149 “Licors” – Mr Cansongs\nBaby I’m A Fool, Canet Rock, Dioptria, Georg Solti, Gustav Mahler, Licors, litúrgia, Melody Gardot, MTV, Pau Riba, Rock català, Rock simfònic, tocadiscs, transsubstanciació, videoclip, vinil\n10 respostes a “149 “Licors””\nAgost 22, 2015 a les 10:08 pm\nAixo de les noves tecnologies es fantastic. La distancia no ens impedeix poder disfrutar d,aquet magnific blog\nBises des de bruxelles\nAgost 22, 2015 a les 10:45 pm\nJa he escrit algun cop en aquest blog que una de les coses que més il·lusió fa és rebre comentaris. Això vol dir que hi ha vida a l’altre costat… Si a més aquests comentaris venen de terres llunyanes, com és el cas, doncs encara satisfà més veure que se’n recorden de tu tot i la distància.\nGràcies pel comentari i molts petons per tu, la Montse i la Pilar.\nAgost 24, 2015 a les 12:41 am\nLa multitud espeça, avança semblant la lava d’un volcà, crida esbojarrada com si s’acabés d’assecar el Ganges i al mateix temps mantreja enlaire el cos i l’esperit d’un incrèdul com si fos el nou predicador dels Vedes hindús. No s’ho acaben de creure, en ple segle 21, ha aparegut del no res la reencarnació del Déu Xiva. Aquell nou cos aparegut del no res, porta al mig de la front el tercer ull del gran Déu Xiva. Els tambors del riu de lava s’aturen de cop davant de la casa del gran sacerdot. És ell qui verificarà l’autenticitat d’aquell profecia. L’incrèdul untat de cendres i farcit de collars i rellotges d’or, jeu damunt de pells de tigre La multitud murmureja, diuen que no parla cap llengua coneguda. Tot i això entre mig del xiu xiueig s’obre pas, a cops de mantra, un intèrpret-traductor sobradament reconegut pel món acadèmic hindú.\nL’incrèdul al mig, flanquejat per banda pel gran sacerdot i intèrpret.\nSacerdot: कहीं से प्रकट रूप में शिव की महान भाषा में हमें बताएं। और क्यों उनकी छवि और समानता।\nTraductor (google): Explica’ns en la gran llengua de Xiva, com has aparegut del no res., i el per què amb la seva imatge i semblança.\nIncrèdul: Estava fent cafè amb el meu mestre i se m’ha acudit preguntar-li per que collons remenava el cafè amb el sentit invers a les agulles del rellotge. I ell, a l’acabar de remenar el cafè amb tota la parsimònia del món, a llepat la cullereta per les dues bandes, concava i convexa, i mirant-me directament als ulls m’ha clavat un cop de cullereta, tipus catapulta, al mig del front. He quedat atordit durant uns moments i dins del cap se’m repetien les frases:\nL’acte d’escoltar-la era tota una litúrgia, s’ha de fer amb un moviment circular, en sentit invers a les agulles del rellotge i de dins cap a fora…així és com s’escolta la música.\nAl sortir d’herbejar m’he creuat amb un paqui, que m’ha seguit una bona estona, xiulava a tothom que veia i s’anava afegint gent i més gent darrere meu, fins que els peus m’han deixat de tocar a terra\nSacerdot: इस मूर्ख कहते हैं कि कुछ भी समझ में नहीं आता !!\nTraductor: Si..si jo tampoc entenc res de res, no se que diu aquest ximple.\nAl sentir les declaracions traduïdes de l’incrèdul, la multitud arrenca a córrer esparvorida, emportant-se les pells de tigre, rellotges i collars d’or…deixant sol aquell pobre infeliç, endormiscat entre mig de tovalloles plenes d’arena i un para-sol de la Frigo…tot això amb molt bon Karma…i una veu llunyana pregonant:\nCollares y relojes de oro, pieles…cucharas de café!!!\nAgost 24, 2015 a les 9:12 am\nS’ha de parar compte amb a fer asseveracions. Es poden convertir en dogma.\nEnric, has tornat… com un fill pròdig.\nPasseu, som a la del Senyor… Cansongs.\nAgost 24, 2015 a les 12:48 pm\nA mi, m’agradava aquest xicot; omplia generosament un buit important i, cosa molt característica dels 60, era aire fresc, jove, contracultural i totes aquestes coses, però dins d’una correcció formal en la música i el llenguatge que gairebé és identitària en el jovent d’aquells anys. Lluny de l’argot, tot això ho enteníem tots. Els Beatles -l’esclat jove dels 60- eren, acústicament, impecables, com ho és el llenguatge de Pau Riba, encara que anys després encengués un ciri a la incorrecció lingüística. El vaig veure una sola vegada, en un local de l’eixample (any 69 o 70) en un espectacle de diversos artistes, Los Canarios i altres que no recordo. Pau Riba, va pujar a l’entarimat amb tota una colla de gent d’aspecte hippie, s’hi van asseure com qui fa un foc de campament de cara al públic, i van cantar alguna cosa tots plegats, sense instruments ni res. Això va ser tot. Al meu costat, el Tete Montoliu, amb corbata. Una curiosa jornada, que va acabar amb irrupció de la policia, crec que ni ells sabien perquè.\nAgost 24, 2015 a les 1:58 pm\nVicent. Em consta que ets un gran defensor de tot el que sigui nostre, sempre que compleixi amb uns mínims, és clar. Ja et veig arrufant el nas quan, un cop més, al blog apareix algun artista forani, majoritariament anglosaxó. Sense desagradar-te ni tenir-hi res en contra, suposo que preferiries que es fiqués en valor als artistes de casa nostra, que prou que n’hi han. Abans que el pop asèptic dels Beatles t’estimes més el tarannà casolà del Pau Riba. O botifarra amb seques que no pas l’aute cuisine. És cert. Servidor a pujat fascinat per tot aquest allau de música popular vinguda majoritariament d’Anglaterra. I resulta que allí aixeques una pedra i et surten dos músics. Al seu dia el bombardeig als mitjans també van fer la seva feina. Que hi farem. Tal com diuen al meu poble, hi han coses que rentant no marxen.\nQuina sort haver viscut aquestes situacions que expliques. Època convulsa i plena d’incerteses i d’emocions.\nEn una propera entrada del blog et tinc reservada una sorpresa que t’agradarà. Al menys no et deixarà indiferent. Això espero.\nGràcies pel teu magnífic comentari.\nAgost 25, 2015 a les 4:38 pm\nAbans de res: una de les coses impagables d’aquest blog (o es diu bloc?) és aprendre expressions com “Hi ha coses que rentant no marxen”. Me l’apunto. Anant al tema, servidor és eclèctic de mena, em va apassionar gent de la nova cançó i gent dels anomenats “grup de folk”, uns s’alimentaven més dels francesos i els altres dels americans. Com per desgràcia passa sovint, hi havia gent que entenia que havies de ser d’un equip o de l’altre, bajanades!\nEl Dipotria va ser considerat el millor disc de rock a nivell estatal i ho merieixia, situe-vos a l’època. Del Dioptria recordo que era una criatura la primera vegada que el vaig sentir i un adolescent quan vaig entendre que volia dir que el sol brillés como una bombeta merca zeta o Phillips de 25 W i dsprés només fos una moneda de 10 cèntims. Amb la tecnologia passa el mateix unes vegades i el contrari unes altres. Li devem molt, però estem perdent la gana de massa tips: 10000 fotos a l’ordinador que no mirarem i 1000 cançons a l’usb que no acabarem d’escoltar.\nPel que fa al video, el problema és que més que ser un suport complementari de la música ha esdevingut sovint el producte principal: joves d’anunci de colonia marcant abdominals, exhuberants venus ensenyant el mèlic i movent els malucs i un ambient general que en marketing s’anomena “mons projectius” és a dir inexistents. Tinc la impressió que la música ha acabat éssent l’equivalent a allò que els avis en deien “Revista” on anaven a veure vedettes que cantaven com a cosa secundària, però que mudes també haguessin triomfat. No sóc pas cap moralista, al contrari. Això no és nou, el moviment de cadera d’Elvis i el remenat de cul de Jagger serveixen d’exemple. Però ara sembla que hi ha molt producte, visual, auditiu… producte. Si ens volen ensenyar dones esculturals que ens les ensenyin que sempre és bonic de veure ni que sigui sense volum. Però és una altra cosa…\nLicors pertany a un món que només sobreviu en illes oposades als mons projectius, illes a les que també arriba gent nova que no està per anuncis de colonia.\nPersonalment, preferia per exemple el video de Subterranean Homesick Blues de la canço de Dylan, per posar un exemple. Però no s’hi veu cap bellesa, aviso.\nAgost 25, 2015 a les 4:40 pm\nPerdó, volia dir del Licors, això de la bombeta Phillips 🙂\nAgost 27, 2015 a les 12:48 am\nJoan Francesc, ho has explicat molt millor que jo.\nEl videoclip del Dylan molt divertit. Una bona idea, que és el que compta. Senzill i eficaç.\nAgost 26, 2015 a les 8:59 pm\nHome, és veritat que com a desig de normalitat cultural -igualment al que es diu sobre la caritat ben entesa, que comença per un mateix-, m’estimaria que en general s’apreciés més el que és genuïnament nostre, que tampoc no és tan fàcil. Aquí es veuen coses molt rares, com el fet que una coral nadalenca t’obsequiï amb un repertori americà, com si fos això. Jo no m’imagino una coral francesa o italiana obsequiant al seu públic nadalenc amb cançons russes o americanes, o a la inversa. Pot ser si que ho fan, però ho trobo fora de lloc. És clar, que el públic que podria veure les coses com jo, la gent gran que va a aquests concerts, està embadalida fent fotos digitals als seus nets, en lloc de parar l’orella al que se sent. És tot un altre panorama portat per uns gurus als quals segueix tot el mon coral. Un altre exemple que fa temps que s’observa: hi ha programes de ràdio -i compto que també de la tele- que quan parlen de les coses del camp, o de la pagesia, posen invariablement música irlandesa. Aquí passa com als bars, que tria la música l’últim jovenet que s’ha instal·lat darrere la barra, i que -no cal ser gaire llarg per entendre-ho- es posa música per a ell, no per als clients…\nBé, deixant el divertit tema de l’ambientació musical, recordo que al Pau Riba el vaig veure un altre cop quan va venir, crec que a Anglesola mateix, pels anys vuitanta. Es passejava d’una banda a l’altra de l’escenari, a pit descobert i amb una capa, com si fos el Capitan Trueno o cosa per l’estil. Estar bé entre gent jove, i veure el cel estrellat a la tornada a Tàrrega, van completar una sessió sense exigències.\nEn aquest sentit -de les exigències-, s’ha de dir que la música anglosaxona -pop i no tant pop-, des dels cinquanta, s’ha guanyat el lloc que ocupa per mèrits propis. Això és indiscutible, i no cal dir que també en soc un fan i aprenent quan puc. I que no solament el Quico Pi de la Serra sinó molts altres, dels nostrats dels anys seixanta, hi van beure a galet.


