La patronal amenaça de congelar els salaris si s’augmenten els impostos - Diari Jornada\nLa patronal amenaça de congelar els salaris si s’augmenten els impostos\n| 10 de jul, 2018 - 23:40\nTot just s’acaba de signar entre la patronal i els sindicats CCOO i la UGT l’Acord per a l’Ocupació i la Negociació Col·lectiva i els representants empresarials ja hi han dit la seva. L’acord recull lleus pujades de sous i insinua un increment del salari mínim. «Tot el que sigui augmentar les despeses de les empreses pot fer fracassar l’augment dels salaris i això ens preocupa», va afirmar ahir Antonio Garamendi, representant de Cepyme. «El que s’hagi de pagar per un costat no es podrà pagar per l’altre», va concloure.La preocupació és compartida per Joan Rosell, president de Foment, per qui la tributació a l’Estat ja és similar a l’europea.\nSegons Unai Sordo, secretari general de CCOO, a l’estat espanyol «la recaptació es troba set o vuit punts per sota de la mitjana europea». Les darreres declaracions de la ministra d’Hisenda, María Jesús Montero, sobre la possibilitat d’impulsar un tipus mínim del 15% de l’impost de societats ha fet saltar totes les alarmes a la patronal. Per la seva banda, Josep Maria Álvarez, secretari general de la UGT, va manifestar també ahir que «hi ha marge per recaptar més en impost de societats» i va instar el govern espanyol a implantar «un pla de lluita contra el frau fiscal».


L’anàlisi d’Antoni Bassas: ‘Si no saben mostrar unitat, que mostrin, almenys, intel·ligència’ (Antoni Bassas)\n3 min. 05/03/2020 11:40\nLa gestió que Junts per Catalunya i Esquerra estan fent de la taula de diàleg no està sent gens intel·ligent. Gens. I molt en la línia de tantes oportunitats perdudes, més aviat fa pena.\nAhir, al Parlament, Esquerra va retreure a Junts per Catalunya els atacs a la taula de diàleg a l’acte de Perpinyà. Sabrià: "Dimecres passat vostè va liderar la delegació catalana de la taula i assegurava que no s'aixecaria mai de la taula de negociació, i dissabte el seu espai polític menystenia públicament aquesta eina, debilitant, per a nosaltres, la nostra posició".\nLa resposta del president va defugir el cos a cos. Torra: “La millor sortida, la que volem, per la que lluitarem, la que ens fa comprensible la lluita d’aquests últims anys és sortir d’aquesta taula de negociació amb una data per al referèndum”.\nMirin, ja sabem que en una democràcia els partits competeixen. Ja sabem que en democràcia, els adversaris amb qui més et baralles són els que més s’assemblen a tu perquè tots dos us baralleu pel mateix espai electoral. Ja sabem que la història política de Catalunya és una història de divisions i de traïdors, i que la Guerra Civil n’és l’exemple més dramàtic. Però la història també hi és per aprendre’n les lliçons. I davant un objectiu tan difícil com el referèndum, o la independència, davant el cost que ha tingut en nombre de presos, d’exiliats, de processats, de gent a qui l’Estat està amenaçant el seu patrimoni personal, no em val la història. Val la intel·ligència.\nD'acord que la taula la va pactar Esquerra. D’acord que Sánchez l’ha volgut perquè l’investissin, li votin els pressupostos i per poder enviar una imatge a Europa de Spain sit and talk. Fins i tot, d’acord que una negociació hauria de ser més discreta que aquesta, però trobo que JxCat i Esquerra s'equivoquen quan aprofundeixen les contradiccions entre ells i, en canvi, no aprofundeixen per posar la part espanyola davant les seves pròpies contradiccions: es reuneix la taula de diàleg, però la justícia l'endemà persegueix càrrecs d’Esquerra; ¿per què la policia espanyola alenteix el pas per la Jonquera per l’acte de Perpinyà; què votaran els diputats del PSOE sobre el suplicatori del Parlament Europeu per jutjar Puigdemont; què passarà amb els comandaments policials que van ordenar pegar la gent l’1 d’octubre; què passa amb els policies que van insultar la diputada Laura Borràs; alguna cosa a dir del que va comentar Felipe González i la reforma de la Constitució? Seure a la taula de diàleg amb l’adversari polític però barallar-te amb els de la teva banda no és intel·ligent, ni és acceptable pensant en la gent a qui després demanaran el vot.


Aplicació de les ciències biològiques, especialment de la genètica, als processos tecnològics i industrials. [...]\nConjunt de tècniques que aprofiten transformacions bioquímiques produïdes per l'activitat metabòlica de determinats microorganismes en estat natural o modificats mitjançant l'enginyeria genètica. [...]\nConjunt de tècniques que aprofiten les transformacions bioquímiques de determinats microorganismes. [...]\nConjunt de mètodes i tècniques que tenen per objecte l'estudi dels éssers vius amb finalitats tecnològiques o industrials. [...]\nConjunt de tècniques que permeten de crear, de modificar o de millorar el rendiment de productes i d'organismes vegetals, mitjançant la transferència d'una porció específica d'ADN d'un organisme a un altre. [...]\n8. biotecnologia genètica\nÚs de tecnologia del DNA recombinant amb la finalitat d'alterar les cèl·lules, per produir proteïnes i modificacions de la resposta biològica. [...]\n9. biotecnològic -a\nRelatiu o pertanyent a la biotecnologia. [...]\n10. tecnologies convergents NBIC\nTecnologies convergents constituïdes per la combinació de la nanotecnologia, la biotecnologia, la informàtica i les ciències cognitives. [...]


L’espectacle 'La Partida' de Vero Cendoya, Premi Moritz\nImatge promocional de l'espectacle 'La partida'.\nPer Entreacte a\t 28 setembre, 2015 0 comentaris\nImatge promocional de l’espectacle ‘La partida’.\nEl guardó reconeix la millor estrena d’arts de carrer de FiraTàrrega 2015.\nJa coneixem el nom de l’espectacle guanyador que reconeix la millor estrena de carrer entre tots els espectacles de la passada edició de FiraTàrrega que va tenir lloc entre el 10 i el 13 de setembre. La Partida, un espectacle de dansa de gran format inspirat en el món del futbol ha estat el guanyador del Premi Moritz 2015.\nEl guardó reconeix les apostes més innovadores presentades fruit de la investigació i la recerca de nous llenguatges en les arts escèniques. El premi es decideix mitjançant una votació realitzada entre els professionals acreditats a la important fira de la capital de l’Urgell.\nLa companyia de Vero Cendoya, artífex de l’espectacle, ha estat en residència a Tàrrega en el marc del Laboratori de Moviment dins el Programa de Suport a la Creació. La proposta, com a exemple d’integració de l’entorn, comptava amb la participació d’una banda de música i un cor locals a la representació.\nactualitat dansa FiraTàrrega premis\nArticle anteriorUna dècada de treball pel circ\nArticle següent Ester Bartomeu nova vicepresidenta de l'AADPC


BMW 330e iPerformance | NacióMotor\nFerran Boada | 04/12/2016 a les 06:00h\nArxivat a: Proves Cotxes, 330e iPerformance, Híbrid, Berlina, Prèmium, BMW, Proves Cotxes\nEl BMW 330e ens permet conviure amb el millor de dos mons, que semblen, per ara, oposats. Gaudir d'una berlina prèmium amb tota la seva capacitat per fer grans recorreguts a màxim confort i alhora, de l'economia d'ús d'un utilitari elèctric en els nostres trajectes diaris. A l'espera de què els elèctrics purs ens ofereixin autonomies properes als 500 km, els híbrids endollables semblen el compromís més raonable entre mobilitat elèctrica i usabilitat real.\nLa clau d'aquest 330e rau en el fet que, a més d'un motor de quatre cilindres de gasolina i 2 litres de cilindrada, compta amb un segon motor elèctric de 88 Cv que Podem recarregar a un endoll domèstic estàndard. Si el deixem carregant durant la nit, en només 6 hores, la bateria de ions de liti ens permetrà Gaudir de 50 km d'autonomia elèctrica, segons la marca, nosaltres n'hem aconseguit fer 38. Si disposem d'un carregador Wallbox instal·lat a casa el temps de càrrega disminueix a la meitat.\nEl 330e ens ofereix fins a 50 Km d'autonomia 100% elèctrica Foto: F.Boada\nAquest hibrid endollable, pot circular en mode 100% elèctric a una velocitat màxima de fins a 125 km / h. La seva resposta a l'accelerador és enèrgica i és difícil d'explicar la sensació de confort que transmet en rodar en mode 100% elèctric.\nPer descomptat, el motor elèctric, pot treballar conjuntament amb el 2 litres sobrealimentat de 184 CV de potència. Quan tots dos propulsors treballen de manera conjunta, l'elèctric aportarà fins a 250 Nm de parell en funció de la demanda de l'accelerador. La potència total quan tots dos propulsors sumen esforços arriba fins als 252 CV, amb un parell màxim de 420 Nm. Una xifra perfectament homologable a la de un 6 cilindres en línia de la marca. En conseqüència, el BMW 330e és capça d'accelerar de 0 a 100 km / h en només 6,1 s i arribar a una velocitat punta de 225 km/h.\nTots dos propulsors es troben sota el capó davanter Foto: F.Boada\nEl sistema d'hibridació del 330e presenta un esquema que farà feliços als més puristes de la marca, contràriament a molts altres híbrids (com el mateix BMW i8) treballa enviant la potència dels dos propulsors exclusivament sobre l'eix posterior.\nA l'interior d'aquest 330e, poques diferencies hi trobem amb la resta de versions del Sèrie 3. Un interior construït amb bons materials i un nivell d'acabat força alt. La principal diferència està en un polsador situat al costat de la palanca del canvi, que ens permet seleccionar entre els tres modes de funcionament del sistema Híbrid: Auto eDrive, Max eDrive i Save Battery.\nEl primer gestiona de manera automàtica el funcionament de tots dos propulsors, permetent arribar fins als 80 km / h en mode elèctric. El mode Max eDrive fa que el nostre 330e es mogui únicament amb l'energia procedent de la bateria i només funciona si la càrrega de la bateria és suficient; en aquesta modalitat, la velocitat màxima sense emetre emissions s'amplia fins als 120 km / h. Finalment, el mode Save Battery manté la càrrega de la bateria al 50%, si és inferior, utilitza el motor de combustió per recarregar-la, és molt útil si volem conservar la càrrega restant pel darrer tram urbà del nostre trajecte.\nLa gestió dels diferents modes de gestió de l'energia és molt senzilla Foto: F.Boada\nPel que fa a les dimensions interiors, res ha canviat. Segueix sent un vehicle perfecte per allotjar a quatre ocupants amb total comoditat. El maleter presenta un desavantatge enfront de la resta de la gamma, ja que la presència de la bateria redueix la Capacitat del maleter en 110 litres -de 480 a 370-, així com la del dipòsit de combustible, que compta ara amb una capacitat de 41 litres, enfront dels 60 habituals.\nSobre la carretera el 330e tampoc presenta diferències de conducció respecte a qualsevol altra Sèrie 3 amb canvi automàtic. De fet, el motor elèctric es troba pràcticament integrat a la caixa de canvis Steptronic, utilitzant aquest també les 8 relacions del canvi quan el propulsor de combustió està apagat. Les seves qualitats dinàmiques són doncs molt similars a la d'un 330i per agilitat de reaccions i empenta del motor.\nDe fora estant res diferencia el 330 Híbrid dels seus germans de gamma Foto: F.Boada\nLa seva trepitjada sobre la carretera transmet un gran aplom i seguretat. Pel seu tacte de direcció, frens i amortidors res fa pensar que no portis un Sèrie 3 amb tots els ets i uts, fins hi tot li pots trobar un punt esportiu conduint-lo. El confort que ofereix als seus ocupants és molt elevat, tant pel que fa a les configuracions de les suspensions com pel que fa a sonoritat. El 330e mostra en tot moment una suavitat de marxa digne d'elogi. A més, com hem esmentat abans circular sense vibracions i sorolls provinents del motor ens transmet una sensació de confort molt elevada.\nEl consum mitjà homologat del BMW 330e és de tan sols 1,9 l / 100 km. El consum real dependrà molt del tipus de recorregut i de la nostra delicadesa amb el peu dret. Tot i que també és cert que no cal ser especialment curós amb l'accelerador per evitar l'encesa del motor de combustió. En el nostre recorregut de prova per al centre de la ciutat i vies ràpides dels voltants, en un trajecte de menys de 15 km i amb trànsit dens, el consum mitjà indicat a l'ordinador de viatge ha estat d'uns extraordinaris 1,5 l / 100 km.\nL'ambient interior és el propi d'una berlina prèmium Foto: F.Boada\nEn un recorregut més llarg incloent-hi 50 km de carretera, on el motor de benzina ha tingut més demanda el consum ha pujat fins a uns encara molt notables 4,7 litres als 100. I a la que hem intentat extreure les prestacions dels 252 cv doncs el 330e s'ha plantat en uns consums propers als 8 litres.\n[wc_testimonial by="F.Boada" url="" position="left"]En definitiva, el BMW 330e és una interessant compra per tot aquell qui no vulgui renunciar al refinament d'una berlina prèmium i pugui treure profit en els seus trajectes diaris que no superin l'autonomia elèctrica, gaudint llavors de consums de combustible nuls o molt propers a zero. Qui combini aquests trajectes urbans amb reconeguts més llargs, els caps de setmana per exemple, podrà combinar aquesta virtut amb el goig de conduir tot un BMW Seriè 3 amb les prestacions i confort que se li suposen a la berlina bavaresa.\nA més, és clar d'aprofitar-se d'altres avantatges lligats a la seva condició d'híbrid endollable: possible accés a àrees urbanes restringides al trànsit, aparcament gratuït a la zona blava, excepció de l'impost de circulació, descomptes a peatges o la circulació pels carrils BUS-Vao fins i tot amb un únic ocupant.[/wc_testimonial]


