamprodon a quarts de 10 del matí. @324cat @maticatradio @elmonarac1 @eltempsTV3 pic.twitter.com/OBJq0ZowJu\n— Jaume Salés Malian?? (@JaumeRei) January 20, 2020\nFins aquest migdia, la cota de neu pot arribar a baixar fins als 200 metres, tot i que a la tarda anirà pujant fins als 400 metres. S'esperen fortes nevades a cotes altes, on es podrien acumular fins a 10 m de neu a cotes superiors als 900 m, i fins a 20 m de neu a cotes superiors als 1.200 m.\nTambé estan previstes pluges arreu de la província que en tres dies poden acumular entre 100 i 200 litres.\nPer aquest motiu el Servei Meteorològic de Catalunya ha emès avisos per neu, vent, onatge i acumulació de pluja. S'espera que l'episodi de temporal i mal temps s'allargui fins dimecres.\nEl temporal porta neu a les Gavarres, Cadiretes i l'Albera. Comarques