Salut amplia els grups de convivència de les llars d’infants i les activitats de lleure - FÒRUM.ad\nAvinguda Meritxell plena de gent. Foto: Comú Andorra la Vella\nEl ministre de Salut, Joan Martínez Benazet, ha actualitzat les dades epidemiològiques relacionades amb la pandèmia de SARS-CoV-2 al Principat, i ha anunciat que la taxa de reproducció se situa avui en 0,71. Així, es confirma tant la disminució de nous casos diaris, com el nombre d’actius –avui n’hi ha 95 i des de fa uns dies la xifra no sobrepassa el centenar– com especialment la pressió sanitària: aquest dimecres només hi ha una persona que resta ingressada a la planta de l’Hospital a causa de la COVID-19.\nDonades aquestes xifres, l’Executiu considera que pot seguir alleugerint algunes de les mesures decretades per fer front a la pandèmia. En aquest sentit, es publicaran dos avisos que fan referència a les llars d’infants i a les activitats extraescolars.\nAixí, s’augmenta a 20 el nombre d’infants que poden formar un mateix grup de convivència a les llars d’infants i guarderies. En el cas de les activitats de lleure i extraescolars, la xifra s’augmenta a 25 per a totes les edats. El ministre també ha apuntat que l’ús de mascareta durant aquestes activitats es regeix per les normes generals: actualment s’ha d’utilitzar a partir dels 8 anys i es recomana a partir dels 6 anys.\nEl titular de Salut també ha actualitzat la resta de dades epidemiològiques: des de l’esclat de la pandèmia hi ha hagut un total de 13.791 casos a Andorra i s’han registrat 13.569 altes. El total de defuncions fins a la data és de 127. Finalment, pel que fa a la població escolar, Martínez Benazet ha precisat que, com els darrers dies, 4 aules resten en vigilància activa parcial i 2 en vigilància passiva.\nNotícia Anterior: El Govern no avançarà més en l’aeroport de Grau Roig\nSegüent Notícia: Benazet explica els propers passos pel que fa al certificat que facilitarà la mobilitat internacional


Aula Intercultural » Noves polítiques de convivència i incorporació de nouvinguts\nEtiquetas: alumnado inmigrante, comunidad educativa, educación, integración, interculturalidad, multiculturalismo, políticas educativas\nSembla simptomàtic dels temps més recents parlar de convivència. Ens preguntem com treballem per a la convivència, què l’amenaça, què cal per garantir la… Ha esdevingut un concepte carregat de sentit, però d’un sentit molt concret i connotat. I segurament, abans de formular totes aquestes qüestions caldria fer una altra pregunta, prèvia i fonamental: què és la convivència?\nEns hem habituat a utilitzar la part pel tot. La convivència, l’acció de conviure, es refereix a la interacció entre els individus i entre els grups: a la interacció social. Parlar de convivència és parlar d’articulació de diferents perspectives, de diversitats d’interessos en un mateix lloc i en un mateix moment. És, per tant, parlar de conflicte. Però també és parlar de procés, d’evolució, d’adaptació, de canvi.\nL’ideal de convivència (de bona convivència, s’entén) ens allunya de la realitat i genera unes expectatives difícils d’assolir: la convivència a la qual apel·lem, aquesta mena d’Àrcàdia, de terra de Xauxa exempta de conflictes, a la que volem destinar esforços i recursos, no existeix. Existeix la societat, les persones i els grups que la formen, les dinàmiques d’exclusió, els mecanismes estructurals de desigualtat. Com existeixen les necessitats i els interessos (individuals i col·lectius), sovint contraposats, el recel, les pors, fins i tot el rebuig, el menyspreu i l’odi. I com existeix també un ara i un aquí, unes regles del joc, un estat de dret fonamentat en els principis democràtics (malgrat totes les mancances i incongruències que li coneixem). Tot això en l’escenari d’una societat caracteritzada cada vegada més per la complexitat.\nUna complexitat que ve donada per múltiples factors que tenen a veure amb dinàmiques que depassen els nostres entorns locals i situen la globalització al replà de l’escala, a la plaça, a l’oficina i a la butxaca, i que no és fàcil de gestionar. Quina il·lusió! Quina pretensió creure que som capaços de gestionar la evitant conflictes i tensions, d’assolir aquesta mena de “nirvana” convivèncial!\nQualsevol intervenció adreçada a treballar la convivència hauria de partir del coneixement i el reconeixement d’aquest complexitat; de les dificultats per a la seva gestió; dels conflictes, les tensions i les crisis que es donen en qualsevol procés dinàmic d’interacció social, i més quan aquesta es dóna en estructures de desigualtat i en relacions de dominació i subordinació.\nLa gestió de la convivència, que no és més que la gestió de la diversitat (entesa en el seu sentit més ampli) en una societat democràtica, no ha de perdre de vista el seu horitzó: la cohesió social. Però s’ha d’operativitzar en objectius clars i concrets, en intervencions adreçades a paliar les desigualtats socials (i això vol dir, sense embuts, en una atenció especial i, quan calgui per compensar els factors de desigualtat, fins i tot en polítiques de discriminació positiva per als sectors més vulnerables), però també a donar espai i reconèixer tots i cadascun dels ciutadans i ciutadanes com a membres de ple dret de la nostra societat.\nEn l’actualitat, els discursos sobre convivència apareixen molt directament vinculats a la diversitat (entesa aquí en el sentit de nova diversitat, a la que ens referim habitualment i que hem d’entendre en el marc dels fluxos poblacionals i la mobilitat relacionats amb la globalització). De fet, les polítiques i els plans de convivència són hereus directes d’aquells ara gairebé obsolets plans d’integració d’immigrants, i germans dels plans d’acollida, de gestió de la diversitat o de ciutadania en els que estem treballant en l’àmbit local.\nAfortunadament, el plantejament teòric i ideològic més generalista que hi ha darrere dels plans de convivència (com d’altres posicionaments “d’última generació”) posa l’accent ja no en la necessitat que uns (els que arriben) s’esforcin per integrar-se en la societat que els acull (com si aquesta fos homogènia i monolítica) mirant de no “distorsionar” massa el paisatge humà i cultural al què els autòctons, teòricament, estan habituats. Sinó que l’accent es posa en la gestió del conjunt de la societat, en la necessitat de cohesió i en les dinàmiques d’inclusió i exclusió, no únicament dels que vénen de fora sinó també dels que ja eren a dins.\nFins aquest punt és important el canvi de plantejament: de centrar se en assenyalar aquells sobre els que cal intervenir per aconseguir que “això sigui una bassa d’oli”, a posar la mirada en l’articulació (i en les dificultats per a aquesta) del conjunt de la societat. Els “culpables” de la falta d’harmonia, deixen de ser determinats grups (bàsicament els immigrants i les minories) per esdevenir les dinàmiques d’exclusió, les necessitats i interessos contraposats, les dificultats de comunicació, les tensions socials… Les possibilitats d’intervenció a partir d’aquest plantejament es diversifiquen i es multipliquen, alhora que impliquen cada vegada més actors: administració, institucions, entitats, empresa, ciutadania…\nEn aquests plantejaments adquireix una especial rellevància la noció de ciutadania, definida no en relació a la nacionalitat sinó a la residència (com es proposa i es reconeix institucionalment ). Aquesta noció, construïda sobre el fet irrefutable de ser ara i aquí, de compartir un espai i un temps és pràcticament l’únic element del que disposem des de la gestió de la diversitat i la convivència per generar un “mínim comú denominador” capaç d’aglutinar el conjunt de la societat. Una societat caracteritzada per l’existència de múltiples factors de diversitat que fan cada vegada més difícil l’existència d’una comunitat cohesionada en la que s’hi pugui vincular tothom des d’un sentiment de pertinença.\nLa idea de ciutadania serveix de pal de paller per construir aquesta nova col·lectivitat (ja que es manifesten clarament inútils altres nocions que anteriorment poden haver servit per cohesionar la societat: la nacionalitat, la cultura, la religió…). Però si reconeixem debilitats en el sistema democràtic, encara n’hem de reconèixer més en aquest concepte.\nEns trobem davant la gran contradicció de la idea de ciutadania: parlem de la ciutadania com a element cohesionador, com a generadora d’identificacions comunes i sentiments de pertinença… quan en el seu sentit jurídic estricte només són ciutadans espanyols, subjectes als drets i deures de l’Estat de Dret (com així ho recull la Constitució) els que disposen de nacionalitat espanyola. I aquí ve la fal·làcia: apel·lem a la ciutadania com a element cohesionador en un marc democràtic, quan legalment és negada a tots els estrangers. Com superem, doncs, aquesta contradicció?\nLa resposta satisfà només relativament, però almenys dóna suficient operativitat al concepte com per articular hi polítiques i actuacions: prescindint del seu sentit jurídic i recorrent a altres accepcions del concepte, que ens permeten interpretar lo com a principi de legitimitat política i com a font de vincle social  El que alguns autors designen com a ciutadania cívica o conciutadania.\nDes d’aquest marc de referència, aquesta contradicció s’evidencia en tota la seva magnitud en la incorporació de nouvinguts estrangers a la nostra societat: en els nous ciutadans i ciutadanes sense tots els drets de ciutadania (jurídica, s’entén).\nPerò malgrat tots els peròs, si efectivament ens creiem els principis que sustenten la nostra societat (i estem en un moment històric en què ens hem de replantejar aquesta qüestió, sobretot a la vista de determinats discursos polítics i ideològics xenòfobs i clarament excloents), aquesta noció de ciutadania que ens vincula al territori (i no em refereixo a l’àmbit nacional sinó al local) és pràcticament l’única que ens permet avançar cap a una societat més cohesionada. És a dir, cap a aquell model ideal al que ens referim quan parlem de convivència.\nLes intervencions relacionades amb la incorporació de persones nouvingudes a la nostra societat, per tant, haurien de tenir una única finalitat: la inclusió. Per una banda, la inclusió social, basada en els tres eixos bàsics (o pilars de la inclusió social) que descriu Joan Subirats : “el mercat i/o la utilitat social aportada per cada persona, com a mecanisme d’intercanvi i de vinculació a la contribució col·lectiva de creació de valor; la redistribució, que bàsicament duen a terme els poders i les administracions públiques, i, finalment, les relacions de reciprocitat que es despleguen en el marc de la família i les xarxes socials”  Però també una inclusió ciutadana que incorpori una altra dimensió: el reconeixement simbòlic, l’acceptació com a membres de ple dret de la comunitat que representa la societat d’acollida, juntament amb el sentiment de pertinença a aquesta per part dels nouvinguts.\nNo n’hi ha prou de plantejar els programes d’acollida per facilitar l’accés als recursos bàsics. Si realment ens creiem l’objectiu de cohesió social, aquests han de fomentar el funcionament social autònom de les persones que s’incorporen de nou a la nostra societat perquè puguin funcionar hi com a membres de ple dret. Perquè l’exclusió, social i ciutadana, és el pitjor enemic d’aquesta convivència que desitgem.\nL’ideal de convivència democràtica i de cohesió social és l’horitzó que hem de fixar per a les polítiques i els programes d’acollida. I encara que sigui inabastable, per ambiciós o utòpic, necessitem mantenir lo perquè és l’única garantia d’avançar en una orientació realment democràtica. Per avançar no hi ha dreceres, cal fer tot el camí (un camí costerut, dificultós, en el que la gestió de la quotidianitat ens fa ensopegar i caure sovint): des del coneixement i el reconeixement de la realitat conflictiva i canviant; des de la gestió de la quotidianitat complexa; des de l’evidència que estem assajant i creant noves formes de gestió, d’organització, de treball…\nEn aquest camí totes les eines al nostre abast són poques: intervenció social, inserció laboral, educació, comunicació, sensibilització… de tot ens hem de servir si pretenem, realment, fer polítiques d’acollida i treballar per a la convivència. Avançant conjuntament amb tots els actors socials.\nNo parlem de convivència en abstracte sinó de polítiques de gestió de la realitat, de la quotidianitat; no pensem en models ideals sinó aferrem nos al què passa de debò, ara i aquí; però sense perdre de vista l’horitzó cap al que avancem si no volem desviar el camí. Siguem capaços de reconèixer també la cara més desagradable de la convivència: entomem el recel i la por que generen rebuig i es tradueixen en determinats discursos i opcions polítiques; entomem el conflicte. Ajustem, d’entrada, les expectatives i donem un missatge clar: ara i aquí som els que som i amb això ens hem de manegar. Estiguem convençuts que, malgrat les dificultats, si tenim voluntat, trobarem les eines per fer ho.\n Vegeu el Pla de Ciutadania i Immigració 2005-2008 de la Secretaria per a la Immigració de la Generalitat de Catalunya\n Com assenyala Dominique Schnapper a Què és la ciutadania? Els drets i deures de la convivència cívica (Barcelona: La Campana, 2003)\n Joan Subirats, Pobresa i exclusió social. Una anàlisi de la realitat espanyola i europea (Fundació “la Caixa”, 2004)


A falta de persones, ‘tocinos’\nActualitzada el 05-02-2021 11:13\nAquesta estranya campanya ha afectat un dels grans actes clàssics de les curses electorals: les impagables visites dels candidats als mercats saludant els paradistes, parlant amb les senyores i agafant nens.\nAra això no es pot fer, però no pensin que els obligats amfitrions els troben a faltar.\nAhir m’ho comentaven a la Boqueria, on només han passat Laura Borràs, Alejandro Fernández i Víctor Font, que pertany a una altra finestreta.\nEn lloc de passejar pel mercat, fan xerrades a l’Aula de la Boqueria i, per suposat, res de contacte físic. Així s’eviten escenes com la que va patir Miquel Roca, que quan va anar a saludar el Juan, aquest li va enretirar la mà mentre li deia “No se equivoque, yo soy rojo”.\nA falta de contacte amb les persones, queden els animals. I per això Pablo Casado va anar a Lleida a mirar tocinos i, a falta de nens, va agafar en braços un garrinet.\nL’afició de Casado pels porcs ve de lluny. L’any passat ja va anar a Meneses del Campo, Palència, a promocionar la megagranja que impulsava l’alcalde, Alberto Blanco, que, coses de la vida, és cosí seu.