tens un racó dalt del món: Match point, de Woody Allen\nFantàstica Match point! i parlant de la sort, jo sí que hi crec i molt! Deia avui al meu blog que sempre m'he considerat una persona amb sort. No crec haver fet massa mèrits per a cridar la meva sort. Sí que crec, en canvi, que he sabut aprofitar-la i no malversar-la.\n4 de desembre de 2007 a les 11:19\ndintre del guions del Woddy Allen sempre trobarem perles, és un apasionat d'elles, des de sempre, de quan va començar fent monolegs a les sales de festa.\n4 de desembre de 2007 a les 11:56\nBenvingut sigui l'atzar i les seves sorpreses, casualitats i causalitats. Quina sort ser aquí!\n4 de desembre de 2007 a les 13:01\nScarlett, espectacular. La pel·lícula, lluny de ser la millor de l'Allen, tens raó, per mi és la menys Alleniana, la més comercial, i si llegeixes "El diable" de Tolstoi t'adonaràs que possiblement va treure el guió d'aquest llibre.\nPer mi les millors, fixa't què et dic, son "Melinda y Melinda" i "Celebrity".\n4 de desembre de 2007 a les 19:25\nJo diferenciaria entre tenir sort i tenir bona sort. hi ha un matis prou important\n4 de desembre de 2007 a les 20:02\nPer a mi, és una gran pel·lícula, molt bona, encara que intuís el final després de vuere les 3 al·lusions que es fa a Dostoievski i la seva gran obra, que tant admiro, Crim i Càstig. Espectacular\n4 de desembre de 2007 a les 20:58


COCEMFE Barcelona i el Consell de l’Advocacia Catalana col·laboraran per combatre l’incompliment de la llei d’accessibilitat | Observatori de la Discapacitat Física\nSegons la Llei General dels Drets de les Persones amb Discapacitat i de la seva Inclusió Social, el passat 4 de desembre de 2017 els productes, béns, entorns i serveis havien de ser accessibles per tothom complint les condicions bàsiques de no discriminació i accessibilitat universal. Passat el termini de compliment d’aquesta llei, la realitat mostra el seu incompliment.\nPer reflexionar sobre el que implica l'omissió de la normativa i abordar la problemàtica, el passat 19 de desembre es va celebrar a l'Ateneu Barcelonès, la jornada "Drets, Accessibilitat i Compliment normatiu. Què fer a partir del 5 de desembre?", organitzada per COCEMFE Barcelona i el Consell de l'Advocacia Catalana.\nLes persones amb discapacitat segueixen sense poder exercir els seus drets bàsics i llibertats. La manca d’accessibilitat obstaculitza el seu desenvolupament personal i l'accés als recursos i serveis en qüestions tan bàsiques com l'habitatge, el transport, l'educació, la feina, la tecnologia o l'oci. Segons va declarar la presidenta de COCEMFE Barcelona Ma. Pilar Díaz, avui seguim tenint un país ple de barreres, la qual cosa indica l'incompliment crònic de la llei i la falta de polítiques compromeses amb els problemes de les persones.\nEn aquest sentit, Anxo Queiruga, president de COCEMFE Espanya va fer una crida a les administracions perquè actualitzin la seva normativa sobre accessibilitat i per acabar amb les contradiccions existents o els buits legals. En particular, va instar al Govern perquè aprovi el Pla Nacional d'Accessibilitat i el Reglament de condicions d'accessibilitat universal i no discriminació de les persones amb discapacitat, i perquè estableixi un nou sistema de sancions que garanteixi l'aplicació efectiva de la llei.\nDurant la jornada, es va anunciar l’establiment d’un conveni de col·laboració entre COCEMFE Barcelona i el Consell de l'Advocacia Catalana. “Hem establert la col·laboració perquè els advocats ens donin suport quan es vulnerin els drets de les persones amb discapacitat”, va explicar Díaz.\nPer la seva banda, Carles McCragh, en aquest moment president del Consell de l’Advocacia Catalana i degà del Col·legi d’Advocats de Girona, va explicar que el conveni permetrà la col·laboració a nivell jurídic, primer en denúncies públiques i mediàtiques. Després s’estudiaran vies jurídiques per combatre una discriminació que està feta pels organismes públics i alguns de privats. McCragh va avisar que si no complís, la denúncia es faria en l'àmbit europeu com una via per manifestar l’incompliment de la llei per part de l’Estat. Per últim va afegir que a les escoles ja s’estan fent formacions als advocats perquè coneguin i detectin les discapacitats físiques i intel·lectuals.\nDes de COCEMFE, Queiruga va reafirmar la disposició de les organitzacions per assolir noves fites i va afegir: “Tota la ciutadania, tingui o no discapacitat, pot fer costat implicant-se cada vegada que detecti una falta d'accessibilitat, ja que un món accessible és un món per a totes les persones”.


Notes (im)pertinents d'Ignasi Moreta: de febrer 2013\n«Pensava que era una empresa»\nVam començar al carrer Topazi, al barri de Gràcia de Barcelona. En un pis de seixanta-tres metres quadrats hi vivíem la Inês i jo amb el nostre primer fill, de mesos. En reformar l’habitatge havíem decidir deixar a la vista les vigues metàl·liques i la volta catalana. L’edifici havia estat fet per un arquitecte poeta, Pere Benavent (1899-1974), autor d’un manual d’èxit entre els arquitectes novells: Com he de construir. La volta catalana, que Benavent continuava fent quan ja no era un sistema de construcció habitual, donava caràcter al pis. Sota aquelles voltes, XavierMelloni ens comparava a Jacques i Raissa Maritain, a París. Va ser la primera seu de Fragmenta. El petit rebedor ens l’havíem carregat quan vam entrar-hi a viure, per fer el menjador més gran. Per això, acabada de constituir l’empresa, el primer missatger que va venir a recollir un sobre, en entrar a Fragmenta Editorial va trobar-hi una taula de menjador, fotos familiars, un sofà, joguines per tot arreu i una criatura de pocs mesos gatejant per terra. «Perdó, pensava que era una empresa», ens va dir, excusant-se. «Sí, sí, això és també una empresa.» I en l’albarà del missatger vaig estrenar el flamant segell de «Fragmenta Editorial, SLL», mentre pensava en la xarxa de biblioteques, carreteres i museus que va fer don Enric Prat de la Riba amb una Mancomunitat que era poc més que un segell de goma.\nPublicat per Ignasi Moreta a 22:15 Cap comentari:\nEtiquetes de comentaris: edició, Fragmenta\nSensualitat i lectura. Desmitificant el llibre electrònic (5)\n"El poema de Nadal" de Sagarra, il·lustrat per E.-C. Ricart\n"Llegir "Anna Karénina" en un ebook és com beure el millor vi en un got de plàstic. No té el mateix gust.... o millor dit, no té cap gust."\nCom tot bon català, tinc a la meva biblioteca una col·lecció de volums verd fosc amb lletres daurades i amb el llom força gruixut —n’hi ha uns de més prims corresponents a la segona edició, però els meus són dels gruixuts—: la Gran Enciclopèdia Catalana. L’havia consultada molt, especialment durant el meu BUP i COU (sóc dels que van fer BUP i COU, més jove que els que van fer batxillerat i PREU però més gran que els que han fet ESO i batxillerat). Des de fa un temps, però, aquells volums verd fosc es van omplint de pols: és molt més ràpid fer clic a la icona del meu navegador corresponent a <www.enciclopedia.cat> i escriure, a continuació, el terme que busco, que no pas aixecar-me de la cadira, traslladar-me fins on hi tinc els volums físicament, estirar amb certa força el volum corresponent —l’espai és escàs i cal aprofitar-lo—, i buscar l’entrada que necessito consultar. Per a una lectura molt breu, el temps que requereix el paper no compensa l’esforç d’arribar-hi: amb mitjans electrònics acabem abans.\nEl mateix em passa amb el diccionari. El DIEC 2 deu ser una de les pàgines que consulto més sovint. I, tot i això, no vaig dubtar a adquirir l’edició en paper del DIEC2 quan va sortir. I a fe que la utilitzo. Per exemple, quan corregeixo proves impreses —els errors els detectem molt millor en el paper que en la pantalla— el dia que em dono el luxe de mantenir l’ordinador apagat durant unes hores. Si jo hagués d’escriure un llibre com El primer glop de cervesa, aquell en què Philippe Delerm explicava petits plaers quotidians, no dubtaria a detallar l’autèntic plaer que suposa treballar amb l’ordinador apagat, fent ús d’eines de consulta en paper. És cert que això obliga a ajornar algunes consultes: una referència bibliogràfica, una data, una construcció que no em resolen els materials de consulta que tinc en paper però que potser m’aclarirà Google… No hi fa res: els post-it són un bon invent, i quan encendré l’ordinador ja faré les consultes que toquin.\nÉs a dir: fins i tot el material de consulta —¡un diccionari!— l’utilitzo en paper, tot i viure gairebé sempre amb l’ordinador encès i en línia. Naturalment, quan la lectura va més enllà d’una consulta puntual, el paper m’ocasiona molt més plaer que el món digital. Sí, ja conec els arguments contraris: en els e-readers la llum va de fora a dins, no cansa la vista, es pot ampliar el cos de lletra «al gust del consumidor», es poden fer cerques per paraules… ¡Magnífic, magnífic! Però som éssers sensuals, som cos, som tacte, som sentits. En matèria de sensualitat, perdonin, el paper guanya la partida.\nPublicat per Ignasi Moreta a 20:00 12 comentaris:\nEtiquetes de comentaris: edició, llibre electrònic\nL'argument de la platja. Desmitificant el llibre electrònic (4)\nÉs l’altre gran argument dels defensors de l’e-book: puc anar a la platja amb deu mil llibres ficats en un sol dispositiu lector. Fantàstic, fantàstic. Però per llegir a la platja, ¡amb un sol llibre (potser més lleuger que un dispositiu de lectura) n’acostumo a tenir prou! ¿Per què vull deu mil llibres a la platja?\nSí, ja ho sé, la resposta té un punt de demagògica. Però és que l’argument també ho és. Perquè si la gran defensa del llibre electrònic és que facilita els trasllats d’una enorme quantitat de llibres, cal respondre-hi que això dóna resposta a una necessitat certament molt minoritària. La impremta es va inventar en societats bàsicament sedentàries, i no crec que sigui tan urgent voler adaptar el llibre a les necessitats dels nòmades. Si quan viatjo no m’enduc els quadres de les parets de casa meva, ni els mobles que hi tinc, ni tota la meva roba, ni tots els meus objectes…, ¿per què he de pretendre viatjar amb tots les meus llibres?\nQuan vaig necessitar traslladar més llibres d’un lloc a l’altre va ser mentre feia la meva tesi doctoral. Passava tres setmanes de vacances a Portugal, i m’hi enduia les obres completes de Maragall i un bon nombre d’estudis crítics i de lectures paral·leles. Mai no vaig pagar excés d’equipatge als aeroports. Quan la Inês i jo vam fer una estada de tres mesos a París mentre redactàvem les nostres tesis també vam haver de traslladar molts llibres. Però hagués estat absurd traslladar-hi la nostra biblioteca sencera: si anàvem a investigar a París, havíem de fer-hi ús dels llibres que trobaríem a les biblioteques de París, no dels que ja teníem a casa.