Plena Inclusión denuncia un retard en la vacunació de joves amb discapacitat intel·lectual majors de 12 anys - Diari de la Discapacitat\nIniciCovid-19Plena Inclusión denuncia un retard en la vacunació de joves amb discapacitat...\nPlena Inclusión denuncia un retard en la vacunació de joves amb discapacitat intel·lectual majors de 12 anys\nEl moviment constata que algunes comunitats no apliquen la mesura aprovada pel Ministeri de Sanitat\nPlena inclusión. el moviment associatiu que dóna suport a més 140.000 persones amb discapacitat intel·lectual o de desenvolupament (síndrome de Down, autisme i paràlisi cerebral) i les seves famílies a tota Espanya, ha denunciat que la vacunació de grans dependents i persones amb discapacitat intel·lectual a partir dels 12 anys no sembla de moment prioritària per a molts governs regionals.\nLa setmana passada el Ministeri de Sanitat va aprovar, d’acord amb les comunitats autònomes, donar llum verda a aquesta mesura, però a data d’avui, l’entitat no té notícia que la campanya d’immunització hagi arribat a aquests col·lectius.\n“Valorem que les decisions del Consell estatal de Salut Pública tinguin en compte l’especial vulnerabilitat de les persones amb discapacitat intel·lectual. Per això exigim a les comunitats autònomes que compleixin l’acord pres perquè es vacuni als joves de fins a 12 anys”, defensa Santiago López, president de Plena inclusión España.\nPlena Inclusión ha constatat a través de les seves federacions que l’avenç que s’ha produït en la vacunació d’aquests col·lectius és divers depenent de les comunitats autònomes.\nL’actualització de l’Estratègia Estatal de vacunació enfront de la COVID-19 establia que la immunització arribi a les persones d’entre 12 i 19 anys que són Grans dependents o van a centres per a persones amb discapacitat intel·lectual o del desenvolupament, com els centres d’educació especial.\nArticle anteriorProp del 30% de les entitats del tercer sector social han començat el procés de transformació digital\nArticle següentLa FECETC organitza un webinar sobre una línia de crèdits per a la reactivació dels CETs i les entitats socials


Blog de muntanya: d’octubre 2012\nAscensió al Cap del Verd (2.282 m)\nLa Serra del Verd està situada al límit entre el Berguedà i el Solsonès, voltada per altres serres prepirinenques com la Serra d'Ensija, el Port del Comte, el Cadí i el Pedraforca. Nosaltres hem pujat per l'itinerari més fàcil, des de Gósol. Des d'aquest poble, una pista no molt bona però apta per a vehicles normals ens porta fins al coll de Mola. Des d'aquest coll, l'ascensió és una agradable passejada entre prats i boscos. Nosaltres hem arribat de bon matí al coll i hem iniciat l'ascensió, que és gairebé tota per pista o camí ample. El dia no era gaire bo però les previsions indicaven que milloraria i, a poc a poc, ha estat així. Els dos dies anteriors havia plogut força i estava tot humit; per la carretera fins a Gósol hem trobat una multitud de boletaires (gairebé tres boletaires per cada bolet de la comarca) però aquí dalt no n'hi havia ni un. Després d'una bona estona per bosc hem arribat al Collet del Pla de la Font on hem deixat enrere el bosc i hem seguit pujant per prats entre pins dispersos fins a la careneta final, ampla i ajaguda, que ens ha portat al Cap del Verd (2.282 m). El cim és ample i poc marcat però hi ha una fita, una foto panoràmica i una caixa amb el llibre de registre. Ens hem aturat a mirar el panorama, molt extens, que arribava des del Turbón fins a Montserrat. A sota mateix hem vist la Vall del Lord i Sant Llorenç de Morunys, al costat del pantà de la Llosa del Cavall. Com que començava a bufar el vent del nord, hem iniciat aviat la baixada, pel mateix camí, fins al Coll de Mola i hem acabat la jornada amb un bon dinar al restaurant Cal Moixó de Gósol.\nAquí teniu aquí la panoràmica circular que hem fet des del cim:\nAquesta temporada hem fet pocs barrancs; ara que comença a refrescar i aviat haurem de guardar els vestits de neoprè fins a la primavera, hem anat a fer un barranc pel Pallars per intentar salvar aquesta temporada tan fluixa. El Barranc de Sant Pere és molt popular, ja que les empreses d'esports d'aventura hi porten molts grups, encara que aquests grups només recorren la part inferior, la més estètica del barranc. Nosaltres l'hem volgut fer sencer, aprofitant que teníem cotxe de suport ja que uns companys veníen amb nosaltres per fer una excursió caminant per la zona. A bona hora ens han deixat al poble de Peracalç, situat a la capçalera del barranc, i hem iniciat el descens. El termòmetre del cotxe marcava 9 graus i l'ambient era fresc però el sol començava a escalfar i hem pensat, com finalment ha estat, que acabariem passant calor. La primera part del barranc ens ha decebut una mica perquè és molt obert i poc tècnic; a més les instal·lacions són precàries i això indica clarament que per aquí passa poca gent. Hem anat alternant petits trams encaixats, on hi havia ràpels i desgrimpades, amb altres trams oberts i selvàtics, alguns força incòmodes. Més avall les instal·lacions ja eren més bones i cap al final, ja en la zona recorreguda habitualment pels grups, eren perfectes. En aquesta part final hi havia alguns ràpels interessants, amb un bon ambient barranquista, tot i que cap d'ells era espectacular. Corria molt poca aigua; en alguns trams desapareixia completament reapareixent més avall i permetent-nos alguna remullada. Finalment hem arribat al final del barranc, just a l'entrada del primer túnel de Collegats, donant per acabat aquest descens, que no figurarà al hall of fame de la secció de barrancs d'aquest blog.\nAvui no hi ha àlbum de fotos però sí hem fet un petit vídeo de l'activitat:\nAscensió a La Forcanada (2.881 m)\nLa Forcanada no és un cim fàcil ni popular, encara que tampoc és difícil. Hi ha tres vies d'accés normals, totes elles prou dures. S'hi puja des de la boca Nord del túnel de Viella per la Vall del Nere, des de l'Artiga de Lin pel coll dels Aranesos i el coll Alfred o des de la Besurta pel coll Alfred. Nosaltres hem triat aquest itinerari perquè és el que té menys desnivell, 1.100 metres, tot i que l'itinerari és una mica embolicat. Ahir al vespre vam arribar a Benasque i, després de fer una volta per can Barrabés, vam anar a dormir al Pla de Senarta, en els porxos de l'edifici d'administració del càmping. De bon matí hem sortit novament en cotxe fins a la Besurta, punt de partida de l'excursió. Hem agafat el camí d'Aigualluts i hem iniciat la llarga pujada per aquesta vall en direcció al Coll Alfred, pas obligat per agafar la Forcanada per la seva cara més accessible. Ben aviat ens ha aparegut la silueta impressionant de la Forcanada, que des d'aquí es veu altiva i aparentment inaccessible. El camí del coll Alfred és comú fins molt amunt amb el que porta al cim del Mulleres; és tan comú que seguint les fites hem passat de llarg la bifurcació i hem hagut de rectificar la ruta quan el GPS ens ha avisat que no anàvem bé. Des del Coll Alfred, la Forcanada es veia lluny, separada de nosaltres per un immens pedregar. A més, vista des d'aquí la Forcanada té el mateix aspecte de cim inaccessible que vist des de la vall de l'Escaleta per on hem pujat. Hem iniciat la llarga travessia pel pedregar fins situar-nos a la cresta, al peu del cim sud (inferior) de la Forcanada. La grimpada final fins al cim ha estat relativament fàcil però impressionant i exposada; ben aviat hem arribat a la Forcanada Sud (2.872 m) i hem fet un parell de fotos abans de passar l'enforcadura i pujar al cim principal. Aquesta segona grimpada ha estat com l'anterior, fàcil però delicada. Finalment hem arribat al cim de la Forcanada (2.881 m). Durant tota la pujada hem gaudit d'un gran panorama, dominat per la presència del Massís de la Maladeta. Aquí el panorama era encara més extens; a més de la Maladeta hem vist totes les muntanyes de la Vall d'Aran; ens hem fixat en el Montardo, els Bessiberris, el Mauberme, el Mont Valier ... Hem fet una panoràmica circular i les fotos de cim abans d'iniciar el retorn pel pedregar fins al coll Alfred. La tornada al coll ens ha semblat més curta, potser perquè pensàvem que la cosa seria molt pesada, i ben aviat hem inicial el descens per la Vall de l'Escaleta per retornar al punt de partida.\nPodeu veure un l'àlbum de fotos clicant sobre la imatge que il·lustra aquesta entrada del blog. Avui no hi ha pel·lícula perquè ens ha fallat el càmera però podeu veure la magnífica panoràmica des del cim de la Forcanada\nLa Forcanada, 2.881 m\nEtiquetes: 2000, bivac, muntanya


La novel·la de Robert Louis Stevenson "L'estrany cas del Dr. Jekyll i Mr. Hyde" va fascinar des del moment que es va concebre i ha estat font d'inspiració per a multitud de creacions artístiques. Un dels motius de l'èxit de la història rau en el fet que desenvolupa una tema universal: la lluita entre el bé i el mal. Tal com s'expressa en les teories freudianes, l'eterna tensió entre l'ésser instintiu i el civilitzat. L'allò i el jo. Explicat en termes junguians, ens fa pensar en la difícil relació de l'ésser humà amb la seva ombra, aquella part de la personalitat que tendim a amagar, perquè no volem reconèixer com a pròpia. Tot i que pot prendre una forma més o menys acusada, tots portem un Mr. o una Mrs. Hyde dins nostre. Ens passem bona part de la vida barallant-nos-hi o provant de fer-hi amistat. L'estudi de la psicopatologia ens ensenya que hi ha éssers humans pels quals la relació amb el "monstre" és particularment complicada. Les persones maltractadores, sense anar més lluny, porten aquests dos personatges a flor de pell. Posseeixen un rerefons profundament hostil que habita sota una façana de benevolència. Tanmateix, es tracta d'una doble cara que fascina i atrapa a víctimes ingènues, i no tan ingènues, que hi sucumbeixen irrevocablement. El consum de certes drogues, com ara la cocaïna, exacerba encara més aquesta dualitat enlluernadora. Arriba un punt, però, que el doctor Jekyll acaba per desaparéixer. A mesura que l'addicció va fent camí, s'imposa el miserable Mr. Hyde: la seva solitud, amargor i infinita capacitat destructora.\ndroga literatura violència\nhe descobert el te bloc per casualita a través del de l'Albert de Torroella. Molt interessant la reflexió del llibre... hi ha coses que maig m'havia plantejat com a filòloga...\nEl que si que és cert que tot en aqueta vida és dual: bé/mal; cultura/barbàrie; dreta/esquerra; home/dona...\nja aniré passat per aquí!\n4 de juliol de 2008, a les 10:01\nHola! Moltes gràcies pel teu comentari, sempre que passis per aquí seràs benvinguda!\n4 de juliol de 2008, a les 15:29


La CUP davant la plataforma pel Transport Públic del Mataró Bus | Candidatura d'Unitat Popular\nLa CUP davant la plataforma pel Transport Públic del Mataró Bus\nLa CUP respectem i defensem les dinàmiques pròpies que tenen les entitats i plataformes que desenvolupen un treball de base i lluita al carrer per denunciar, proposar i transformar diferents temes que afecten a la nostra societat complexa i heterogènia.\nLa CUP no ha participat en la Plataforma pel Transport Públic del MataróBus, impulsada recentment des de Podem-Mataró, perquè hem decidit prioritzar el treball unitari que des de fa molts anys desenvolupa la Coordinadora Preservem el Maresme, amb la implicació de moltes entitats, persones i partits polítics mataronins. Des de la Coordinadora Preservem el Maresme s’està fent una excel·lent tasca de base a favor del transport públic i la mobilitat sostenible de la comarca.\nPer la nostra part, la CUP ha realitzat una anàlisi i unes propostes sobre mobilitat que s’han materialitzat en documents a favor del transport públic i de la bicicleta que han seguit un procés obert i participatiu amb l’objectiu d’assentar les bases per una mobilitat alternativa sostenible. Hem presentat aquestes propostes al Ple municipal per intentar modificar el Pla de mobilitat urbana que actualment està el·laborant el govern municipal. No creiem necessari crear una nova plataforma per vehicular aquestes propostes desenvolupades des de la CUP.\nTanmateix, no compartim el to bel·ligerant del titular ni el desenvolupament de la notícia publicada pel diari El Punt-Avui respecte la Plataforma pel Transport públic del MataróBus. En cap cas volem entrar en conflicte amb Podem ni amb les persones que participen a la Plataforma en Defensa del Transport Públic del Mataró Bus, perquè en aquest tema compartim gran part del seus posicionaments.


Enric de Gràcia: 'Necessitem el carrer sempre'\nEnric de Gràcia: “Necessitem el carrer sempre”\nEl llibre ‘Posar el cos. Un breu homenatge a l’activisme’ analitza amb converses la salut de l’activisme valencià (i de més enllà) i llança un missatge positiu, malgrat tot, per a pessimistes\nEnric de Gràcia, a Alboraia, amb el seu llibre 'Posar el cos. Un breu homenatge a l'activisme'\n03/07/2020 07:06 Actualizado a 06/07/2020 17:38\nAquesta no serà una entrevista a l’ús. Les pàgines de Posar el cos. Un breu homenatge a l’activisme evoquen, en uns casos, la tertúlia entre amics al voltant d’unes cerveses i, en altres, traspuen l’olor de café acabat de fer. És un llibre autoeditat de l’Associació València Etcètera que permet conéixer amb el llenguatge fresc, genuí i espontani que transmet l’oralitat, les reflexions sense -o amb pocs- filtres d’activistes transversals que estan marcant el primer quart del segle XXI a València i la seua àrea metropolitana -encara que algunes van molt més enllà- en diferents camps: el disseny gràfic, la serigrafia, el teatre, la música o la defensa de l’horta.\nEl llibre 'Posar el cos. Un breu homenatge a l'activisme' d'Enric de Gràcia\nLes protagonistes són Josep Lozano, Sílvia Cortés, Carla Chillida, Marc Soler, Anaïs Florin, Marc Delcan, Làuder (Laura Albert), Yos Erchxs i el col·lectiu Forn de Barraca. Amb elles Enric de Gràcia conversa i reflexiona al voltant d’on ve l’activisme, en quin punt està i cap a on va. Un relat que avança del pessimisme cap a l’optimisme perquè sí, perquè fent coses s’aconsegueixen canvis. Simulant el llibre reproduïm l’entrevista amb l’autor amb una mínima edició.\n-Volia fer l’experiment de fer l’entrevista tal com estan fetes les del llibre perquè tinga eixa frescor del llenguatge espontani. La primera pregunta és amb la qual sols començar tu: te’n recordes del moment exacte en què ens vam conèixer?\nSí, clar. Jo a Raquel Andrés la coneixia de Twitter. Però la primera vegada que ens creuem personalment és en el Forn de Barraca. Tu estaves per ahí, em sonava la teua cara... i en algun moment estàvem parlant de fer comissions i, preguntant on podia entrar i aportar, algú em digué: mira, esta comissió la porta Raquel, que és periodista... Era comunicació, per a fer cartells, etc.\n-I per a qui no et conega, qui és Enric de Gràcia?\nQui és Enric de Gràcia? És difícil, eh! [riu]. És una persona d’Alboraia, ha viscut ací pràcticament tota la seua vida, i que li agrada molt marejar, bàsicament.\nPer a fer coses.\n-La idea de fer un llibre sobre l’activisme valencià, bueno, podem dir valencià i de més enllà, però sí que està molt arrelat al que és ciutat de València i la seua àrea metropolitana. Com va néixer la idea?\nVa néixer en un moment de baixó, de s’acaba la primavera i arriba l’estiu, i jo tenia en la ment fer alguns llibres, però em costava molt arrencar. Tenia moltes ganes de parlar d’activisme. Primer la idea era: vull ajuntar-me amb els meus amics i parlar, no fer un llibre. Necessite motivacions. Parlant amb el dissenyador per veure quin llibre féiem, vaig dir: pense que este experiment és interessant. I si després no ho és, sempre es pot cancel·lar o el que siga. Jo era conscient que no estava tot parat, ‘València no està en venta’ acabava de nàixer, i coses aixina molt potents, però tenia eixa sensació.\n-Jo et vaig a confessar, amb la confiança que tenim, que quan vaig veure el llibre per les xarxes socials i després a la llibreria, el primer que vaig pensar és: “Que cutre!”. El veus, i no és un llibre convencional.\nOstres, pues a mi m’agrada molt. Però potser és massa disseny.\n-Potser, jo sóc una persona nul·la en tema de disseny. Però quan m’he llegit el llibre, crec que dins està la resposta de per què el llibre és aixina. “Jo he vist que la gent valora més els llibres normals”, diu Marc Delcan, cap a la meitat del llibre. Anem a la llibreria, busquem un llibre bonic, amb dibuixets, que ens cride l’atenció, i segurament això és molt més cutre per la petjada ecològica que té que un llibre senzill, de paper, de cartó, com aquest.\nSí, vam estar parlant amb La Imprenta CG, que són de Paterna. A lo millor imprimir en Catalunya, en llibreries anarquistes, era més barat, però s’ha de fer allà, que ho envien ací, després repartir-ho... volíem evitar tot això. Eixes coses les hem tingut en compte. El paper de la portada es car, vam anar allà a la impremta i ens va agradar. Les tipos són comprades, estic content amb el disseny.\n-A mi el llibre m’ha encantat. Però ja et dic, de disseny no entenc.\nClar. Una idea que li vaig transmetre al dissenyador, Josep Lozano, va ser que volia que la gent que eixia, tinguera importància. Per això tenen foto. Vull fer un homenatge a la gent que està posant el seu cos, que dedica un temps de la seua vida a fer coses. No volia que se quedara com a algo etereo, sinó que la gent fóra conscient que són persones que estan treballant i en el seu temps lliure estan dedicant un temps a la militància, a anar a assemblees, a fer coses, per xicotetes que siguen. I també aclarir que és gent simbòlica: és gent que he conegut i que m’ha marcat, però n’hi ha molta més gent. Hi haurà un volum dos.\n-Pel que comentaves abans, va néixer en un moment que estaves de baixó, veies que els moviments socials estaven un poc parats a València. El llibre comença aixina i crec que transmet com el teu estat d’ànim va canviant. Això l’arriba completament al lector. Passa de què ací no canviarà mai res, amb Yos Erchxs queda un discurs prou potent, i tanques amb el Forn de Barraca, que és com que ha crescut una llavoreta. Com veus ara els moviments socials en el carrer? Continues tan pessimista, o ja no tant? També han passat uns mesos...\nSí, ha passat un any. Comence la primera entrevista en juliol de 2019, en estiu és com que es para tot, vacances, la gent està en la platja... i això és un poc cíclic. La idea que comente en el primer capítol és que per una banda vull fer un homenatge, i per altra part, com un regal als lectors. Este és un llibre per a la gent que estiga de baixó, per a fer el “clic” i ser conscient que sí que estan passant coses, el que passa és que tu, interiorment, o pel que siga, no l’estàs apreciant. Però n’hi ha molt de moviment a València, ara tenim molts col·lectius com EntreBarris, València no està en Venta, estan naixent col·lectius a cada barri, es fan assemblees... Ara mateixa crec que València està activa. Però no sabria dir-te si anem a aconseguir coses!\n-Totes les entrevistes tenen un fil molt vinculat amb l’art, en moltes dels seus vessants. Quan arribes a Yos Erchxs és com que això es trenca i passes a un discurs... no sé si dir ultrapolititzat, encara que els altres també ho són, però sí que trenques un poc els esquemes de què s’espera un lector a València, perquè els altres temes parlen de feminisme, d’ecologisme... temes que crec que estan prou en l’agenda mediàtica, encara que potser no amb eixos punts de vista, però Yos Erchxs és una persona que trenca els esquemes. Tu mateixa admets que tot el teu cercle més proper són persones blanques. Perquè arribes de sobte a aquest punt?\nYos és una persona que vaig conèixer fent un altre llibre, me la va presentar Marc Delcan, perquè també fa art: fa tallers de memes, de collage... de moltes coses. Tenia un llibre pendent amb ella on jo ajudava en tema de gestions sobre el tema “paguen y reparen”. I me va dir que estava treballant en Matadero en Madrid amb moltes artistes i activistes... parlem de fa dos anys. No va eixir. I quan vaig començar este llibre vaig pensar a entrevistar-la perquè és l’única persona que podria dir que no considere amiga de quedar per a prendre algo per un tema de distància, però no és com la resta. I una vegada que estàvem fent la conversa, perquè jo més que entrevistes, li dic conversa... en eixos temes jo sóc ignorant total, no he llegit molt sobre “paguen y reparen”, sóc quasi més oient que interlocutor. Ho reconec. Després quan la vaig transcriure sí que vaig pensar, ací podia haver preguntat més coses perquè explicara millor alguns punts, però en el moment, en un restaurant xinés, dinant, amb molta gent parlant, jo estava molt pendent de que se senta bé l’àudio, que entre bé el senyal... jo tampoc sóc periodista, se m’escapen moltes coses.\nEste és un llibre per a la gent que estiga de baixó, per a fer el “clic” i ser conscient que sí que estan passant coses, el que passa és que tu, interiorment, o pel que siga, no l'estàs apreciant”\n-I després, el Forn de Barraca sí que trenca totalment amb tot l’anterior.\nSí, i són cinc persones. Quan la gent es comença a mobilitzar hi ha un paró en les entrevistes, perquè entre la feina, el Forn... jo no puc estar transcrivint. I allà és quan pense que m’agradaria entrevistar a la gent del Forn perquè és com un tancament final, encara que vull que el llibre continue després, però sí que comença de baixó i amb el Forn, una de les últimes preguntes és: ho tornaríeu a fer? I la gent diu: clar, clar!\n-De fet, et diuen: “La pregunta està mal feta. Quan tornem a fer-ho?”\n-Però clar, tu quan vas començar el llibre, no sabies que acabaria d’eixa manera. Podia haver acabat pitjor.\nNo, però jo ho intuïa. De fet darrere del llibre posa: “De fet, és probable, tal com està tot ara mateix, que passen coses mentre fem el llibre”. Ha passat el Forn, podia haver sigut una altra cosa.\nNo és culpa nostra tota la destrossa que estan fent en el territori. Els primers responsables són ells”\n-Volia preguntar-te una cosa que tracteu en moltes converses del llibre: creus que realment la mobilització al carrer a València s’ha desactivat arran de l’arribada del govern d’esquerres? És com una cosa que sempre sobrevola entre els col·lectius. Creus que realment és aixina o és per un altre motiu?\nSi la pregunta és: “sí o no”, jo pense que sí. Segurament és més complex que això, però sí que pense que n’hi ha molta gent que amb este govern està molt còmoda, que coses que passen com la ZAL no els preocupen, i aleshores, sí, se desactiva. Però jo pense que el desactivament ve de més abans, crec que ho comente en el llibre. El meu punt de vista és que des que existeix un partit com Podem, en el moment que un partit diu que representa el 15M, que representa totes les manifestacions, etc., la gent es confia. Diu: per a què vaig a perdre el meu dissabte si ja n’hi ha un partit fent les coses? Després quan no diuen el que volem, s’enfadem. Pense que necessitem un partit d’oposició, però necessitem el carrer sempre, sempre, estiga qui estiga, Compromís, Podem...\n-Una cosa que se critica molt als moviments socials és que siguen tan crítics amb els governs d’esquerres. Juguen amb la por eixa de què si jugueu a dividir i a criticar sempre el que fa l’esquerra, tornarà la dreta. Com ho veus?\nÉs que jo pense que no és culpa nostra tota la destrossa que estan fent en el territori. Els primers responsables són ells. Jo pense que en València, en el Rialto i en el Botànic, s’estan fent coses de pressa i sense pensar, com el tema del port, la ZAL, els PAIs dels pobles... això és per a tota la vida. L’horta que es volen carregar, el maltractament als llauradors... s’estan fent moltes coses sense pensar. Només faltava que no poguérem criticar això!\n-Però es qüestiona molt des de les esferes de poder.\nBueno, pues que se qüestione.\nLa gent no ix al carrer perquè guanye un señor capitalista de derechas . La gent s'activa quan es veu amenaçada”\n-En una de les converses parleu inclús que haguera sigut millor des del punt de vista del teixit social, que haguera continuat la dreta perquè segurament s’hagueren pogut canviar més coses des del carrer, com que és més fàcil tindre a gent en el carrer tenint a la dreta governant.\nPense que si governa el més oposat a tu, et força a eixir a manifestar-te. Quan van ser les eleccions a Andalusia, la participació de cop va abaixar molt i entrà Vox al govern andalús. Al dia següent va haver-hi una manifestació molt gran de gent en contra de què Vox entrara en les institucions. Si no haguera sigut Vox, sinó PP i Ciudadanos a soles, a lo millor no haguera eixit tanta gent al carrer. Ara en el sud de França, a Perpinyà entra la ultradreta també, i el mateix: la gent ix al carrer per dir que no volen això. Amb un partit més moderat, encara que haguera sigut de dretes, com un Puigdemont en Catalunya, no passa. La gent no ix al carrer perquè guanye un señor capitalista de derechas. La gent quan es veu amenaçada, s’activa. Però crec que això no és proporcional a aconseguir coses: el que aconsegueix la gent en el carrer no és tant fer coses, sinó aturar coses. Des del carrer, que es faça una llei totalment contrària al govern que està manant... no va a passar. Però que la gent es manifeste perquè un govern vol prohibir l’avortament... igual sí se pot aturar, perquè tenen por de perdre vots o el que siga.\n-Sí, aconseguir coses en positiu potser és un camí de més llarg recorregut al carrer, com per exemple, la llei de matrimoni homosexual, que ve d’una resposta ciutadana, però de dècades...\nClar. I amb un partit més o menys afí a això. I per això és interessant que existisca Compromís, i que existisca Podem, i que existisca inclús el PSOE per aconseguir certes coses. Però sense oblidar-nos de qui són i perquè estan ahí. També podem parlar de la gent que dedica tota la seua vida a la política des de xiquets, estan afiliats al partit, estudien carreres pensades en fer política... com una classe, la classe política. És més raro que una persona com un llaurador arribe ahí.\n-Bueno, hi ha partits com Podem, més nous, que és gent que igual estava abans a la mateixa trinxera que tu i ara estan allà.\nSí, però la meua impressió és que tenen a gent com per a representar: una llauradora, un xic amb rastes, etc., però els que parlen i els que manen, la meua impressió és que són profes universitaris... i els altres estan per a representar. Que és un partit que per a mi és centralista i no el seguisc a diari, no veig les notícies, i segurament tinc una imatge desvirtuada de la realitat. Segur que en Podem i en el PSOE hi ha gent super vàlida.\n-Et volia demanar que m’explicares cadascuna de les persones que has entrevistat perquè la vas triar, breument.\nJosep Lozano és com la introducció del llibre; és una persona que vaig conèixer en el primer curs de Belles Arts, amb el qual tinc molta afinitat, i està iniciant-se en el món del disseny i valore molt el que fa. Sílvia Cortés, és la meua millor amiga i per a mi és un referent, jo venia d’un món i ella em va ensenyar un altre món, les primeres manifestacions, els primers concerts... em va canviar la vida. Carla Chillida em pareix una persona super potent, fa mil coses, molt activa, molt curranta, no para ni la poden parar. Marc Soler és el meu millor amic, és amor i és molt intel·ligent, parlar amb ell m’ajuda molt a aclarir-me. Anaïs Florin és l’artista que a mi m’agradaria haver sigut, té una capacitat de trobar coses en lo xicotet i fer-les molt grans i boniques. Marc Delcan és la Viquipèdia de l’activisme, una persona que està molt atent a tot, que té molt de treball darrere, amb un cap bestial, tot i que a vegades xoquem en certes coses, però sent admiració cap a ell. Laura és una gran amiga, és una persona que em va fer donar-me compte de coses que pels meus privilegis se m’escapaven, com que ens els escenaris no hi havia dones, em va fer veure i entendre moltes coses. Yos Erchxs és una persona molt potent que no van a poder parar, és molt valenta i té uns ideals molt ferms i clars. I el Forn de Barraca són cinc persones, però representen a moltes més, i no sabria definir-ho, diria “gràcies”. Recorde estar mirant les notícies amb ma mare i veure que uns activistes acampaven al Forn de Barraca. Amb la V-21 estàvem pendents de què farien i ningú volia anar a manifestar-se... el que sent és agraïment màxim, i el que puga fer, que m’ho demanen.\nFa falta un debat, però sobre tot: sobre Colom i sobre Jaume I. I sobre els productes culturals”\n-I ja per tancar i vincular-ho amb un tema d’actualitat... crec que aquest llibre trenca molts esquemes i fa la sensació que et convida a fer un procés de reconstrucció de tu mateixa. En una de les converses, parleu de què molts dels productes que hem consumit al llarg de la nostra vida, si els mires amb els teus filtres actuals, pràcticament no passaria res perquè ara quan tornes a veure sèries, pel·lícules o escoltes certs grups de música, hi ha coses que et grinyolen un poc. Ara que parlem molt de què fer amb estàtues i amb productes culturals racistes o masclistes del passat. Hem de censurar-ho tot? Mirar-lo amb un punt de vista crític? S’ha d’advertir al consumidor que eixe producte és masclista o racista? Què faries?\nPrimer separar: no és el mateix consumir una pel·lícula que tindre una estàtua d’X persona. Fa falta un debat, però sobre tot: sobre Colom i sobre Jaume I. I sobre els productes culturals. Però crec que és el consumidor qui ha de triar veure una pel·lícula sobre una persona que és racista o un assetjador, si deixen d’anar a veure-les... no cal prohibir-les.\n-Però una cosa és el producte que es fa en l’actualitat, i una altra, el que ja està fet. El 90% de les coses que ja estan fetes són masclistes, racistes, o tot alhora.\nClar. Si agafes una pel·lícula d’abans dels anys 80, quasi totes les persones seran masclistes, racistes... perquè vivim en una societat que ho és. Jo no sóc partidari de censurar, pense que han de ser les consumidores les que decidisquen.\n*El llibre Posar el cos. Un breu homenatge a l’activisme es pot trobar a les llibreries La Repartidora, La Rossa i United Minds, a València; a El Nostre Bar, a Alboraia; i a Detroit Llibres, a Alcoi (també a les seues tendes online). Costa 15 euros, dels quals 4 es destinen directament a la “caixa de resistència” per a les quatre persones encausades del col·lectiu Forn de Barraca, excepte els llibres venuts a United Minds, que són per a la plataforma Don’t hit a la negrx.