\nSe m'objectarà que no es tracta només de facilitar els trasllats, sinó també l'emmagatzematge. ¿Qui es pot permetre avui disposar d'espai per a una bona biblioteca privada a casa seva? I és cert: tots els amants del llibre ens enfrontem un moment o altre a problemes d'espai. I els anem resolent com podem. Les prestatgeries van colonitzant les parets en un procés que no té aturador. I, de tant en tant, s'imposa fer el dolorós escrutini que, a imatge del que li fan al Quixot el capellà i el barber, permeti alleugerir les parets d'aquells llibres que estem convençuts que no llegirem mai més.\nEn definitiva: sí i no. És cert que el llibre electrònic resol els problemes derivats del caràcter físic dels llibres (el fet de tenir pes i volum), però també ho és que hi ha altres estratègies per resoldre aquests problemes o per conviure-hi sense gaires dificultats. El llibre electrònic és una solució, entre altres, a un problema relativament menor. La conclusió torna a ser la mateixa: malgrat els avantatges (reals) que aporten els e-books, els llibres continuen sent competitius.\nAmb el proper post, titulat "Sensualitat i lectura", espero cloure (per ara, almenys) la sèrie sobre el llibre electrònic.\nPublicat per Ignasi Moreta a 21:00 Cap comentari:\nText flux versus text compaginat. Desmitificant el llibre electrònic (3)\nUn dels grans arguments a favor del llibre electrònic és que ens permet augmentar el tipus de lletra segons la nostra capacitat visual. Més encara: el text flux ens permet adaptar-lo a qualsevol format, dispositiu, context, etc. Fantàstic, però… ¿a quin preu? Al preu de renunciar a la maquetació humana a favor de la maquetació automàtica.\nEl lector d'un llibre normalment no sap que una bona compaginació és un procés en gran mesura artesanal. Col·locar el text en un programa de maquetació i aplicar-li els estils predefinits és només un primer pas: després ve un treball pacient pàgina a pàgina, paràgraf a paràgraf i paraula a paraula, que té per finalitat evitar línies orfes i viudes, títols que queden a la part inferior de la pàgina, línies massa espaiades, espais seguits que es creen al mateix lloc en moltes línies seguides creant els anomenats carrers, excés de guionets o signes de puntuació seguits a final de ratlla, repeticions de paraules que coincideixen en el mateix lloc en dues línies seguides i que enlletgeixen enormement la pàgina… Per no parlar de les eles geminades com cal, les cursives i versaletes verdaderes —n’hi ha de falses, les que utilitzen els mals editors, i «per elles els coneixereu»—, i moltíssimes particularitats més que coneixen tots els bons tipògrafs. Tot això no s’arranja d’altra manera que amb paciència. Però el resultat s’agraeix: la lectura és més agradable perquè no hi ha problemes de maquetació que la distorsionin. Com l’ortografia, la bona maquetació és la que no es veu; ens fa mal als ulls una línia viuda, o espais en blanc on no toquen, o un accent mal col·locat, però quan tot està al seu lloc no ens adonem de res i ens dediquem al que ens interessa: a llegir.\nSi renunciem a donar un text artesanalment compaginat i és el dispositiu de lectura qui automàticament remaqueta el text cada cop que el lector tria el cos de lletra que vol, el resultat tindrà tants avantatges com s’hi vulguin veure, però s’haurà perdut alguna cosa insubstituïble. El text, senzillament, estarà mal compaginat, com estan mal compaginades les webs que consultem o els llibres publicats pels mals editors. El text entès com un flux que s'adapta automàticament a les necessitats de cada lector o a les particularitats de cada format de lectura paga un alt peatge. Perquè una compaginació automàtica no resol els problemes que pot resoldre un compaginador humà. Perquè la compaginació també depèn del gust, i les màquines no tenen paladar.\nPublicat per Ignasi Moreta a 21:36 Cap comentari:\nLa lectura, entre la fidelitat i la promiscuïtat. Desmitificant el llibre electrònic (2)\nÍndex manuscrit sobre les guardes del llibre "La veu misteriosa" de Lluís Quintana\nHi ha tres arguments que surten sempre, sempre, quan algú vol defensar la bondat del llibre electrònic: a. la possibilitat d’augmentar o disminuir el cos de lletra segons la voluntat del lector, cosa que facilita la lectura a determinats col·lectius (gent gran, persones amb problemes de visió, etc.), b. la possibilitat d’anar a la platja amb deu mil llibres en un senzill dispositiu (en l’argument hi surt, invariablement, la platja, de manera que l’anomenarem l’argument de la platja), i c. la possibilitat de fer cerques automàtiques.\nDels tres arguments, el que personalment em convenç més és el tercer. La possibilitat de fer cerques automàtiques en un llibre és un avantatge real. Sovint volem saber què diu un llibre sobre un autor o un tema determinat, o volem localitzar un fragment concret del qual recordem vagament algun mot. Disposar del text digitalment i poder-ne fer cerques lliures és un avantatge real. En els llibres, en el millor dels casos l’editor ens pot haver proporcionat un índex general detallat i índexs onomàstics i analítics, que ens podran fer servei a l’hora de fer cerques, però que no seran automàtiques sinó digitals en el sentit més genuí del terme: en cercar les diverses recurrències d’un nom propi, per exemple, haurem de tenir un dit a l’índex onomàstic i un altre a les successives pàgines a què aquest remeti, amb la consegüent incomoditat que això suposa.\nTanmateix, la necessitat de fer cerques en un llibre extens la tenen especialment els lectors professionals, és a dir, els que llegeixen en funció d’una recerca concreta: la preparació d’una tesi doctoral, d’un treball acadèmic, d’un assaig o un article, etc. És a dir: el lector que és també escriptor, i que té, per tant, una relació professional amb l’acte de lectura. El lector no professional molt rarament necessitarà fer ús de cerques automàtiques. ¿Quina necessitat té, un lector de novel·la, de fer cerques automàtiques en la novel·la que està llegint? Sí, ja ho sé, el lector no professional també llegeix assaigs, i biografies, i memòries, i manuals, etc. Però la necessitat de fer cerques automàtiques la té molt menys que un lector professional.\nI el lector professional té les seves estratègies per suplir una possibilitat (la de les cerques automàtiques) que el llibre no li permet. A més dels apunts i les fitxes de lectura (pròpies dels més esforçats), el que sempre ha fet el lector professional ha estat llegir pensant en la relectura, i per fer-ho sempre ha disposat d’un instrument valuosíssim: el llapis. Llegim marcant: subratllats, fletxes, marques de lectura als marges, anotacions de tota mena, són estratègies de personalització dels llibres que fan servir tots els lectors professionals. Alguns hi afegeixen els post-its, tot i que són més fràgils que el llapis i estèticament tenen un resultat dubtós. I els lectors més fins faciliten la relectura amb una última estratègia, sumament eficaç: la confecció d’un índex temàtic d’allò que els podrà interessar rellegir en el futur, aprofitant les últimes pàgines en blanc del llibre. Tot això facilita enormement la localització dels fragments que previsiblement ens interessaran en el futur. I tot això, ara com ara, és ben lluny que ho puguin oferir els llibres electrònics. Malgrat les pel·lícules que ens intenten vendre, a la pràctica només alguns pocs dispositius lectors permeten subratllar fragments i inserir-hi marques de lectura, i caldrà veure quina perdurabilitat tindran aquestes marques de lectura a mesura que l’obsolescència tecnològica obligui a substituir uns dispositius per uns altres. Jo puc saber què subratllava Joan Maragall en el text de l’Evangeli de sant Joan de la seva Bíblia. ¿Sabrà la posteritat què subratllen avui els que confien les marques de lectura a dispositius electrònics?\nMés encara: els subratllats i marques de lectura són estratègies que, en la lectura, faciliten la localització futura de fragments per a la relectura. És a dir: en la lectura facilitem la relectura. Però hi ha d’haver lectura. En canvi, la cerca de paraules en el llibre digital fa innecessària la lectura. Podem passar directament a la lectura d’aquell fragment que ens interessa. Això també ho fem, esclar, amb els llibres en paper: ¡quants llibres «utilitzem», és a dir, consultem, en fem ús, els citem, etc., però no n’hem fet mai una lectura completa! Tant el llibre com el llibre electrònic permeten una experiència promíscua de la lectura, i és bo que sigui així. Però la promiscuïtat lectora la practiquem tots a tothora: quan naveguem per internet no fem altra cosa que llegir de manera promíscua, saltant d’un lloc a l’altre i abandonant la lectura allà on volem. Potser ja està bé que el llibre continuï permetent, a més de la lectura promíscua, la lectura fidel, en profunditat. Està molt bé obrir el Dant i llegir directament l’episodi de Francesca i Paolo. Però la lectura seriosa, profunda, real, la farà qui llegeixi sencers i seguits els cent cants de La divina comèdia. Podem fer una lectura promíscua en un llibre i una lectura fidel en un e-book, però evidentment el llibre convida a una lectura fidel i l’e-book convida a una lectura promíscua.\nAl proper post parlarem de l’argument del cos de lletra. I després, de l’argument de la platja.\nPublicat per Ignasi Moreta a 22:51 13 comentaris:\nTecnològicament, el llibre electrònic és un pas enrere. Desmitificant el llibre electrònic (1)\nJa fa vuit anys, quan la Inês i jo vam començar a explicar —a tothom qui ens volia sentir— que volíem crear una editorial d’assaig sobre religions, una persona —una sola— ens va dir: «Els vostres llibres seran electrònics, ¿oi? Perquè si comenceu un projecte nou, cal mirar cap al futur…»\nDoncs miri, no, els cinc llibres que al maig i juny del 2007 vam enviar a les llibreries no eren electrònics. I els que hem publicat des d’aleshores, tampoc. En cinc anys, només hem fet, en una ocasió, tres llibres electrònics, amb un balanç inequívoc: fracàs absolut.\nI és que, encara avui, malgrat el soroll que generen, els e-books no són cap negoci. Desenganyem-nos: si actualment hi ha editorials que hi estan apostant, és en gran mesura per curiositat, per allò de «ser-hi», per participar en el naixement de la cosa, per no ser els últims a arribar-hi, per voluntarisme, potser en part per esnobisme, pel que vulgueu. Però per fer negoci, avui, a curt termini, no.\n¿Quants anys fa que sentim «Aquest Nadal serà el del llibre electònic»?: l’e-reader s’havia de popularitzar com anys enrere ho havien fet les càmeres digitals, o els reproductors d’MP3, o les pantalles planes… I no ha estat així. Ara ja ens diuen que el futur no és l’e-reader sinó les tauletes, de manera que l’invent ha durat poc…\nSituem-nos, però, a vint anys vista, o trenta, o cinquanta, o cent. Ningú no dubta que a mig o llarg termini l’e-book tindrà un desenvolupament important que probablement transformarà la indústria editorial. D’acord. Aleshores, la pregunta que tots ens fem és: ¿què passarà amb el llibre? (Em resisteixo a deixar d’anomenar llibres als llibres: si dic llibre, vull dir el que els apòstols de l’e-book en diuen llibre analògic, llibre tradicional o llibre en paper, és a dir, el que sempre n’hem dit llibre. L’adjectivació, o l’anglicisme, per al nouvingut a la festa.)\n¿Què passarà amb el llibre? ¿Desapareixerà? ¿Quedarà com una relíquia del passat, destinada a usos curiosos per a nostàlgics, sense cap incidència en el món real, com ho puguin ser avui les edicions en disc de vinil? La resposta és molt clara: no. I per un motiu que també hauria de ser senzill de comprendre: l’analogia entre el món del llibre i el món de la música és enganyosa.