Creu i R |authorSTREAM\nAntoni Tàpies: Creu i R:\nAntoni Tàpies: Creu i R\nFitxa tècnica Títol: Creu i R Autor: Antoni Tàpies (Barcelona, 1923-2012) Cronologia: 1975 Estil: Informalisme Tècnica: tècnica mixta: Sorra, tela, pedres, pintura i llapis grafit Suport: fusta de contraplacat, 162 X 162,5 cm Localització: Col·lecció MACBA. Fundació Museu d’Art Contemporani de Barcelona. (cedida en comodat* per la Colección de Arte de Telefónica)\nPetit blau (1962) Palla i fusta (1969)\nObres del mateix autor::\nObres del mateix autor: Núvol i cadira (1990)\nBiografia de l’autor Antoni Tàpies (Barcelona, 1923-2012) Inicia els seus tempteigs artístics durant la llarga convalescència d’una malaltia greu. La creixent dedicació al dibuix i a la pintura l’empenyen a abandonar els estudis universitaris. A la dècada de 1940 ja exposa les seves obres, de marcada personalitat, que el destaquen en la panoràmica artística del moment. És cofundador de la revista Dau al Set (1948). Influït per Miró i Klee incrementa aleshores el factor iconogràfic i la temàtica màgica. De mica en mica incorpora elements geometritzants i estudis de color que desemboquen en un interès per la matèria, el qual es tradueix en teles de textura intensa i de grans possibilitats expressives i comunicatives. Amb aquestes obres Tàpies assoleix, cap a la meitat dels anys cinquanta, el reconeixement internacional. A partir de la dècada dels seixanta incorpora nous elements iconogràfics (signes d’escriptura, elements antropomòrfics, petjades i signes que al·ludeixen a la realitat de Catalunya) i procediments tècnics (noves superfícies, ús d’objectes quotidians i del vernís). El llenguatge pictòric de Tàpies ha evolucionat des d’aleshores i ha donat com a resultat una creació plàstica diversificada i productiva admirada arreu del món.\nHa exposat al Museum of Modern Art i al Solomon R. Guggenheim Museum de Nova York, al Museum of Contemporary Art de Los Angeles, a l’Institute of Contemporary Arts i a la Serpentine Gallery de Londres, a la Neue Nationalgalerie de Berlín i a la Kunsthau s de Zurich, al Musée d’Art moderne de la Ville de Paris, al Jeu de Paume i al Centre Pompidou de París, al Museo Nacional Centro de Arte Reina Sofía de Madrid, a l’Institut Valencià d’Art Modern de València i al Museu d’Art Contemporani de Barcelona , entre molts altres. Paral·lelament a la seva activitat artística, Antoni Tàpies ha desenvolupat una tasca d’escriptor que ha donat lloc a diverses publicacions: La pràctica de l’art (1970), L’art contra l’estètica (1974), Memòria personal (1977), La realitat com a art (1982), Per un art modern i progressista (1985), Valor de l’art (1993) i L’art i els seus llocs (1999). Antoni Tàpies va crear la Fundació Antoni Tàpies el 1984 amb l’objectiu de promoure l’estudi i el coneixement de l’art contemporani, posant una atenció especial a l’anàlisi del seu paper en la formació de la consciència de l’home modern.\nContext Antoni Tàpies pinta Creu i R uns mesos abans de la mort de Franco. Durant aquell any l'artista va contribuir amb un cartell i una litografia a una campanya per abolir la pena de mort a Espanya i va participar activament en les lluites que demanaven l'amnistia dels presos polítics del règim franquista. La seva obra, des dels seus inicis sempre va estar influenciada per la situació política a Espanya.\nEstil L'Informalisme és un moviment pictòric que compren totes les tendències abstractes i gestuals que es van desenvolupar a França a la resta d'Europa després de la Segona Guerra Mundial, en paral·lel amb l'expressionisme abstracte estadounidenc . Dins d'aquest moviment es distingeixen diferents corrents, com l'abstracció lírica, la pintura matèrica, el taquisme , etc. Barba dels combats (1959) Jean Dubuffet Griffure sur fond violet (1963-64) Jean Fautrier\nEstil Tàpies, en l'obra Creu i R se situa dins d'aquest estil i practica la "pintura matèrica", també coneguda com a "art brut", que es caracteritza per la tècnica mixta i l'ús de materials heterogenis, moltes vegades de rebuig o de reciclatge, barrejats amb els materials tradicionals de l'art cercant un nou llenguatge d'expressió artística. Les obres més característiques de Tàpies són les que aplica la seva mixtura de diversos materials en composicions que adquireixen la consistència de murs o parets, a les que afegeix diversos elements distintius a través de signes que emfatitzen el caràcter comunicatiu de l'obra, semblant l'art popular del “ graffiti ”. Aquesta consistència de mur sempre ha atret a Tàpies, al qual a més li agradava relacionar el seu estil amb l'etimologia del seu propi cognom.\nAnàlisi formal Aquesta obra, com la majoria de quadres matèrics de Tàpies, està basada en línies contundents que formen composicions complexes. En la construcció de l'obra podem observar dos nivells: el llenguatge matèric, en aquest cas marcat per la textura de la sorra, les pedres i la tela el dibuix i la línia donats per la creu, les lletres (R, H) i els signes (+)\nUtilitza colors terrosos, propis de la matèria, ocre, marró, negre i vermell. Aquest és un traç distintiu en Tàpies, l'austeritat cromàtica, generalment es mou en gammes de colors austers, freds, terrosos, com l'ocre, marró, gris, beix o negre. Dóna molta importància a la superfície de l'obra que adquireix valor de relleu: la textura de la sorra, de les pedres, de la tela enganxada que al mateix temps dibuixa una lletra (H) i crea efectes d'ombra, aporten una gran expressivitat\nTècnica En la seva obra més característica dins de l'informalisme matèric , Tàpies utilitza tècniques que barregen els pigments tradicionals de l'art amb materials com sorra, roba, palla, etc., amb predomini del collage i l' assemblage , i una textura propera al baix-relleu i d'altres tècniques dadà. Tàpies defineix la seva tècnica com a "mixta": pinta sobre tela, en formats mitjans, en posició horitzontal, disposant una capa homogènia de pintura monocromàtica, sobre la que aplica la "mixtura", barreja de pols de marbre triturat, aglutinant, pigment i oli, aplicat amb espàtula o amb les seves pròpies mans.\nQuan està quasi sec fa un grattage amb tela d'arpillera, aplicada sobre la superfície; quan està adherida, l'arrenca, creant una estructura de relleu, amb zones esquinçades, esgarrapades o foradades, que contrasten amb els cúmuls i densitats matèriques d'altres zones del quadre. A continuació, fa un nou grattage amb diversos estris (punxó, ganivet, estisores, pinzell). Finalment, afegeix signes (creus, llunes, asteriscs, lletres, números, etc), en composicions que recorden el graffiti , així com taques, aplicades mitjançant el dripping .\nNo afegeix elements de fixació, pel que les obres es degraden ràpidament –la mixtura és bastant efímera–; amb tot, Tàpies defensa la descomposició, com a pèrdua de la idea de l’eternitat de l'art, li agrada que les seves obres reflecteixin la sensació del pas del temps. A això contribueix també les seves pròpies empremtes a l'obra, les incisions que practica, que per ell són un reflex de la naturalesa.\nSignificat i funció:\nSignificat i funció En la seva obra Tàpies reflecteix una gran preocupació pels problemes de l'ésser humà: la malaltia, la mort, la soledat, el dolor o el sexe. Tàpies ens dóna una nova visió de la realitat més senzilla i quotidiana, enaltint-la a cotes de veritable espiritualitat. La concepció vital de l'artista es nodreix de la filosofia existencialista , que remarca la condició material i mortal de l'home, l'angúnia de l'existència de què parlava Sartre ; la soledat, la malaltia, la pobresa que percebem en Tàpies la trobem també en l'obra de Samuel Beckett o Eugene Ionesco . L'existencialisme assenyala el destí tràgic de l'home, però també reivindica la seva llibertat, la importància de l'individu, la seva capacitat d'acció enfront a la vida; així, Tàpies pretén amb el seu art fer-nos reflexionar sobre la nostra pròpia existència.\nIconografia En Creu i R el motiu principal és la creu, un símbol que es converteix en l'element definitori del seu estil. Tàpies va començar a utilitzar la creu després de la Guerra Civil, moment en que Espanya se li presentava com un gran cementiri. Posteriorment la creu serà entesa per l'artista com a símbol de les coordenades de l'espai. Però la creu també estarà connectada amb la religió, el cristianisme i amb tota una tradició que arrenca de l'art medieval i que Tàpies recupera per donar-li un sentit de comporaneitat .\nSembla ser que la creu és també un record a Ramon Llull, pel qual l'artista sempre ha manifestat la seva admiració. Segons el propi Tàpies, a Llull l'estranyava que els artistes de la seva època no pintessin creus i els hi deia :”...el més important que tenim són les creus, (...) com és que s'entretenen pintant escenes de reis i de nobles tenint aquest tema tan important de la creu? (...) fixeu-vos en els temes essencials...”\nL'obra, a més de la creu conté altres símbols presents en la iconografia de l'autor: les lletres, R, H, amb alguna creu més petita, les benes amb taques de color vermell que es superposen a lapart superior donant un efecte de volum. Podem relacionar aquests símbols amb la inicial de Ramon (Llull), o també podrien ser una referència a la seva malaltia?\nSímbols Tanmateix, té una primordial significació en l'obra de Tàpies el caràcter iconogràfic que afegeix a les seves realitzacions a través de diversos signes com creus, llunes, asteriscs, lletres, números, figures geomètriques, etc. Per Tàpies aquests elements tenen una significació al·legòrica relativa al món interior de l'artista, evocant temes tan transcendentals com la vida i la mort, o com la soledat, la incomunicació o la sexualitat. Cada element té el seu significat concret: quant a les lletres, A i T són per les inicials del seu nom o per Antoni i Teresa –la seva dona–; la X com a misteri, incògnita, o com a forma de tatxar quelcom; la M l'explica de la següent manera: "Tots tenim una M dibuixada a les línies del palmell de la mà, el qual remet a la mort, i al peu hi ha unes arrugues en forma de S; tot combinat era Mort Segura”\nModels i influències Els principals exponents de la pintura matèrica foren, a més de Tàpies, els francesos Fautrier i Dubuffet i l'espanyol Manolo Millares . L' informalisme matèric serà des dels anys 1950 el principal mitjà d'expressió de Tàpies, en el que amb diverses peculiaritats encara treballa. Quadre 62 (1959) Manuel Millares\nAls anys 1970, influenciat pel pop-art , començà a fer servir objectes més sòlids en les seves obres, com parts de mobles. Amb tot, la utilització d'elements quotidians en l'obra de Tàpies no té el mateix objectiu que en el pop-art , on són utilitzats per fer una banalització de la societat de consum i els mitjans de comunicació de masses; en canvi, en Tàpies sempre està present el substrat espiritual, la significació dels elements senzills com evocadors d'un major ordre universal. Armari (1973)\nSe sol considerar Tàpies com a precursor de l' Arte Povera , en la seva utilització de materials pobres i de rebuig, encara que novament cal remarcar la diferència conceptual de tots dos estils. Paral·lelament a la producció pictòrica i objectual, Tàpies ha anat desenvolupant des de 1947 una activitat intensa en el camp de l’obra gràfica. En aquest sentit convé destacar que l’artista ha realitzat un gran nombre de llibres de bibliòfil i carpetes en estreta col·laboració amb poetes i escriptors com Alberti, Bonnefoy , Du Bouchet , Brodsky , Brossa, Daive , Dupin , Foix, Frémon , Gimferrer, Guillén, Jabès , Mestres Quadreny , Mitscherlich , Paz, Saramago, Takiguchi , Ullán , Valente i Zambrano , entre d’altres. Així mateix, Antoni Tàpies ha desenvolupat una tasca d’assagista que ha donat lloc a una sèrie de publicacions, algunes traduïdes a diversos idiomes: La pràctica de l’art (1970), L’art contra l’estètica , (1974), Memòria personal (1978), La realitat com a art (1982), Per un art modern i progressista (1985), Valor de l’art (1993) i L’art i els seus llocs (1999).\nCreu i R (Tàpies)\nVakantiehuis spanje huren - Creus Villa - Vakantiehuizen Spanje\nTorre de la Creu2 Catalan Modernism\nTorre de la Creu1 Catalan Modernism