\nHo hem sentit centenars de vegades: del vinil vam passar al CD, del CD vam passar a l’MP3, de l’MP3 a l’MP4, etc. De la mateixa manera, del manuscrit vam passar al llibre, del llibre passarem al llibre electrònic. Doncs no. L’analogia és enganyosa, perquè del vinil al CD i del CD a l’MP3 s’han produït canvis tècnics, però en tots tres casos l’accés a la música requereix un reproductor. El disc de vinil és un objecte mut si no disposem d’un tocadiscos. Com ho és el CD o l’MP3 sense els reproductors corresponents. Del CD a l’MP3 hem desmaterialitzat l’arxiu, però en tots dos casos ens trobàvem amb un arxiu mut sense el reproductor corresponent. Del vinil al CD i del CD a l’arxiu desmaterialitzat hi ha, doncs, una progressiva millora tecnològica en el marc d’un sistema sempre dual: reproductor i arxiu. I això és el que amb el llibre no passa.\nDel llibre al llibre electrònic no hi ha solament un canvi de format o les millores tècniques que ens volen vendre. Hi ha també la incorporació d’un instrument que fins ara no necessitàvem: el dispositiu lector. Hi ha, per tant, el desdoblament d’allò que en el llibre era unitari: continent i contingut. I aquest desdoblament, desenganyem-nos, és un pas enrere. Un pas que no es va donar quan es va passar del pergamí al còdex, o del còdex a la impremta.\n«No ve d’un dispositiu», diran alguns, acostumats a traslladar-se amb un autèntic magatzem tecnològic: telèfon mòbil, reproductor d’MP3, ordinador portàtil, BlackBerry, e-phone, e-pad… Alguns, però, ens resistim a convertir-nos en magatzems tecnològics ambulants. Jo disposo d’ordinador portàtil, però el trec del despatx tan poc com puc. Potser sis o set vegades l’any. I visc feliç sense mòbil, ni MP3, ni e-pad, ni tauleta. No sé què és un carregador, ni em sona mai cap timbre quan no toca, ni estic pendent d’apagar cap aparell quan entro a un avió o a un cinema.\nPerò el llibre electrònic no és cap pas enrere pel fet que encara quedem individus estrafolaris sense mòbil a la butxaca ni televisió al pis. El llibre electrònic és un pas enrere perquè la immediatesa que ofereix el llibre (un objecte que no necessita un aparell reproductor) li permet competir amb dignitat amb els formats digitals.\nEscrit el post precedent, la col·lega Judith Pujadó (Edicions Sidillà) em regala a Facebook aquesta frase brillant, que crec que val la pena incorporar aquí: "Tenim la vida hipotecada d'intermediaris; com a mínim, quan ens emportem un llibre al llit, estem tots dos sols."\nPublicat per Ignasi Moreta a 20:00 14 comentaris:\nEugenio Trías vist per Inês Castel-Branco\nHa mort Eugenio Trías.\nVaig tenir el privilegi de ser alumne seu a la Facultat d'Humanitats de la Universitat Pompeu Fabra i, posteriorment, de participar durant alguns mesos en el seminari sobre la seva obra que es reunia mensualment a casa seva. Ell havia de presidir el tribunal que va jutjar la meva tesi sobre el pensament religiós de Maragall, però una recaiguda en la seva malaltia li va impedir de ser-hi. Tanmateix, va llegir la tesi i em va citar a casa seva per comentar-la. Sense cabell pels efectes de la quimioteràpia, recordo perfectament la conversa que vam mantenir sobre Maragall, amb la tesi sobre la taula. Tenia un gran sentit de l'humor. A la tesi jo citava algunes de les reaccions que havien suscitat els seus llibres sobre Maragall, reaccions que ell desconeixia però que li va fer molta gràcia de descobrir. Recordo que em va preguntar, entre rialles: "Oye, ¿y el de la "sub specie bonitatis" quién es?" Es referia a Francesco Ardolino, ¡que sosté que Trías dedica a Maragall "paraules en llibertat" "sub specie bonitatis"! Un temps més tard vaig demanar a Trías que presentés la meva edició de La Setmana Tràgica. Tres articles. A causa dels tractaments que rebia, finalment no va poder venir, però va tenir la gentilesa d'enviar unes amabilíssimes línies sobre les meves recerques maragallianes, que Narcís Garolera va llegir en nom seu. També havia acceptat participar al I Congrés Internacional sobre Joan Maragall, però finalment li va ser impossible ser-hi.\nEugenio Trías deixa una obra extensa, estudiada per diverses tesis doctorals i monografies publicades. A mi em va causar una gran impressió el seu llibre La edad del espíritu, tota una història de les idees religioses explicada amb les categories del pensament de Trias. Aquest pensament s'articula al voltant de la idea de límit. Recordo que Trías citava sovint allò de "la pedra que rebutjaven els constructors ara corona l'edifici" (Sl 118,22) per explicar que el que fa un filòsof és posar en el centre de la seva proposta filosòfica un concepte que, en els filòsofs anteriors, era marginal. La "pedra rebutjada pels constructors" que Trías va posar al centre de la seva proposta filosòfica va ser la idea de límit, que se li va revelar d'una enorme fecunditat, no solament en el pla metafísic, sinó també en l'estètic, l'eticopolític i el simbolicoreligiós. Eren els quatre "barris" de la seva ciutat. Trías, recordem-ho, va ser sempre un pensador de la ciutat, un terme que apareix en el títol de més d'un llibre seu: El artista y la ciudad, La Catalunya-ciutat, Ciudad sobre ciudad. Probablement la seva proximitat als arquitectes hi va tenir alguna cosa a veure.\nTrías coneixia molt bé l'obra de Joan Maragall, com ho mostra aquest article seu, recent. Animat pels seus amics Jordi Maragall i Pep Calsamiglia, va emprendre una recerca sobre el pensament de Maragall que va donar lloc al llibre El pensament de Joan Maragall i a altres textos posteriors. Aquesta dedicació a Maragall no va tenir una recepció gaire entusiasta per part del gremi de la filologia catalana. Joan-Lluís Marfany li va dedicar un article furibund a L'Avenç, molt injust. Altres simplement el van ignorar, cosa que no sé si és pitjor. De totes maneres, aquestes reaccions s'expliquen fàcilment: entre els maragallistes, Trías era clarament un "outsider", un intrús. I, a sobre, ¡un castellà! Recordo que en una ocasió li vaig preguntar per la ressenya de Marfany. Es va posar a riure, i a continuació em va dir alguna cosa com: "Lo que ocurre es que yo me he metido en muchos campos que no son el mío. En algunos casos me lo han agradecido. Por ejemplo, los del cine: los expertos en cine me han agradecido que me haya dedicado al tema. En otros campos, en cambio, no me han recibido tan bien..."\nEl llibre de Trías El pensament de Joan Maragall és un gran llibre. I cal llegir-lo com el que és: una aproximació "d'autor" a Maragall. No és l'aproximació d'un filòleg o d'un erudit, sinó d'un filòsof amb obra pròpia que es confronta amb la veu poderosa d'un gegant intel·lectual com Maragall. Si pretenem llegir el llibre com si fos l'obra d'un erudit, aleshores certament la lectura topa amb problemes no menors: per exemple, hi ha errors de datació dels textos (en particular, dels elogis) que des del meu punt de vista qüestionen seriosament l'estructura conceptual del llibre, perquè atribueixen al "primer Maragall" idees pròpies precisament de "l'últim Maragall". Però això no és tant culpa de Trías sinó de la filologia catalana d'inicis dels anys vuitanta, que no li podia oferir una edició fiable de la seva obra ni una datació segura dels seus escrits. I, en qualsevol cas, els errors del llibre són en el fons irrellevants, perquè l'interès de l'aportació de Trías a l'estudi de Maragall rau en les intuïcions poderoses amb què llegeix els seus textos, és a dir, l'interès rau en l'hermenèutica rica i creativa a què sotmet els textos de Maragall. I encara hi afegiria un altre mèrit: és un llibre molt ben escrit, encara que alguns el considerin críptic o difícil. Transcric a continuació el primer paràgraf de la introducció, en la versió original castellana:\nHe aquí que alguien se dirige a nosotros, alguien que presiente nuestra experiencia y prepara nuestro camino. ¿Es un profeta redivivo que recupera el gran estilo de amorosa invectiva de Isaías o Jeremías? Acentos bíblicos, patriarcales, se desprenden de sus palabras. ¿Será acaso un rebrote tardío del estilo ditirámbico y zaheridor del Zarathustra germánico? Acentos nietzscheanos se oyen, como murmullo de fondo, entre las frases. ¿O es acaso un contemporáneo nuestro, un pensador de actualidad rabiosa y palpitante que logra dar al discurso ácrata en boga una dimensión de profundidad y exactitud del que este muchas veces anda falto? La guerra declarada por este escritor al espíritu de abstracción que impregna todas las cosas podría inducirnos en esa dirección. Igualmente su reflexión sobre el Estado, sobre la sociedad, sobre todas esas entidades que parecen exigir letra mayúscula.\nAixí, amb aquest alt estil prossegueix tot el llibre fins al final. I això em duu a una altra consideració. Eugenio Trías és no solament un gran filòsof sinó també un gran escriptor, amb un domini de la llengua excepcional, tant per escrit com oralment. De fet, és un dels grans oradors que vaig tenir com a professors durant la carrera. Algú hauria d'estudiar la qualitat formal del Trías orador i escriptor.\nEugenio Trías estava entusiasmat amb un dels textos més corprenedors de l'últim Maragall, "Los vivos y los muertos", un text en què l'escriptor descriu el mur (anomenat Eternitat) que separa els vius dels morts, i en què es pregunta si no estaran més vius que nosaltres, els que són a l'altra banda del mur, i si no serem nosaltres els sords als cops que ens estan donant per desvetllar-nos. Avui Eugenio Trías ha travessat aquest mur (aquest límit). Però, sens dubte, la seva obra ens continuarà desvetllant.\nEls tres dibuixos que encapçalen aquest post són d'Inês Castel-Branco. Procedeixen dels seus apunts de les classes de "Pensament contemporani" de la UPF a les quals va assistir com a oient l'any 2002.\nPublicat també a Núvol.\nPublicat per Ignasi Moreta a 18:44 Cap comentari:\nEtiquetes de comentaris: Eugenio Trías, Francesco Ardolino, Joan Maragall, Joan-Lluís Marfany, obituari\nQuan publicar és immoral\nSobresaturació de magatzems\nComento amb un purista (un purista dels que creuen que el comerç és pecat), distesament: «Aquest llibre que estem fent, ¿el vendrem?» S’escandalitza. El llibre parla sobre Déu, i el purista amb qui parlo creu que prenc el nom de Déu en va. Que amb les coses divines no es fan negocis. Que amb la pregunta demostro que supedito la qualitat a la comercialitat. Que em venc per un plat de llenties.\nI em pregunto de què serveix publicar tesis doctorals d’altíssima qualitat, cobrar ajuts per fer-ho, i després deixar que el miler d’exemplars publicats s’omplin de pols perquè allò, objectivament, no pot tenir lectors. Publicar és fer públic. Si allò no té públic, no es pot publicar. No s’ha de publicar. És immoral publicar-ho. Només hauríem de publicar allò que es pot vendre. Només hauríem de publicar si, en fer el llibre, hem actuat amb criteris comercials. Només hauríem de publicar si, abans de fer-ho, ens hem preguntat si ho vendríem, i si ens hem respost, amb fonament, que sí.\nPublicat per Ignasi Moreta a 19:30 1 comentari:\nEtiquetes de comentaris: ajuts, edició, vendre\nJo no sóc un mecenes\nTaula rodona a TV3 sobre l’edició de llibres en l’àmbit de les religions (parlo de fa un any). Tres editors i el presentador. En un moment del debat, el periodista ens pregunta: «¿Vostès han publicat, en alguna ocasió, llibres que sabien que no vendrien però que, tanmateix, consideraven un deure publicar?» Els meus dos col·legues s’apressen a dir que sí, que ho han fet moltes vegades. Quan arriba el meu torn dic que ni en broma. Que, quan m’ha passat (publicar un llibre que considero molt bo i després no vendre’l), ho he considerat un fracàs personal. Naturalment, de fracassos d’aquesta mena n’he tingut. Massa. Però ho he de lamentar, no pas vantar-me’n. La meva feina és aconseguir que l’obra que publico es vengui.\nI els en dono un exemple: la Demostració a Teòfil de Lluc. Publicar una obra de més de set-centes pàgines la meitat de les quals són en grec, i amb una introducció i unes notes en què es parla de qüestions filològiques (còdexs, lliçons, fonts textuals, variants, contaminacions, etc.), d’entrada pot semblar una empresa destinada al fracàs més absolut. Si publiques l’obra i no la vens, alguns creuran que has fet una gran aportació a la cultura, a la llengua i al país. Jo crec que l’aportació la fas quan, d’una obra com aquesta, en vens —com ha estat el cas— més de mil exemplars. Però no els vens perquè sí. Els vens perquè has lluitat per vendre’ls. Perquè en publicar el llibre n’has fet una roda de premsa, i has trucat un per un a una vintena de periodistes per animar-los a venir. Perquè després has emès una nota de premsa. Perquè has convençut altres periodistes a entrevistar els traductors de l’obra. Perquè has organitzat set o vuit presentacions del llibre (a Barcelona i a altres llocs del país). Perquè has proposat l’obra al jurat del Premi Ciutat de Barcelona de traducció, i aquest jurat ha considerat l’obra mereixedora del premi. Perquè has demanat a un Narcís Comadira que presentés el llibre, i Comadira ho ha fet amb entusiasme perquè l’obra s’ho valia —i després ho ha explicat en un article de diari.\nRes de tot això funcionaria si el llibre no fos bo, si els traductors no treballessin bé, si l’obra no ho mereixés. En un àmbit tan minoritari com el nostre, el públic no és idiota. No serveixen campanyes de màrqueting i promoció si l’obra no està a l’altura. Però, si l’obra està a l’altura, perquè es vengui cal afegir-hi tots aquests esforços de promoció.\nSi l’obra es ven, puc sentir que hem complert. Si l’obra no es ven, jo no em sentiré un generós mecenes sinó un mer incompetent.\nPublicat per Ignasi Moreta a 13:58 3 comentaris:\nEtiquetes de comentaris: edició, Josep Rius-Camps, mecenes, Narcís Comadira\nTres tipus d’editorials en català hi ha\n«Gallia est omnis divisa in partes tres», escrivia Juli Cèsar. Els que vam fer llatí al batxillerat vam aprendre a traduir amb frases com aquesta. La seducció per les divisions tripartides ve de molt antic.\nSimplificant —simplificant molt—, podríem dir que també hi ha tres menes d’editorials en llengua catalana. Primer tipus: les editorials «normals», sovint integrades en grans grups, que actuen amb criteris fonamentalment comercials i que publiquen el mateix tipus de llibre que es publica regularment en castellà amb finalitats també fonamentalment comercials.\nSegon tipus: les editorials que «fan país». Que fan un gran servei al país. Que publiquen tesis doctorals i obres d’erudició indubtable. Que fan autèntics monuments a la cultura i a la pàtria. Lluiten per tenir ajuts i subvencions (sovint, els autors paguen per publicar, i molt sovint també són les administracions públiques les que en subvencionen les edicions), però no per tenir vendes. Actuen sense criteris comercials, i per això dissenyen les cobertes com feien fa cinquanta anys. O vuitanta. Per això, sovint deixen la contracoberta i les solapes buides: no els cal «vendre» el llibre. (Aquest pecat és també molt habitual en les edicions institucionals.) Sovint, els llibres no els presenten en cap acte públic. No en fan notes de premsa. Ningú no persegueix cap periodista perquè entrevisti els autors que acaben de publicar una novetat. Aquestes editorials acostumen a tenir webs senzilletes, i si tenen presència a les xarxes socials, la hi tenen de manera purament testimonial.\nTercer tipus: les editorials —normalment joves i petites, però no sempre— que treballen amb criteris d’excel·lència científica i, al mateix temps, amb criteris comercials. No renuncien als ajuts públics, però sí als ajuts dels autors. I, sobretot, no renuncien al finançament per part del mercat. Saben que els llibres s’han de vendre. Dissenyen les cobertes a consciència. Cuiden el text a consciència. Compaginen a consciència. No desaprofiten ni un racó del llibre per vendre’l: la contracoberta conté un text, ben cuidat, que convida a comprar el llibre. Una de les solapes serveix per explicar qui és l’autor, amb foto inclosa (foto, naturalment, molt ben triada). L’altra solapa serveix per donar la llista dels altres llibres de la col·lecció (un llibre ajuda a vendre els altres llibres). Aquestes editorials tenen una bona web, un bon servei de premsa i una intensa presència a les xarxes socials. Presenten els llibres i malden per posar-los al centre del debat cultural.\nEl primer tipus d’editorials és imprescindible per a la normalitat d’una determinada cultura. El tercer tipus és el que de debò la prestigia. Les editorials del segon tipus, si no accepten reciclar-se per passar al tercer grup (algunes ho han fet), el que haurien de fer és desaparèixer tan aviat com sigui possible. Llençar els diners —siguin públics, siguin privats— amb la coartada de la llengua, de la cultura, de la pàtria, de la religió o del que sigui, és un autèntic crim.\nPublicat per Ignasi Moreta a 22:01 Cap comentari:\nEtiquetes de comentaris: ajuts, disseny, edició, vendre\nFa dos anys vaig iniciar un blog sobre Joan Maragall. Ens trobàvem en ple Any Maragall, autor al qual jo havia dedicat la meva tesi doctoral i sobre el qual acabava de publicar el llibre No et facis posar cendra. Pensament i religió en Joan Maragall. El blog volia ser un canal per comentar llibres, lectures, textos, actes, esdeveniments, al voltant de Maragall. L'amable lector hi trobarà més d'una i més de dues amistoses polèmiques entre col·legues lectors de Maragall.\nAra m'ha semblat oportú ampliar el camp de les meves (im)pertinències. Si Maragall deia que "no sols d'amor han bategat mos polsos", aquest blogaire podria dir que no sols de Maragall s'ha nodrit el seu esperit: i és que "altres afanys han governat ma vida". Lector, investigador i editor, aquest blogaire aspira a compartir inquietuds i recerques en el camp de l'edició, la literatura i la cultura en general. Aquest blog (¡gràcies, Inês, pel disseny!) "hereta" els continguts de Lector de Maragall, que continuarà viu. Els posts sobre Maragall es penjaran a tots dos blogs. Els d'altres temàtiques, només aquí.\nPublicat per Ignasi Moreta a 1:38 1 comentari:\nEtiquetes de comentaris: Ignasi Moreta, Joan Maragall, No et facis posar cendra\nSensualitat i lectura. Desmitificant el llibre ele...\nL'argument de la platja. Desmitificant el llibre e...\nText flux versus text compaginat. Desmitificant el...\nLa lectura, entre la fidelitat i la promiscuïtat. ...\nTecnològicament, el llibre electrònic és un pas en...


About: Juan Yagüe Blanco\nJuan Yagüe Blanco (San Leonardo, Sòria, 19 de novembre de 1891 – Burgos, 21 d'octubre de 1952) fou un militar espanyol. El 1907 ingressà en l'Acadèmia d’Infanteria i en sortí amb el grau d'oficial el 1910. Destinat a l'Àfrica, als Regulars amb base a Larache, prengué part en nombroses operacions i assolí per mèrits de guerra els ascensos a capità i comandant; el 1934 fou posat al capdavant de les tropes expedicionàries d'Àfrica que marxaren a Astúries a dominar la revolta.\n(ministre de Defensa Nacional)\nGuerra Civil Espanyola: * Batalla de Badajoz * Setge a l'Alcàsser de Toledo * Batalla de Madrid * Batalla de Brunete * Batalla de Terol * Ofensiva d'Aragó * Batalla de l'Ebre * Campanya de Catalunya\nJuan Yagüe Blanco (San Leonardo, Sòria, 19 de novembre de 1891 – Burgos, 21 d'octubre de 1952) fou un militar espanyol. El 1907 ingressà en l'Acadèmia d’Infanteria i en sortí amb el grau d'oficial el 1910. Destinat a l'Àfrica, als Regulars amb base a Larache, prengué part en nombroses operacions i assolí per mèrits de guerra els ascensos a capità i comandant; el 1934 fou posat al capdavant de les tropes expedicionàries d'Àfrica que marxaren a Astúries a dominar la revolta. Membre de la Falange Española i amic personal de José Antonio Primo de Rivera, el 17 de juliol del 1936, essent tinent coronel, al capdavant de la Segona Bandera del Terç Duc d'Alba de la Legió va participar del cop d'estat militar. Al capdavant de la Legió passà a la Península, fent-se càrrec a Sevilla de les columnes amb què conquerí Huelva i Badajoz, on va manar afusellar a unes 4.000 persones del bàndol republicà. Posteriorment va conduir les seves tropes a alliberar l'Alcàsser de Toledo, fet que li suposà fortes desavinences amb Franco, ja que creia que estava perdent temps en un objectiu secundari i l'objectiu principal era avançar sobre Madrid, motiu pel qual serà apartat del comandament. Posteriorment fou novament posat al capdavant de tropes amb què participarà de la Batalla de Madrid. Durant aquest període actuà un temps al front de la Divisió núm. 4 i del 1r Cos d'Exèrcit de Madrid, també va intervenir eficaçment en la Batalla de Brunete. En crear el Cos d'Exèrcit Marroquí, li'n fou confiat el comandament, i amb ell participà en la batalla d'Alfambra￼￼. Després trencà el front d'Aragó (març de 1938) i ocupà Belchite i Casp: creuà l'Ebre per la part de Codo, avançà ràpidament pel pla dels Monegres en direcció al Cinca, ocupà Fraga i, després d'una lluita molt forta, s'apoderà de Lleida. Posteriorment prengué part en la disputada Batalla de l'Ebre, i durant tota la campanya de Catalunya operà per la zona costanera, ocupant Reus, Tarragona i Barcelona. Va ser ferit tres vegades. Ascendí a general de brigada per mèrits de guerra. Fou una icona de la dictadura franquista la seva entrada amb l'exèrcit vencedor a Barcelona el 22 de febrer de 1939. Tot i això també foren notories les seves desavinences amb Francisco Franco, el qual va arribar a cessar-lo diverses vegades de les seves responsabitats. En el bàndol republicà era conegut amb el sobrenom del "Carnisser de Badajoz", per la seva responsabilitat en l'execució de combatents i militants republicans a aquella ciutat un cop fou conquerida per les seves tropes. L’11 d'agost de 1939 fou nomenat ministre de l'Aire, càrrec que desenvolupà fins a finals de 1940; el 12 d'abril del mateix 1940 fou ascendit a general de divisió, i l’1 de novembre de 1943 a tinent general, sent nomenat el 18 del mateix mes i any capità general de la Sisena Regió. A més de les medalles del Mèrit Militar, estava en possessió de la Gran Cruz de Alfonso X el Sabio i del Mèrito Agrario. (ca)\nJuan Yagüe Blanco (San Leonardo, Sòria, 19 de novembre de 1891 – Burgos, 21 d'octubre de 1952) fou un militar espanyol. El 1907 ingressà en l'Acadèmia d’Infanteria i en sortí amb el grau d'oficial el 1910. Destinat a l'Àfrica, als Regulars amb base a Larache, prengué part en nombroses operacions i assolí per mèrits de guerra els ascensos a capità i comandant; el 1934 fou posat al capdavant de les tropes expedicionàries d'Àfrica que marxaren a Astúries a dominar la revolta. (ca)\nJuan Yagüe Blanco (ca)\nfreebase:Juan Yagüe Blanco


Charles Bukowski, amant dels gats\nEs publicaran al Regne Unit tres llibres inèdits de l'autor, un dels quals dedicat al seu amor pels felins, els seus "mestres"\nCharles Bukowski va escriure sobre els racons més foscos de la vida nord-americana. Els personatges dels seus contes i novel·les eren perdedors que passaven el dia en bars i es consumien en treballs horribles, prostitutes desesperades, nens humiliats, etc. Però segons el diari 'The Independent', el poeta borratxo de l''american way of life' tenia un costat tendre i amable que no coneixien els seus lectors: era un amant dels gats.\nEl rotatiu anglès ha anunciat la publicació de tres nous volums de material inèdit de Bukowski que mostraran un costat desconegut de l'escriptor. Un d'ells serà 'On cats', que revela la seva passió pels felins, als quals qualificava de "mestres". El llibre inclourà diversos escrits sobre aquesta afició i poemes com 'My cats' i 'The history of one tough motherfucker'. En aquest conte, Bukowski parla d'un gat que va desafiar els pronòstics del veterinari i es va recuperar després de ser atropellat per un cotxe; el gat, segons l'autor, era la seva inspiració.\n"Si et sents malament, només has de mirar els gats; et sentiràs millor, perquè els gats saben que tot és, simplement, com és", va afirmar Bukowski una vegada. "Quan es va fer vell es va tornar molt sentimental amb els gats –explica Howard Sounes, biògraf de Bukowski–. Quan va tenir diners, va viure en una casa als suburbis amb la seva dona Linda i un munt de gats".