Finestra al Garraf: Tempesta i Calamarsada al Garraf\nDurant tota la jornada de dimecres, Catalunya està en alerta per fortes pluges i dins d’aquest episodi s’ha produït, al voltant de les 15.45h, una forta calamarsada a Sitges. Aquest fenomen ha durat aproximadament uns 5 minuts, suficients per emblanquinar alguns jardins de cases i carrers del municipi.\nAl voltant de les 15.45h, dins de l'episodi generalitzat de pluges a Catalunya, s'ha produït aquest fenomen\nRedacció | 23/11/2016\nLa forta tempesta caiguda a primera hora de la tarda d'aquest dimecres ha ocasionat inundacions a diversos punts de la comarca. La intensitat de la precipitació, que ha anat acompanyada de pedra i aparell elèctric, ha fet que els desguassos no donessin abast. El fort vent que ha bufat ha provocat l'embossament dels embornals amb fulles i papers. Zones com la travessia de l'antiga C-246, a Vilanova, s'han anegat, com també alguns carrers de la zona de la Bòbila. Això ha provocat que els vehicles circulessin amb dificultat i s'han registrat importants col·lapses de trànsit. S'han inundat també alguns baixos i soterranis.\nLa Policia Local ha informat que s'ha ahgut de tallar el pas sota la via de la Ronda Europa, a causa de la pujada de nivell dels torrents, que ha inundat el pas. Dos vehicles han quedat atrapats a l'interior del pas. Els ocupants n'han pogut sortir sense problemes. També ha calgut tallar el pas sota la via de la rambla Pirelli, que s'ha inundat a causa de l'embossament dels desguassos, que ha fet que les bombes no funcionessin correctament.\nEls agents municipals han hagut d'evacuar alumnes de l'Escola Llebetx, a causa de la inundació del camí de Sant Gervasi. Pares d'alumnes han col·laborat en les tasques d'evacuació. També ha calgut tallar el Camí Vell de Cubelles. D'altra banda, el mur d'un pati interior d'una nau industrial de la zona de Santa Magdalena ha caigut a la via pública, sense provocar cap ferit.\nContinua també el fort temporal de mar, amb onades d'uns dos metres d'alçada, que salten per sobre d'alguns espigons. La previsió apunta que les pluges es retiraran a mesura que avanci la nit i que aquest dijous la temperatura baixarà entre 5 i 10 graus.\nAcumulació de calamarsa al Molí de Vent Foto: D.P.M.\nEtiquetas: GARRAF, METEOROLOGIA