Ricard Vilanova (bloc): de març 2021\nTôkyô monogatari (1953) (Tokyo Story)\nPer un pugno di dollari (1964) (For a Fistful of D...\nXia nü (1971) (A Touch of Zen)\nFa yeung nin wah (2000) (In the Mood for Love - De...\nDà hóng denglong gaogao guà (1991) (Raise the Red ...\nOhayô (1959) (Good Morning)\nWandaVision (2021) S01\nGuió: Kôgo Noda, Yasujirô Ozu\nActors: Chishû Ryû, Chieko Higashiyama, Sô Yamamura\n[ Drama ] 2h 16min\n“Un matrimoni d'ancians viatja a Tòquio a visitar els seus fills però troben indiferència, ingratitud egoisme i una marcada diferència cultural. Quan els impacients fills envien a la gent gran de tornada a casa, vam entrar en una profunda reflexió sobre la mortalitat i la família.”\nPerles que cal veure…\nMateixos actors i mateixa comunicació visual que Ikiru (1952) (Vivir) i Ohayô (1959) (Good Morning). Excel·lent!\nUna parella de jubilats, Shūkichi i Tomi Hirayama (interpretats per Chishū Ryū i Chieko Higashiyama), viuen a la ciutat d'Onomichi, a l'oest del Japó, amb la seva filla Kyōko (interpretada per Kyōko Kagawa), que és professora de primària. Tenen cinc fills adults, dels quals quatre viuen. La parella viatja a Tòquio per visitar el seu fill, la seva filla i la seva nora vídua.\nEl seu fill gran, Kōichi (So Yamamura), és un metge que dirigeix una petita clínica als afores de Tòquio i la seva filla gran, Shige (Haruko Sugimura), dirigeix una perruqueria. Kōichi i Shige estan ocupats i no tenen gaire temps per als seus pares. Només la seva nora vídua, Noriko (Setsuko Hara), l'esposa del seu fill mitjà Shōji, que estava desaparegut en acció i presumptament mort durant la guerra del Pacífic, surt del seu camí per entretenir-los. Es triga un temps de la seva ocupada feina a l’oficina per portar a Shūkichi i Tomi a fer una visita turística pel Tòquio metropolità.\nKōichi i Shige paguen pels seus pares per quedar-se en un balneari d'aigües termals a Atami. Shūkichi i Tomi tornen aviat perquè la vida nocturna de l'hotel els pertorba el son. Tomi també té un encanteri marejat inexplicable. Quan tornen, Shige explica que els va enviar a Atami perquè volia utilitzar el seu dormitori per a una reunió. La parella d’ancians ha de marxar a la nit. Tomi va a quedar-se amb Noriko, amb qui aprofundeix el seu vincle emocional. Tomi aconsella a Noriko que es torni a casar. Mentrestant, Shūkichi s’emborratxa amb uns vells amics d’Onomichi i després torna al saló de Shige. Shige està indignada perquè el seu pare caigui en les formes alcohòliques que van eclipsar la seva infància.\nLa parella comenta com han canviat els seus fills i marxen cap a casa abans del previst, amb la intenció de veure el seu fill petit Keizō quan el tren s'atura a Osaka. Tot i això, Tomi es posa malalta de sobte durant el viatge i decideixen desembarcar el tren, quedant-se fins que es senti millor l'endemà. Tornen a Onomichi i Tomi cau molt malalt. Kōichi, Shige i Noriko corren cap a Onomichi per veure a Tomi, que mor poc després. Keizō arriba massa tard, ja que ha estat fora de feina.\nDesprés del funeral, Kōichi, Shige i Keizō marxen immediatament; només queda Noriko. Després de marxar, Kyōko expressa a Noriko la seva ira pels seus germans ridiculitzant-los del seu egoisme envers els seus pares. Creu que a Kōichi, Shige i Keizō no els importa el difícil que serà per al seu pare ara que ha perdut la seva mare. Noriko respon que, tot i que entén la decepció de Kyoko, explica que tothom té la seva pròpia vida per conduir i que l’abisme creixent entre pares i fills és inevitable. Ella convenç a Kyoko de no ser massa dura amb els seus germans perquè un dia arribarà a entendre el difícil que és treure temps de la pròpia vida.\nDesprés que Kyōko marxi a l'escola, Noriko informa al seu sogre que haurà de tornar a Tòquio aquella tarda. Shūkichi li diu que els ha tractat millor que els seus propis fills tot i no estar relacionada amb la sang. Noriko protesta que és egoista i Shūkichi atribueix la seva autoavaluació a la humilitat. Ell li regala un rellotge del difunt Tomi com a record. Noriko trenca en plors i confessa la seva soledat. Shūkichi l'anima a tornar a casar-se el més aviat possible, afirmant que vol que sigui feliç. Al final, Noriko viatja d’Onomichi de tornada a Tòquio, contemplant el rellotge, símbol del pas del temps i de la incertesa del seu futur, mentre Shūkichi roman enrere, resignat a la solitud que ha de suportar a casa seva a la ciutat portuària d’Onomichi.\nGuió: E.A. Ellington (història), Jo Eisinger\nActors: Rita Hayworth, Glenn Ford, George Macready\n[ Drama, sèrie negra, romanç ] 1h 50min\n“Un jugador d'estar per casa al que han contractat per treballar en un casino de Buenos Aires descobreix que el seu cap està casat amb la seva antiga amant.”\nHistòria terrible de maltractament continuat!\nTanta anomenada que ha tingut la pel·lícula i del ben cert que no l’havia vist mai sencera… Un error imperdonable al que ara s’ha posat remei.\nEm sembla terrible la història que s’amaga darrera d’aquesta pel·lícula, potser excessivament mitificada, en la que he vist un personatge malvat (Glenn Ford, que no conec massa, però intuïtivament tampoc m’ha fet mai el pes) des del primer moment que no fa res més que accentuar la seva baixesa moral. En canvi, el guió vol donar a entendre que el suposat dolent és el pro-alemany propietari del casino.\nDe fet, no s’amaga res, és la interpretació actual més o menys racional en el context que estem vivint… però el que vull dir és que la història, tal i com està explicada, a mi em trontolla i em fa mal a l’ànima. En diverses ocasions m’han agafat ganes de no acabar-la…\n28 anys tenia la Rita Hayworth en aquesta pel·lícula i sembla que en tingui 15 més… Gràcies a la restauració, ara es veuen detalls que no s’habrien percebut abans de cap altra manera i, en la meva opinió de “senyoro” criat en l’heteropatricarcat i sense que ningú m’ho hagi demanat, opino que aquesta noia estava sobrevalorada físicament (i potser infravalorada intel·lectualment). Ole tu! Amb un parell… El que sí m’agrada, i molt, és el lleguantge visual, el que es fa únicament amb la mirada, que té una força com poques actrius.\nI una altra cosa que m’ha agradat és l’explicació del grups de poder que fins fa ben poc no hem pogut conèixer i veure de veritat com funcionen. Potser, en aquest sentit, estava adelentada al seu temps.\nJohnny Farrell, un nord-americà acabat d’arribar a Buenos Aires (Argentina), guanya molts diners enganyant els craps. És rescatat d’un intent de robatori per un complet desconegut, Ballin Mundson. Mundson li parla d’un casino il·legal d’alta classe, però l’adverteix que no enganyi allà. Farrell ignora els seus consells, guanya al blackjack i es porta a veure el propietari del casino, que resulta ser Mundson. Farrell convoca Mundson perquè el contracti i aviat es converteix en el gerent de casino de confiança de Mundson.\nMundson torna d’un viatge i anuncia que té una nova dona, Gilda, amb qui s’ha casat després de conèixer-la només un dia. Johnny i Gilda es reconeixen a l'instant, tot i que tots dos ho neguen quan Mundson els qüestiona. Mundson assigna Farrell per vetllar per Gilda. Johnny i Gilda es consumeixen amb odi l’un per l’altre, i es burla amb homes a totes hores en esforços cada cop més flagrants per enfurismar Johnny i, a canvi, es torna més malèvol amb ella.\nMundson és visitat per dos mafiosos alemanys. La seva organització va finançar un càrtel de tungstè, amb tot posat al nom de Mundson per ocultar la seva connexió. Han decidit que és segur prendre el cartell ara que ha acabat la Segona Guerra Mundial, però Mundson es nega a transferir la propietat. La policia argentina sospita dels alemanys i assigna l'agent Obregon per intentar obtenir informació de Farrell, però no sap res d'aquest aspecte de les operacions de Mundson. Els alemanys tornen al casino durant una celebració de carnaval i Mundson acaba matant-ne un.\nFarrell es precipita a portar Gilda a la seguretat. Sols a la casa de Mundson, tenen un altre enfrontament i, després de declarar-se el seu odi etern per l’altre, es besen apassionadament. Després d'escoltar la porta d'entrada copejada, s'adonen que Mundson ha escoltat i un Farrell culpable el persegueix fins a un avió privat que espera. L’avió esclata a l’aire i cau a l’oceà. Paracaigudes Mundson contra seguretat. Farrell, sense saber-ho, conclou que Mundson s'ha suïcidat.\nGilda hereta la seva finca. Farrell i ella es casen immediatament, però desconeguda per a ella, Johnny es casa amb ella per castigar-la per la seva traïció a Mundson. L'abandona, però la fa seguir dia i nit pels seus homes per turmentar-la. Gilda intenta escapar del matrimoni torturat diverses vegades, però Farrell desacompanya tots els intents.\nObregon confisca el casino i informa a Farrell que Gilda mai no va ser realment infidel ni amb Mundson ni amb ell, cosa que va provocar que Farrell intentés reconciliar-se amb ella. En aquest moment, Mundson reapareix, revelant que va fingir el seu suïcidi. Intenta matar tant Gilda com Farrell, però l’oncle Pio, el cambrer, l’apunyalava fatalment. Quan arriba Obregon, Johnny intenta assumir la culpa de l'assassinat, però Obregon assenyala que Mundson ja va ser declarat legalment mort i no vol detenir-lo. Farrell dóna a Obregon documents incriminatoris de la caixa forta de Mundson. Farrell i Gilda es reconcilien.\nGuió: Andrew Cosby, Mike Mignola (creador del personatge)\n[ Acció, aventura, fantasia ] 2h 0min\n“Inspirat en les novel·les gràfiques de Mike Mignola, Hellboy, atrapat entre dos mons, lluita contra una bruixa ancestral en recerca de venjança.”\nJo he xalat!\nEntretinguda ho és una bona estona… sobretot si t’agrada el gènere i el gore particularment.\nEl 517 d.C., la malvada reina de sang Vivienne Nimue desencadena una plaga contra Anglaterra fins que el rei Artús la desbarata amb l'ajuda de Ganeida, membre del seu pacte. Arthur utilitza Excalibur per desmembrar Nimue i amaga les seves restes a tota Anglaterra. A l’actual Tijuana, Mèxic, l’investigador paranormal Hellboy mata accidentalment l’agent desaparegut Esteban Ruiz, que s’ha transformat en vampir, durant un partit de lluita lliure. Després d’escoltar les moribundes paraules de Ruiz, profetitzar que arribaria el final, Hellboy és retornat al BPRD de Colorado. És assignat per B.P.R.D. el líder Trevor Bruttenholm, el seu pare humà adoptiu, per ajudar el club Osiris a caçar tres gegants a Gran Bretanya. La vident del club, Lady Hatton, revela que Bruttenholm tenia la intenció de matar Hellboy quan va arribar al món humà com a resultat del Projecte Ragna Rok dels nazis, però el va criar. Mentrestant, la bruixa Baba Yaga aconsella a una fada semblant a un porc coneguda com Gruagach que recuperi les extremitats de Nimue perquè pugui concedir el seu desig de venjança contra Hellboy.\nDurant la caça, Hellboy és traït i gairebé assassinat pels caçadors abans que siguin emboscats pels gegants. Hellboy lluita i mata els gegants fins que cau de l'esgotament, per ser rescatat per una jove. Es desperta al seu pis, reconeixent-la com Alice Monaghan, un mitjà que va rescatar de les fades quan era un bebè. Envia un equip SO19 per recuperar Hellboy, Bruttenholm presenta Hellboy a l’agent M11 Ben Daimio i transmet que les restes de Nimue s’han endut, i l’última peça s’emmagatzema al Club Osiris. Trobant el club assassinat, Alice canalitza l’esperit de Hatton, que revela que Nimue busca a Hellboy que provoqui l’apocalipsi. Gruagach agafa el braç de Nimue, i Nimue distreu a Hellboy apel·lant a les seves frustracions, permetent a Gruagach escapar. Hellboy revela que Gruagach és un canviant que va ocupar el lloc de la bebè Alice abans que Hellboy el titllés de ferro i el forçés a tornar Alice, cosa que va fer que Gruagach odia Hellboy per haver tingut la oportunitat de ser humà.\nDaimio els porta a la seu del M11 abans d'adquirir secretament una bala especial per matar Hellboy. Després d'una discussió amb Bruttenholm sobre la seva adopció, Hellboy s'enfada enfadat fins que és transportat màgicament a la casa de Baba Yaga. Després d’haver tret l’ull de Baba Yaga, es parla de Hellboy per renunciar a un dels seus ulls per la ubicació de Nimue. Hellboy renega del tracte i és maleït per perdre un ésser estimat. De camí a la ubicació de Nimue a Pendleton, Daimio li revela a Alice que era l'únic supervivent d'un atac demoníac de jaguars.\nNimue es restaura completament i mata el seu clàssic, però estalviant a Ganeida. Hellboy intenta aturar-la, però queda aclaparat. Nimue enverina Alice i fuig, mentre Ganeida dirigeix Hellboy al lloc de descans de Merlí per salvar Alice. Després que Merlí cura Alice i li fa dormir a ella i a Daimio, li revela a Hellboy que és Anung un Rama, hereu d'Arthur a través de la seva mare, que el seu pare va portar a l'infern. Quan se li ofereix Excalibur, Hellboy es nega després de veure una visió d'ell mateix causant l'apocalipsi, mentre que Merlí, després d'haver esgotat la seva màgia, es desintegra.\nMentrestant, Nimue ataca M11 i segresta Bruttenholm mentre el grup la segueix fins a la catedral de Sant Pau. Hellboy lluita contra un Gruagach apoderat ajudat per Daimio en la seva forma de jaguar. No obstant això, Nimue traeix i mata Gruagach i propulsa Hellboy a la tomba oculta d'Arthur que sosté Excalibur. Nimue mata a Bruttenholm i un Hellboy enfurismat treu l'espasa, permetent que els dimonis surtin de l'infern. Alice canalitza l’esperit de Bruttenholm per apel·lar a la humanitat d’Hellboy, permetent-li decapitar Nimue i llançar el cap a l’Infern després que els dimonis siguin retornats. Hellboy i Bruttenholm s’intercanvien comiats i Daimio descarta la bala especial.\nSis mesos després, Hellboy, Daimio i Alice incursionen en la Societat Oannes on troben el dipòsit d’aigua d’Abe Sapien. En una escena de crèdits mitjans, Hellboy és consolat a la tomba de Bruttenholm pel fantasma del seu heroi Lobster Johnson. En una escena post-crèdit, Baba Yaga reclama una força invisible per buscar Hellboy amb la promesa de permetre-li morir finalment.\nDirecció: David Lean\nGuió: Boris Pasternak (novel·la), Robert Bolt\n[ Drama, romanç, guerra ] 3h 17min\n“La vida del poeta i físic rus que, tot i estar casat, es va enamorar de la dona d'un activista, i va viure a través de la primera guerra mundial i la Revolució d'Octubre.”\nAra, finalment, sé de què va…\nDesprés de veure-la en innombrables ocasions per la televisió tallada en mil trossos per fer-la digerible, ara sé de què va… per primera vegada.\nEn el seu moment en vaig meravellar en veure Els Deu Manaments (1956) al cinema, amb la imposada pausa a meitat de pel·lícula per la impossibilitat de posar una cinta tan llarga (4 hores) en un projector convencional. El que no sabia és que El Doctor Jivago (1965) era el mateix, amb les característiques “overture”, “intermission” i “entr’acte”.\nLa pel·lícula es situa principalment en un teló de fons de la Primera Guerra Mundial, la Revolució Russa de 1917 i la Guerra Civil Russa. Un dispositiu d’emmarcament narratiu, situat a finals dels anys quaranta o principis dels cinquanta, implica que el tinent general de la KGB, Yevgraf Andreyevich Zhivago, busca la filla del seu germanastre, el doctor Yuri Andreyevich Zhivago, i Larissa ("Lara") Antipova. Yevgraf creu que una jove, Tanya Komarova, pot ser la seva neboda i li explica la història de la vida del seu pare.\nDesprés de l'enterrament de la seva mare a la Rússia rural, el nen orfe Yuri Zhivago és acollit per amics de la família a Moscou: Alexander i Anna Gromeko. El 1913, Zhivago, ara metge però poeta de cor, es reuneix amb la filla del Gromeko, Tonya, quan torna a Moscou després d’escolaritzar-se a París. Aviat es comprometen. Mentrestant, Lara, de només 17 anys, es relaciona secretament amb l'amic / amant de la seva mare, el vell Victor Ippolitovich Komarovsky. Una nit, l’amic de Lara, l’idealista reformador Pavel Pavlovich "Pasha" Antipov, és ferit pels cosacs amb sabre durant un violent atac a una manifestació civil pacífica. Pasha va a Lara, amb qui vol casar-se, i ella tracta la seva ferida. Li demana que amagui una arma que va agafar en l'atac.\nDesprés que la mare de Lara s'assabenti de la relació de la seva filla amb Komarovsky, intenta suïcidar-se. Komarovsky convoca el seu amic metge, que porta Zhivago. Komarovsky intenta dissuadir Lara de casar-se amb Pasha. Quan ella es nega, la viola. Humiliada, Lara pren més tard l'arma de Pasha i segueix a Komarovsky a una festa de Nadal. Ella el dispara, ferint-li el braç. Komarovsky insisteix que no es prenguin mesures contra Lara, i és escortada per Pasha, que la va seguir fins a la festa. Komarovsky és tractat per Zhivago, un convidat del partit. Encara que devastat per l'admissió de Lara sobre ella i Komarovsky, Pasha es casa amb ella i, finalment, tenen una filla, Katya.\nDurant la Primera Guerra Mundial, Yevgraf Zhivago és enviat pels bolxevics per subvertir l'exèrcit imperial rus. Yuri Zhivago, ara casat amb Tonya, és escollit per ser metge del camp de batalla. Es diu que Pasha ha desaparegut en acció després d'un atac contra les forces alemanyes, i Lara es contracta com a infermera per buscar-lo. Zhivago es troba amb Lara i la pren com a infermera. Durant els propers sis mesos, serveixen en un hospital de campanya, període durant el qual es produeixen canvis radicals a tota Rússia mentre Vladimir Lenin torna de l’exili a Moscou. Abans de marxar de l’hospital, Zhivago i Lara s’enamoren, tot i que Zhivago es manté fidel a Tonya.\nDesprés de la guerra, Zhivago torna a Tonya, el seu fill Alexander (Sasha), i el seu pare vidu. Viuen a la seva casa de Moscou, que ha estat confiscada pel nou govern soviètic i dividida en propietats. Yevgraf, ara membre de la txeca, informa a Zhivago que els seus poemes han estat condemnats com antagònics al comunisme. Tement que Zhivago s'incrimini a si mateix a través de la seva poesia, Yevgraf proporciona documents de Zhivago per deixar Moscou i viatjar a la casa rural dels Gromekos, "Varykino", situada a les muntanyes dels Ural. La família puja a un tren de mercaderies fortament vigilat, destinat a viatjar per un territori controvertit que està assegurat pel comandant bolxevic Strelnikov, anteriorment conegut com a Pasha Antipov.\nMentre el tren fa una parada a mig viatge, Zhivago surt. Voleix sense voler massa a prop del tren blindat de Strelnikov per una via propera. És capturat pels guàrdies i portat a Strelnikov. Durant l’intens interrogatori, Zhivago reconeix Strelnakov com a Pasha Antipov de la festa de Nadal. Strelnikov esmenta que Lara viu a Yuriatin, on es dirigeix Zhivago i que està ocupada per les forces blanques anticomunistes. Strelnikov considera Zhivago una no amenaça i li permet tornar al tren. La família s’instal·la en una casa rural a la finca de Varykino. Mentre estava a Yuriatin, Zhivago veu a Lara i es rendeixen a les seves passions reprimides durant molt de temps. Tonya està embarassada i quan està a punt de donar a llum, Zhivago viatja a Yuriatin per trencar-la amb Lara. Al seu retorn, és segrestat pels partidaris comunistes i obligat a unir-se al servei mèdic de camp.\nDesprés de dos anys, Zhivago abandona els partidaris. Enmig de grans penúries, torna a Yuriatin, arribant esgotat, malalt i patint congelacions. Va cap a Lara, que el cuida. Diu que Tonya s’havia posat en contacte amb ella mentre buscava Zhivago. Deixant les seves pertinences amb Lara, va tornar a Moscou. Ella havia enviat a Lara una carta segellada per donar-li a Zhivago si tornava. La carta té sis mesos. Tonya havia donat a llum una filla anomenada Anna, i ella, el seu pare i els seus dos fills van ser deportats i viuen a París.\nZhivago i Lara tornen a ser amants. Una nit arriba Komarovsky i adverteix que els txecs els han estat vigilant a causa del matrimoni de Lara amb Strelnikov. Komarovsky li ofereix ajuda a ella i a Yuri per sortir de Rússia, però se li nega immediatament. Tornen a la finca abandonada de Varykino i s’amaguen a la casa principal confiscada per l’estat. Yuri comença a escriure els poemes "Lara", que més tard li aportaran fama popular però desaprovació del govern. Komarovsky arriba amb un petit grup de tropes. Recentment nomenat oficial regional a la República independent de l'Extrem Orient, informa Zhivago que els txecs només van permetre a Lara romandre a la zona per atraure Strelnikov. Va ser capturat a cinc quilòmetres de distància i es va suïcidar mentre es dirigia a la seva execució. Ara tenen la intenció d’arrestar Lara. Zhivago accepta l'oferta de pas segur de Komarovsky per a ell, Lara i la seva filla. No obstant això, una vegada que Lara segueix el seu camí, Zhivago es queda enrere, rebutjant l'ajut del menyspreat Komarovsky. Al tren, Lara li diu a Komarovsky que està embarassada del fill de Zhivago.\nAnys més tard a Moscou, durant l'era estalinista, Yevgraf procura una feina mèdica per a un Zhivago desvalgut i fràgil. Mentre mira per la finestra del tramvia, Zhivago veu a Lara caminant pel carrer. Incapaç d'atreure l'atenció, lluita per baixar a la següent parada. Ell corre darrere d'ella, però pateix un atac de cor fatal abans d'arribar-hi. El funeral de Zhivago té molta assistència, tot i que la seva poesia està prohibida. Lara s'apropa a Yevgraf a la tomba i li demana ajuda per trobar-la i la filla de Zhivago, que es va perdre durant la Guerra Civil Russa. Yevgraf l'ajuda a buscar als orfenats, però no poden localitzar-la. Lara desapareix i Yevgraf creu que deu haver mort en un dels camps de treball.\nTot i que Yevgraf encara creu que Tanya Komarova és la filla de Zhivago i la de Lara, no es convenç. Quan li van preguntar com es va perdre, Tanya diu que el seu "pare" li havia deixat la mà quan fugien del caos de la guerra. Tanya promet considerar el que li ha dit Yevgraf. Quan està a punt de marxar amb el seu promès, Yevgraf nota la balalaika de Tanya, el mateix instrument que la mare de Yuri va ser dotada de tocar. Preguntat al respecte, el promès declara que Tanya és una "gran artista" i diu que és autodidacta, indicant que és la filla de Zhivago.\n“You have me the broken nerves.”\n (“Me tienes los nervios rotos.”)\nPer un pugno di dollari (1964) (For a Fistful of Dollars)\nDirecció: Sergio Leone\nGuió: Adriano Bolzoni, Mark Lowell\nActors: Clint Eastwood, Gian Maria Volontè, Marianne Koch\n[ Acció, drama, western ] 1h 39min\n“Un pistoler errant s'enfronta a dues famílies rivals en una ciutat destrossada per la cobdícia, l'orgull i la venjança.”\nPerquè te la mires amb enyorança, però és un bluf…\nEl principi de l’espagueti-western: producció italiana, actors americans, rodatge a Espanya.\nQue diuen que va tenir problemes legals perquè Kurosawa va denunciar Leone per plagi de Yojimbo (1961).\nUn desconegut sense nom [N 1] arriba a la petita ciutat de San Miguel, a la frontera entre Mèxic i els Estats Units. Silvanito, hostaler de la ciutat, explica a l’estrany una disputa entre dues famílies de contrabandistes que competeixen per controlar el poble: els germans Rojo (Don Miguel, Esteban i Ramón), i la família integrada pel sheriff John Baxter, la seva esposa matriarcal Consuelo i el seu fill Antonio. L’estrany (per guanyar diners) decideix jugar aquestes famílies entre elles. Demostra la seva rapidesa i precisió amb l’arma, cap a ambdós costats, disparant amb facilitat els quatre homes que l’insultaven quan entrava a la ciutat.\nL’estrany aprofita una oportunitat quan veu com els massacres de Rojos van fer un destacament de soldats mexicans que escortaven un cofre d’or (que havien planejat canviar per un carregament de nous rifles). Porta dos dels cadàvers a un cementiri proper i ven informació a cadascun dels dos grups, dient que dos soldats mexicans van sobreviure a l'atac. Cada facció corre cap al cementiri, els Baxters per aconseguir que els suposats supervivents declarin contra els Rojos i els Rojos els silenciin; participen en un tiroteig, amb Ramón que sembla matar els suposats supervivents i Esteban captura Antonio Baxter.\nAleshores, el desconegut li diu a la Marisol que vagi a Ramón i al Julio que el porti a Jesús. Aprèn de Silvanito que Ramón havia enquadrat Julio com a trampós durant un joc de cartes i havia pres a Marisol com a presonera que vivia amb ell. Aquella nit, mentre els Rojos celebren, l’estrany surt i allibera a Marisol, disparant als guàrdies i destrossant la casa on està reclosa, creant l’aparició d’un atac dels Baxters. Dóna diners a Marisol, instant-la a abandonar la ciutat i la seva família.