Club Hoquei Olot » DIRECTES AL PLAY-OFF D’ASCENS. SUPEREM AL SHUM PER UN TOTAL DE 11-3\nEliminatòria de repesca a dos partits en els quals el conjunt olotí ha solventat clarament segons reflecteixen els dos resultats. Tot i això en cap moment ha estat un passeig, sinó que s’ha hagut de treballar i no confiar-se gens en el segon partit a casa.\nPerò anem a pams, el partit d’ anada a Maçanet va estar molt igualat, el conjunt olotí es va avançar i va anar per davant en el marcador de 1 a 2, amb gols d’en Nil i en Ferran, durant molts minuts del matx. No va ser fins el tram final que els olotins van reblar la feina feta amb dos gols d’en Tomàs i un altre d’en Joan. Amb aquest resultat força contundent s’havia fet un pas de gegant per passar la eliminatòria però com hem dit abans no estava sentenciat. I així ha estat, els jugadors d’en Miquel Ràfols han estat molt conscients en tot moment que no podien donar res per fet fins que la eliminatòria estigués sentenciada, i han anat a pel partit sabent que el marcador i el rellotge els anava a favor. Davant d’ un rival que en cap moment ha abaixat els braços, els gols han anat arribant: En Joan, en Ferran i l’Aniol i en Tomàs per partida doble cadescú arrodonien un resultat que certifica la permanència una temporada més a Nacional Catalana i ens obra les portes a lluitar pels Play-Off d’ascens.\nD’aquí dues setmanes tindrem el primer partit del Play-Off, serà contra el Noia «B», un rival que ja ens hi vam enfrontar i ens va vèncer. Tant de bo aquesta vegada les coses vagin diferent i es pugui girar la truita.\nHan jugat: Guillem Raurell (p), Pau Flores (p), Joan Mangas (c)(1) ,Lluc Jiménez, Tomàs Marcé (2), Ferran Sacrest (1), Nil Rodríguez, Aniol Mangas (2), Maties Reixach, i Marc Cívico.\nPrimera victòria al Play-Off. CE Noia “B” 2-8 CH Olot B-Sensible


onatges: Han passat els anys.\nHan passat els anys.\nHan passat els anys i\nrellegeixo els poemes\ni veig que hi ha mots\nque s'han fet de mel\ni altres són de llàgrima viva,\nalguns quasi s'han esborrat,\nverbs que ja no conjuguen...,\ni hi ha punts i a part\nque ara són punt i seguit...\nMots que amb el pas dels anys\naltres segueixen en flor...\nN'hi ha que continuen\nfredolics i sensibles,\naltres segueixen accentuats\ni amb mirada de passota.\nAlguns mots han quedat isolats.\nAltres segueixen navegant.\nHi ha mots que sembla\nque practiquin el nudisme...,\nresten en el poema\nperò han perdut el paper.\nMots que eren la ferida,\nla ferida no s'ha tancat\nperò s'ha fet durícia.\nOn hi havia campanes\nnomés hi ha quedat temps.\nsón escala i altres són creu...,\nels que segueixen en silenci,\ni els que són crit de crit.\nJo només sóc la barreja\nde tots ells...\nPublicat per onatge a dimecres, de desembre 30, 2009\nCarme Rosanas 31 de desembre de 2009, a les 0:08\nA vegades em fa una mandra immensa rellegir els meus poemes antics. No els llenço, però els tinc força oblidats en una llibreta. Me n'avergonyeixo una mica o un molt com d'aquí un temps possiblement m'avergonyeixi del que escric ara. T'envejo si pots rellegir així com expliques.\nGalionar 31 de desembre de 2009, a les 16:45\nAquest és un dels poemes que podria fer meus sense cap dificultat, per la coïncidència amb les sensacions i sentiments que expressa. Per a les persones que escrivim de sempre, els nostres poemes són una barreja de la nostra vida.\nUna abraçada amb olor de resclosit pel pas dels anys.\nonatge 1 de gener de 2010, a les 12:27\nCarme no et faci vergonya rellegir els teus poemes de temps enrerre, formen part de tu, ets tu en un temps i una lluna, que et semblen passats però que estan dintre teu...\ngalionar els que escrivim com tu dius, l'escriure és una finestra per on respirar, per on deixar entrar la pluja i el vent, és el mar on viatgem i naufraguem, és la lluna i el sol, el retrobament i l'adéu...\nA les dotze...\nClar i català...\nBoira en el temps...\nNo sempre podem fer sortir el sol…\nEscric el poema.\nSentiments en almívar.\nDos plats a taula.\nVi de llàgrima…\nMigdia coll de dama a la flama del sol.\nLlavors entendrem els altres.\nSense que els ulls vegin…\nEts el meu bateig d’home.\nAbraçades de paper.\nTinc un alfabet.\nLes campanades somortes…\nEm desperto i tinc els dos peus de cada dia.\nEl silenci t’està esperant...\nMar ets tu?\nPlouen els hiverns…\nNomés tu i jo serem el límit.


Soldats grecs han assassinat aquest dimecres una persona quan intentava travessar la frontera des de Turquia per entrar a Grècia, segons han informat fonts de les autoritats turques. Els fets haurien tengut lloc quan un grup d'immigrants han intentat travessar la frontera i els soldats grecs els han rebut amb gas lacrimogen, boles de goma i també munició real.\nL'home ha rebut un impacte al pit que li ha causat la mort, i cinc persones més han resultat ferides, segons explica en un comunicat el governador de la ciutat d'Edirne, a la banda turca de la frontera. Mentrestant, el president turc, Tayyip Erdogan, ha dit en roda de premsa que espera poder pactar un alto el foc a la regió d'Idlib, al nord de Síria, en la seva reunió de demà dijous amb el president rus, Vladímir Putin, a Moscou. En aquesta regió del nord de Síria, l'exèrcit turc i els rebels sirians s'enfronten a les forces governamentals sirianes de Baixar al-Assad que tenen el suport de Rússia.\nErdogan ha fet també una crida a la Unió Europea per demanar-li que li doni suport a Síria si vol que Turquia torni a tancar les portes als refugiats que estan travessant ara la frontera cap a Grècia.\nPer Maleïts!, fa dervers d'un any\nTota aquesta massacre que se li fa al poble kurd i sirià en general, ho pagarem els europeus. I la pena és que els que ho provoquen i que son els que es mereixen el càstic, tindran el cul ben assegurat, asseguts devora d'Erdogan i dels sltres sàtrapes que provoquen guerres per ells enriquir se.\nA sa ciutat d'Edirne, per cert, hi ha sa presó on està tancat de manera indefinida i sense un càrrec clar es líder kurd Selahattin Demirtas. D'un costat i s'altre de sa frontera s'agredeix es poble


Family Hotel Dinchova kushta Rozhen Bulgària - Ofertes d'hotels amb els MILLORS DESCOMPTES EN LÍNIA\nVeure tots els 4 allotjaments a Rozhen.\nRozhen, Rozhen, Rozhen, Bulgària, 2820 - Veure al mapa\nSi el que està buscant és per un hotel ben situat a Rozhen, no busqui més enllà de Family Hotel Dinchova kushta. Des d'aquí, els viatgers poden gaudir d'un fàcil accés a tot el que aquesta viva ciutat ofereix. Amb la seva bona localització, l'hotel ofereix fàcil accès a les destinacions obligades de la ciutat.\nFamily Hotel Dinchova kushta ofereix un servei impecable i compleix amb totes les exigències dels més experimentats viatgers. Mentres estan allotjats en aquestes meravelloses instal.lacions, els clients poden gaudir de Wi-Fi gratuït en totes les habitacions, recepció 24 hores, aparcament de cotxes, servei d'habitacions, habitació familiar.\nA més, totes les habitacions ofereixen una gran varietat de comoditats com ara calefacció, escriptori, balcó/terrassa, aparell de televisió LCD/pantalla de plasma, TV satèl•lit/cable per satisfer els clients més exigents. L'hotel ofereix moltes oportunitats d'oci úniques, com jardí. Amb una localització ideal i amb comoditats imbatibles, Family Hotel Dinchova kushta no troba competidors en cap categoria.\nTots els tipus de viatgers (158) Parelles (78) Viatgers en solitari (6) Famílies amb infants petits (32) Famílies amb infants grans (13) Grups (30)\nAllotjaments a Rozhen


La Fundació Trinidad Alfonso dona un impuls al rugbi valencià • Fundación Trinidad Alfonso\nLa Fundació Trinidad Alfonso dona un impuls al rugbi valencià\nLa Fundació Trinidad Alfonso continua reforçant el seu suport a l’esport de la Comunitat Valenciana amb l’objectiu que siga reconeguda com la Comunitat de l’Esport. En esta ocasió, centra el focus en el rugbi, disciplina a la qual ha donat suport, des de 2016, amb l’impuls a diferents projectes (Valencia Rugby Festival, Escola de Rugbi, Torneig Tiburón i la Final de la Copa del Rei), que li ha permés conéixer la situació d’un esport que té un gran potencial de creixement, a més d’una gran tradició.\nL’entitat presidida per Juan Roig ha creat una nova línia d’ajudes destinada als quatre clubs valencians que la pròxima temporada militaran en la Divisió d’Honor B: el Club Rugby La Vila, el CAU Rugby Valencia, Les Abelles Rugby Club i el Tatami Rugby Club. La iniciativa, que comptarà amb la supervisió i la coordinació de la Federació de la Comunitat Valenciana, pretén, en última instància, contribuir al fet que el rugbi valencià torne a tindre representació en la màxima categoria de l’esport de la pilota oval.\nObjectius per a la temporada 2019-2020\nDe moment, per al pròxim exercici 2019-2020, la quantia global aportada per la Fundació Trinidad Alfonso a esta iniciativa és de 200.000 euros. És a dir, cada una de les quatre entitats beneficiàries rebrà 50.000 euros. Amb esta ajuda, cada club podrà enfortir el seu organigrama, apuntalar la seua estructura esportiva i invertir en la confecció d’una plantilla més competitiva. Amb este suport, la Fundació no solament vol col·laborar perquè el rugbi de la Comunitat estiga en l’elit; a més té l’objectiu d’evitar la fugida de talents per a aconseguir que els millors exponents del rugbi valencià es queden a la Comunitat Valenciana sense necessitat d’emigrar a altres equips per a jugar al màxim nivell i que això servisca a la base com a espill en el qual mirar-se.\nAmb el recent descens del Club Rugby La Vila, la Comunitat Valenciana no tindrà cap representant en la Divisió d’Honor de la pròxima temporada. A més, no hi ha cap equip de la ciutat de València en la màxima categoria del rugbi nacional des del curs 2010-2011. “Estem molt satisfets i plenament convençuts d’esta decisió. Des de fa alguns anys, la Fundació està apostant per diferents projectes i esdeveniments vinculats amb el rugbi, com per exemple la finall de la Copa del Rei de l’any 2018 en l’estadi Ciutat de València. Sempre ens hem identificat amb els valors i les característiques d’este esport i no podem ser insensibles al considerable augment de llicències federatives durant els últims anys”, explica Elena Tejedor, directora de la Fundació Trinidad Alfonso.\nEl rugbi valencià\n“L’objectiu d’esta línia de treball que obrim en la Fundació és aconseguir que, a mitjà o curt termini, el rugbi valencià torne a tindre presència en l’elit. La Comunitat Valenciana es mereix un gran equip en la màxima categoria i tant de bo això servisca per a posar el nostre granet d’arena per a continuar convertint esta comunitat en la Comunitat de l’Esport”, va indicar Tejedor. “A més, agraïm per endavant l’esforç que faran els clubs per a sinergitzar i trobar vies de treball conjuntes. Creiem que este punt és el més estratègic i on han de trobar les seues fortaleses perquè hi haja un projecte que conjumine energies i talent”, va concloure la directora de la Fundació Trinidad Alfonso.\nPer la seua part, José Luis López Pérez, president de la Federació de la Comunidad Valenciana, es mostra molt il·lusionat i agraït davant pel pas endavant que ha fet la Fundació. “Som una terra de gran tradició en l’esport del rugbi. Així ho demostra el creixement en el nombre de llicències o la magnífica resposta que va donar la nostra afició durant la final de la Copa del Rei. Estic convençut que el rugbi valencià es rellançarà i que esta iniciativa de la Fundació serà un punt d’inflexió. Hi haurà un abans i un després a partir d’este impuls. Per a una federació autonòmica, comptar amb este tipus d’ajudes és un privilegi”, conclou López Pérez.\nPrevious Post La Fundació Trinidad Alfonso i el Projecte FER se sumen un any més a la lluita contra el càncer\nNext Post 10.700 escolars faran una hora més d’Educació Física gràcies a Esport a l’Escola +1 h


Investiguen l'agressió d'una professora a Terrassa\nInvestiguen la presumpta agressió d'una mestra a una alumna per pintar la bandera espanyola\nS'ha iniciat un expedient disciplinari a la professora per falta lleu\ndimecres, 24 de juliol 2019 - 07:15h\nLa professora va estripar el treball de l'alumna en públic | Cedida\nUn jutjat de Terrassa investiga els fets que van tenir lloc el passat 17 de juny a l'escola Font de l'Alba, del mateix municipi, quan una professora va agredir, presumptament, a una alumna per pintar una bandera espanyola en una llibreta escolar. El jutge està esperant la resposta de la fiscalia per saber quin il·lícit penal considera que s'hauria de seguir investigant. Per la seva part, la Conselleria d'Educació ha encarregat un informe als serveis territorials i ha iniciat un expedient disciplinari a la professora per una falta lleu, segons avança 'ElPeriódico'.\nEn conèixer els fets la gent es va acostar a l'escola per mostrar el seu suport a la nena | Cedida\nUnes banderes d'Espanya acompanyades de la frase 'Viva España'\nEl 17 de juny la menor va anar a l'Hospital de Terrassa, a urgències, acompanyada dels seus pares, perquè tenia molèsties a l'esquena i a una mà. A l'informe mèdic s'explica que la nena «a classe ha dibuixat unes banderes d'Espanya acompanyades de la frase 'Viva España' a l'àlbum de fi de curs». També recull que la professora «l'ha cridat, l'ha agafat de la camiseta i en fer-ho la nena ha caigut contra el terra colpejant-se l'esquena, i posteriorment l'ha agafat del coll per treure-la de classe».\nLa mare es va trobar a la seva filla plorant quan la va anar a recollir a les 13.00 hores i es van dirigir a direcció per explicar-ho tot. A les 17.00 hores van anar a urgències i després van presentar una denúncia als Mossos d'Esquadra. L'informe mèdic assenyala que la nena tenia «molèsties a la zona toracolumbar després del cop, molèsties al primer dit de la mà dreta i molèsties on té una hèrnia pendent d'operar».\n«Indicis d'una falta administrativa»\nEl conseller d'Educació, Josep Bargalló, va explicar a la comissió d'Educació al Parlament de la Generalitat que veu «indicis» d'una «falta administrativa» en el cas d'aquestes persones i que actuarà en funció del que digui la investigació policial. De moment, el departament ha obert un expedient disciplinari per una falta lleu a la professora després de considerar que no ha quedat demostrat que hi hagués un «maltractament físic», però sí que hi han fets com el de trencar el treball d'una alumna en públic o deixar-la sola al passadís que podrien constituir una falta lleu.\n10 anys de presó per intentar matar tres joves a Figueres tirotejant el seu cotxe\nMenor Terrassa Agressió Vallès Occidental


Criteris de la Inspecció de Treball en el control de la normativa sobre temps de treball i hores extraordinàries | Grup Carles\nInici Bloc Actualitat legislativa Criteris de la Inspecció…\nLa Instrucció 3/2016 de la Inspecció de Treball, sobre intensificació del control en matèria de temps de treball i d’hores extraordinàries, estableix que el registre de la jornada haurà de ser diari i ha d’incloure l’horari concret d’entrada i sortida respecte de cada treballador. La comprovació de l’existència del registre s’haurà de poder realitzar al centre de treball, per evitar la seva manipulació posterior. S’incideix en els sectors en els quals s’ha constatat un volum més elevat de realització d’hores extres o en els que es preveu un existència de la realització d’hores extres sense abonar: banca, indústria manufacturera, comerç al detall i a l’engròs, reparació de vehicles de motor i motocicletes, activitats sanitàries i de serveis socials.\nCom ja l’hem anat informant, l’Audiència Nacional ha emès dues sentències (Sentència 207/2015 de 4 de desembre de 2015 i Sentència 25/2016 de 19 de febrer de 2016) que han motivat que la Inspecció de Treball hagi iniciat actuacions en matèria de control horari a fi verificar el compliment dels horaris pactats.\nTota aquesta situació ha provocat que el Pla de control 2016 de la Inspecció de Treball i de la Seguretat Social hagi endurit els controls i estigui incrementant les seves actuacions en la revisió del compliment del registre de jornada dels treballadors tant a temps parcial com a temps complet, pretenent d’aquesta manera evitar el frau en la realització d’hores extraordinàries.\nEn concret, d’acord a la Instrucció 3/2016 sobre Intensificació del control en matèria de temps de treball i d’hores extraordinàries, s’exigirà a les empreses dins de l’actuació inspectora un registre de jornada en el qual es tindran en compte que el registre de jornada és obligatori fins i tot quan no es realitzin hores extraordinàries. Aquesta Instrucció també estableix que el registre de la jornada haurà de ser diari i que ha d’incloure l’horari concret d’entrada i sortida respecte de cada treballador. La comprovació de l’existència del registre s’haurà de poder realitzar al centre de treball, per evitar la seva manipulació posterior.\nEls objectius de la campanya es contemplen en dos vessants:\n1. D’un costat intensificar el control del compliment de la normativa sobre temps de treball, en general, i de les hores extraordinàries en particular (màxim 80 hores a l’any), així com assegurar que es duu a terme la remuneració i la cotització adequades de les hores treballades.\n2. D’un altre, es vigilarà el compliment de l’obligació de realitzar el registre diari de la jornada i que es respecten els drets d’informació dels representants dels treballadors en la matèria.\nQuines empreses seran inspeccionades?\nEls principis orientadors per seleccionar a les empreses que seran inspeccionades es focalitzaran en aquests dos criteris:\n1. Nombre de treballadors. Se seleccionaran empreses entre quatre i 50 empleats.\n2. Sector d’activitat. Se seleccionaran empreses que exerceixin les següents activitats:\n– Indústria manufacturera (en concret, empreses que pertanyin a la indústria de l’alimentació, tèxtil i confecció de peces de vestir, indústria del cuir i del calçat, arts gràfiques i fabricació de mobles).\n– Comerç en general, inclòs tant el que s’exerceix a l’engròs com el detallista.\n– Reparació de vehicles de motor i motocicletes.\n– Serveis financers (excepte assegurances i fons de pensions).\n– Activitats sanitàries i de serveis socials.\nDurant les actuacions de la Inspecció es pararà esment a qüestions generals, tals com el compliment de les obligacions formals (activitat de l’empresa i horari, plantilla, tipus de contractes, registre de jornada diari, realització d’hores extraordinàries, etc.), així com entrevistes personals amb els treballadors i, si escau, els representants sindicals.\nCom a empresari, recordi que la Llei l’obliga a portar un registre de l’horari dels seus empleats. Serà indiferent que estiguin contractats a jornada completa o a temps parcial. Al seu torn ha d’implantar sistemes de control per elaborar i gestionar el registre de la jornada laboral. El registre diari de jornada ha d’existir en totes les empreses de forma obligatòria independentment de la seva mida. També és indiferent l’activitat que exerceixin.\nPer tant resulta fonamental per a l’empresari el registre d’horaris de la jornada pel que ha de disposar d’una plantilla per gestionar el seu control i fer un posterior lliurament al treballador.\nL’empresa és lliure de triar el model o tipus de registre que vulgui per complir amb aquesta obligació. Per exemple, el registre es pot portar de forma electrònica mitjançant un sistema de fitxatges (amb targeta, empremta dactilar, etc.). També pot portar un registre manual amb la signatura del treballador.\nEncara que no existeix un model oficial el document ha de contenir la següent informació:\n– Identitat de l’empresa.\n– Identificació del treballador.\n– Especificació de la jornada de treball recollida en el contracte de treball.\n– Detall de les hores laborals, ordinàries i complementàries, realitzades i desglossades per dia efectiu de treball.\n– Signatura del representant legal de l’empresa.\n– Rebut del treballador.\nAtenció. Aquestes actuacions per part de la Inspecció de Treball i de Seguretat Social poden implicar sancions importants per a les empreses que hauran de complir, més que mai, amb la normativa laboral en matèria de jornada de treball diària i realització d’hores extres.\nQuin procediment se seguirà per la Inspecció?\nD’una banda, s’inspecciona l’activitat al propi centre de treball de l’empresa, i d’altra banda, es fa una comprovació documental després de la compareixença en les oficines de la Inspecció.\nDoncs bé, una vegada finalitzat aquest procediment i analitzada tota la informació recaptada, l’actuació inspectora pot tenir els següents resultats:\n– En primer lloc, si havent-hi registre i declaració d’hores extraordinàries, se supera el límit màxim anual de 80 hores, la Inspecció estén acta d’infracció per infracció greu, considerant una infracció per cada any investigat.\n– En segon lloc, si no existeix registre i/o declaració d’hores extraordinàries, es poden donar diferents supòsits: a) en absència de registre de jornada diària, la Inspecció requerirà a l’empresari per al compliment de l’obligació i estendrà acta per infracció greu; b) hores extraordinàries no declarades, la Inspecció estendrà acta d’infracció per infracció greu per superació de la jornada màxima de treball que ha d’abastar el període d’un any natural, apreciant una infracció per cada centre de treball; c) emmascarament de la retribució en conceptes salarials diferents; d) no comunicació als representants dels treballadors de les hores extra realitzades, procedint, prèvia denúncia dels representants, l’extensió d’acta d’infracció per infracció greu.\nLes multes en aquest tipus d’incompliments poden ascendir a importants quanties dineràries (poden arribar fins als 6.250 €), per la qual cosa els empresaris han d’actuar amb la màxima diligència en aquest camp.\nEn definitiva, aquelles empreses que no el tinguin hauran d’implementar sistemes de control (electrònic, informatius, manuals) en llaures a gestionar el registre de jornada laboral i evitar d’aquesta manera eventuals sancions de la Inspecció.\nTancament comptable i fiscal 2014\nNotes sobre el tancament comptable i fiscal de l'exercici 2014.\nSi la seva empresa té vehicles comercials i furgonetes, vigili els nous criteris d’inspecció…!!!\nA partir del 28 de maig de 2018, els vehicles comercials tindran inspeccions tècniques en…\nIgualtat a l’empresa. És ja una realitat?\nLa nostra societat està cada vegada més sensibilitzada en qüestions vinculades a la igualtat. Com…\nIngrés del 2n termini de la declaració anual de l’IRPF. Novembre 2016→\n←Els bancs hauran de lliurar a les pimes i els autònoms un document anomenat “Informació Financera-Pime”


La brúixola interior – Essencia Espai de Benestar – Massatges terapèutics i tractaments facials o corporals amb cosmètica natural vegetal.\nEts aquí: Inici1 / Essència femenina2 / La brúixola interior\n20 d'abril de 2017 /0 Comentaris/a Essència femenina /per Núria Cosialls Ferrer\nEn aquelles situacions en que ens sentim perduts o hem de prendre decisions importants que poden arribar a marcar un canvi de rumb o, fins i tot, aquells moments en que intentem trobar explicacions a malestars físics o emocionals, acostumem a buscar la resposta fora de nosaltres. Quan realment si el que busquem és un canvi d’orientació o una comprensió profunda, la resposta és dins nostre.\nLa qüestió és com connectar amb la nostra brúixola interior. Per a mi, i d’acord amb el que he experimentat fins ara, cal dedicar-nos un temps i un espai per a que això succeeixi. Permetre’ns entrar en comunió amb nosaltres mateixos, les maneres poden ser diverses: Meditació, relaxació profunda, passejades i contemplació a la natura, experiències creatives. Des d’aquest estat de quietud, brolla el silenci intern, es deixen de banda les distraccions, els condicionaments externs, la xerrameca de la ment, les accions compulsives, els comportaments reactius.\nSilenci, quietud, lentitud, disposició a obrir-se a una guia o una orientació. En aquesta actitud de calma i receptivitat, ajuda contemplar la natura, tenir consciència de les sensacions del cos, facilitar que els sentits es despertin, formular una pregunta que per a nosaltres sigui transcendent…\nLa resposta arriba.\nEncara que, de vegades, no és la que esperem.\nhttps://www.essenciaespaidebenestar.com/info/wp-content/uploads/Bruixola-interior-1.jpg 439 845 Núria Cosialls Ferrer https://www.essenciaespaidebenestar.com/info/wp-content/uploads/logonou.png Núria Cosialls Ferrer2017-04-20 18:07:542017-04-20 18:07:54La brúixola interior\nAssaborir la vida El santuari interior