\nQuan els Rojos descobreixen que l’estrany ha alliberat Marisol, el capturen i el torturen; no obstant això, se'ls escapa. Creient que està protegit pels Baxters, els Rojos van calar foc a la casa de Baxter, massacrant-los mentre fugien de l'edifici en flames. Ramón mata a John i Antonio Baxter, després de fingir que els estalvia. Consuelo, l'esposa de John Baxter, apareix i maleeix els Rojos per haver matat aquests membres de la família desarmats; Esteban la matarà a trets.\nAmb l'ajut de Piripero, el fabricant de taüts local, l'estranger escapa de la ciutat, amagat en un taüt. Es convalesc dins d'una mina propera, però quan Piripero li diu que Silvanito ha estat capturat, l'estrany torna a la ciutat per enfrontar-se als rojos. Amb una planxa d'acer amagada sota el seu poncho, burla de Ramón per "apuntar al cor" mentre els trets de Ramón reboten i Ramón esgota el seu rifle Winchester.\nL'estrany dispara aquesta arma de la mà de Ramón i mata a Don Miguel, Rubio i els altres homes de Rojo que es trobaven a prop. Després utilitza l’última bala de la seva arma per alliberar Silvanito, lligat penjat d’un pal. Després de desafiar a Ramón a tornar a carregar el seu rifle, més ràpid del que pot tornar a carregar el seu propi revòlver, l'estranger dispara i mata a Ramón. Esteban Rojo apunta l’esquena de l’estranger des d’un edifici proper, però Silvanito és abatut a trets. The Stranger s’acomiada i s’allunya de la ciutat en l’últim pla de la pel·lícula.\nDirecció: Aaron Schneider\nGuió: Tom Hanks, C.S. Forester (novel·la)\n[ Acció, drama, història ] 1h 31min\n“A principis de la segona guerra mundial, un capità de la marina sense experiència ha de liderar a un comboi dels Aliats que a què amenacen una colla de submarins Nazis.”\nEnyorava aquest tipus de pel·lícula…\nAmb tot, no em sembla cap cosa de l’altre món. De fet, em sembla una pel·lícula de baix pressupost, amb totes les puntualitzacions que calguin, però, per exemple, no crec ni que hagin hagut de pujar a un barco per rodar cap de les escenes de la pel·lícula, ni tan sols crec que els hagi tocat aigua de mar… i aquest fet, és justament una de les coses que més em meravella.\nDurant la batalla de l'Atlàntic, el comboi HX-25, format per 37 vaixells aliats, es dirigeix a Liverpool. L'escorta del comboi està formada pel destructor de la classe Fletcher USS Keeling, senyal de ràdio "Greyhound", capitanejat pel comandant Ernest Krause (Tom Hanks) de la Marina dels Estats Units; el destructor de classe tribal britànica HMS James, senyal de trucada "Harry"; el destructor polonès de la classe Grom ORP Viktor (amb un oficial d'enllaç de la Royal Navy a la ràdio), amb el signe de trucada "Eagle"; i la corbeta de la classe canadenca Flower, HMCS Dodge, amb el signe de trucada "Dicky". Krause és el comandant general dels vaixells d’escorta, però malgrat la seva antiguitat i la seva extensa educació naval, és el seu primer comandament de guerra.\nEl comboi entra al "pou negre", la bretxa de l'Atlàntic Mitjà, on quedaran fora de la cobertura d'aire protectora. Tot i que estan a tres dies de la represa de la cobertura d'aire, la recerca de direcció d'alta freqüència des del vaixell insígnia del comboi resulta en la interceptació de diverses transmissions alemanyes, cosa que indica la presència d'embarcacions submarines. L'operador de radar de Greyhound identifica un subdirector superficial cap al comboi. Greyhound s’allunya del comboi per interceptar-lo en funció del seu port i fa que el submarí estigui dins del camp de tir, però les mares pesades permeten que el submarí pugi capbussar-se abans que Greyhound tingui una imatge. Després de restablir-se el contacte del sonar, el submarí intenta lliscar-se sota Greyhound, però Krause maniobra el seu vaixell per sobre del submarí i dispara un patró complet de càrregues de profunditat, resultant en la seva primera mort.\nLa jubilació de la tripulació es veu curta ja que aviat reben informes de coets de socors a la part posterior del comboi. Un altre vaixell mercant grec va ser atacat per un altre submarí i s’enfonsa ràpidament. Krause mou Greyhound per ajudar, evitant torpedes disparats al seu vaixell amb maniobres acurades. Els mariners grecs supervivents són rescatats i Greyhound torna al comboi just quan el pont rep diversos missatges de la resta d’escortes: un paquet de llop format per sis submarins es queda fora del camp de tir del comboi; Krause sospita que espera la caiguda de la nit, quan els escortes no tindran visibilitat. L'atac comença aquella nit amb cinc torpedes i enfonsaments de vaixells mercants. Un vaixell submarí torpedina un petrolier i fuig de Greyhound mitjançant un engany submarí, enganyant a la tripulació per malgastar la majoria de les seves càrregues de profunditat restants. Krause opta per rescatar els supervivents del petrolier en flames en lloc d’anar en primer lloc a l’ajut dels altres vaixells, una decisió que lamenta.\nL’endemà, la manada de llops es dirigeix a llebrer. El capità del submarí principal, anomenat "Llop Gris", burla el comboi i els seus escortes per transmissió per ràdio, amenaçant amb enfonsar-los a tots. Krause s'assabenta que Greyhound té fins a sis càrregues de profunditat, deixant-lo sense resposta efectiva a un atac submarí. Els submarins llancen diverses torpedes, que Greyhound amb prou feines pot eludir. Greyhound i Dicky es combinen per enfonsar un dels submarins en un intercanvi de barreres superficials. Dicky rep danys menors a causa de l’abast del compromís i Greyhound és colpejat al costat del port per una de les armes de la coberta de l’U-boat, que mata a l’assistent de Krause, George Cleveland, i dos mariners. Durant el servei funerari, Eagle és atacada i finalment s’enfonsa. Krause, conscient que fer-ho podria exposar l'estat de mala qualitat de la flota d'escorta, opta per trencar el silenci radiofònic transmetent una sola paraula, "ajuda", a l'Almirallat.\nAmb el comboi a punt d’arribar a la cobertura aèria, els submarins restants llancen un atac total als destructors. Un dels torpedes mira pel costat de Greyhound i l’altre amb prou feines entra en contacte. Després de forts combats, Greyhound enfonsa el Llop Gris amb una banda ampla. Per a l'alleujament de tothom, detecten el suport aeri desplegat des del comandament costaner britànic de la RAF i utilitzen les seves armes per marcar l'últim submarí visible, cosa que permet a un bombarder PBY Catalina alinear un atac de càrrega de profunditat i enfonsar el submarí. La resta de la manada fuig ràpidament abans de ser descoberts.\nMentre avalua els danys, Krause rep el contacte per ràdio del cap dels escortes de socors, HMS Diamond, que ha arribat el seu alleujament i que Greyhound s’ha de reparar i reparar a Derry al costat dels seus dos vaixells companys supervivents. La tripulació rep una "feina ben feta" en els seus quatre assassinats en submarí. Mentre Krause dóna la coberta a un oficial subaltern (el seu rellotge és oficial de la coberta), tots els presents al pont miren el capità sorpresa, ja que s’adonen que no ha deixat el comandament des que van entrar al pou negre 48 hores abans. , la seva mirada es converteix en un nou respecte. Mentre s'estableix el nou rumb, els passatgers i la tripulació dels vaixells de comboi restants animen i envien bengales per saludar a la tripulació de Greyhound pel seu valor i la seva victòria al mar mentre Krause finalment resa i descansa.


Teresa Rebull, Pau Casals i Josep Carner, protagonistes del cicle «Música i Exili» - Diari de Girona\nTeresa Rebull, Pau Casals i Josep Carner, protagonistes del cicle «Música i Exili»\nLes primeres sessions de l'activitat impulsada pel Departament de Cultura s'han adaptat al format digital a causa de la pandèmia\nddg | girona 29.12.2020 | 23:09\nTeresa Rebull, escriptores destacades com Teresa Pàmies o Mercè Rodoreda, Josep Carner i Pau Casals són els protagonistes de les tres primeres sessions del cicle de conferències i concerts Música i exili, que han adaptat el seu format per passar de presencial a digital, a causa de la pandèmia. Segons va informar ahir el Departament de Cultura a través d'una nota, aquesta proposta del programa s'adreça principalment a la comunitat catalana a l'exterior i a l'àmbit de l'associacionisme cultural. L'accés al contingut de les tres sessions és gratuït a través del web del Departament de Cultura.\nDona i exili és la primera de les sessions, a càrrec de la crítica literària i directora de l'Observatori Cultural de Gènere, M. Àngels Cabré, i se centra en la figura de la cantautora, pintora i activista Teresa Rebull, de qui l'any 2019 es va commemorar el centenari del seu naixement. Cabré, però, també parla de l'exili d'escriptores il·lustres com Teresa Pàmies o Mercè Rodoreda, entre d'altres. La part musical de la proposta va a càrrec del duet La Marta Rius; amb Marta Rius, a la veu, i Guillem Ballaz, a la guitarra. Rius va ser col·laboradora i amiga personal de Rebull i en versiona algunes de les seves cançons més emblemàtiques però també d'altres poc conegudes.\nLa segona de les sessions del cicle se centra en la figura del poeta Josep Carner, de qui aquest 2020 s'ha commemorat el cinquantè aniversari de la seva mort i ha estat decretat Any Oficial. En aquesta ocasió, el marmessor literari del poeta, Jaume Coll, també nomenat comissari de l'Any Carner, se centra en el vincle existent entre la poesia del Príncep dels poetes i la música, fins al punt que Carner ha estat considerat en moltes ocasions «el poeta dels músics» perquè compositors com Eduard Toldrà o Robert Gerhard van escriure cançons a partir dels seus textos. A manera de complement a la conferència del professor Coll, el tenora Jordi Molina interpreta una selecció de melodies populars que apel·len a l'enyor de l'exili.\nLa tercera sessió d'aquesta primera tanda de tres conferències – concerts se centra en la figura de Pau Casals. Sobre Casals i el seu exili en parla l'historiador, professor, estudiós i biògraf de Pau Casals, Josep Maria Figueres, autor del llibre Homenatge a Pau Casals (1876-1973). La conferència de Figueres enllaça amb l'actuació musical de la violoncel·lista i becada per la Fundació Pau Casals, Mariona Camats, que interpreta peces d'Enric Casals i de J. S. Bach (concretament, fragments de la Suite núm. 2 en re menor) i finalitza la seva intervenció amb el clàssic El cant dels ocells, popularitzada pel mestre Casals.


Carla Ramos, del NCT, guanya vuit medalles al Campionat de Catalunya - NATACIÓ CLUB TORELLÓ\nCarla Ramos, del NCT, guanya vuit medalles al Campionat de Catalunya\nEl Natació Club Torelló continua acumulant resultats excel·lents en els campionats de Catalunya de les diferents categories. El cap de setmana passat, a Mataró, va ser el torn de Carla Ramos, que es va exhibir fins al punt d'obtenir vuit medalles.\nEn el Campionat de Catalunya júnior OPEN, la torellonenca es va imposar amb molta claredat en les dues proves d'estils. Amb un temps de 2:24.87, Ramos va guanyar els 200 metres combinats amb tres segons i mig d'avantatge. En els 400 estils, la diferència respecte la segona classificada va ser de gairebé dotze segons.\nA part d'aquests dos ors, la nedadora també va pujar al podi per recollir tres medalles de plata i tres de bronze. Ramos va acabar segona en els 100 i en els 200 lliures i en els 100 braça. En els 100 metres lliures, la torellonenca va rebaixar en unes centèsimes el rècord absolut de l'entitat, que ja estava a les seves mans.\nA més, Ramos va ser tercera en els 50 i en els 200 braça. També va acabar tercera en la classificació final dels 400estils del Circuit Català de Trofeus, del que es va disputarla darrera prova a Mataró.\nPel NCT, també va competir Magí Pijoan. El nedador va ser dotzè en els 200 esquena i en els 400 estils, catorzè en els 50 esquena i dissetè en els 100 metres del mateix estil.\nDes del club es mostren molt satisfets pels resultats obtinguts. Fins ara, s'han guanyat medalles en els quatre campionats de Catalunya d'estiu. «S'està fent molt bona feina», destaca la presidenta de l'entitat, Elisabet Fernández.\nPer altra banda, Paula Pavillard i Aina Fontserè participen, des de dimecres, en el V Campionat d'Espanya aleví, que es fa a Barcelona. En la jornada de dijous, Pavillard va acabar quinzena en els 200 braça i 25a en els 400 estils.