El carilló del Mercat provoca insomni | Diari La República Checa\nEl carilló del Mercat provoca insomni\nNo és la primera vegada que el rellotge carilló de la Plaça Corsini evidencia problemes. El que pretén ser un dels exlibris de la ciutat s’està convertint, per moment, en un maldecap. Aquesta nit, els veïns dels voltants de la Plaça del Mercat han patit insomni. Tot perquè, el software del carilló s’ha tornat boig. El sistema s’ha desprogramat, fent que les campanades sonéssim, amb la música de l’Amparito Roca inclosa, tota la nit. O sigui, des de l’una fins a les 9 del matí, ha estat impossible aclucar l’ull. L’estat de nervis dels veïns era monumental, alguns han amenaçat d’interposar una querella criminal contra Espimsa, l’entitat que controla el Mercat de Tarragona.\nEl que ha hagut de donar explicacions sense tenir-ne cap responsabilitat, ha estat el propietari de l’Hotel Urbis. Carles Segarra ha hagut d’explicar als clients que el rellotge carilló és nou i que han estat fent proves, atenent que aquesta nit, els tarragonins podran, per primera vegada, menjar el raïm a la plaça Corsini al so de les campanades.\nEn contacte amb la regidora de Comerç i presidenta d’Espimsa, Elvira Ferrando, en declaracions al nostre digital, ha lamentat l’incident, justificant el fet amb uns“desajustos del sistema software’, atenent que s’estava preparant el rellotge per la nit de Cap d’Any. Ferrando ha volgut fer arribar disculpes a les persones que han sofert amb l’avançament de les campanades.\npreviousValls 'beneït' per la Grossa\nnextFesta 'rave' il·legal a Perafort


Es compleixen 43 anys del debut de Cruyff amb el Barça - FC Barcelona\nHomeClubNotíciesEs compleixen 43 anys del debut de Cruyff amb el Barça\nEs compleixen 43 anys del debut de Cruyff amb el Barça\nwww.fcbarcelona.cat - 05/09/2016 | 11:15\nL’Holandès Volador va debutar amb un doblet al Camp Nou contra el Bruges belga davant 75.000 espectadors\nCruyff va anotar dos gols el dia del seu debut | ARXIU FCB\nEl barcelonisme commemora avui el 43è aniversari del debut de Johan Cruyff amb l’elàstica del FC Barcelona. El dia 5 de setembre de 1973 Cruyff es va estrenar amb el Barça al Camp Nou en un amistós entre el FC Barcelona i el Cercle Bruges belga. L’astre holandès, que havia arribat el 13 d’agost del mateix any al Barça gràcies a la gran tasca d’Armand Carabén, no va poder debutar en partit oficial fins a finals d’octubre a causa de les diverses traves burocràtiques. Tot i això, Cruyff es va estrenar amb la samarreta blaugrana en un dia com avui fa 43 anys.\nTot i els problemes burocràtics, l’afició barcelonista ja va poder gaudir per primer cop del magistral joc de Cruyff pocs dies després de la seva signatura. L’Holandès Volador es va presentar a la parròquia blaugrana en un matx disputat al Camp Nou entre el FC Barcelona i el Cercle Bruges de Bèlgica. I cap del 75.000 espectadors es va penedir d’haver assistit al seu debut, ja que l’astre holandès va oferir una actuació fabulosa. El Barça, transformat per la presència del millor jugador del món, va golejar per 6-0, amb gols de Cruyff (dos, un de penal), Juanito (dos), Laredo i Rexach.\nAquell històric dia el tècnic blaugrana Marinus Michels va alinear aquest equip: Sadurní, Rifé (Laredo, 46’), Gallego, De la Cruz, Juan Carlos, Costas (Cos, 62’), Rexach, Sotil, Cruyff, Asensi i Juanito.\nTal com va publicar la premsa de l’època, el Barça havia trobat en Johan Cruyff el líder futbolístic que necessitava des que l’any 1961 Ladislau Kubala s’havia retirat i Luis Suárez havia estat traspassat. Mesos després, el 7 d’abril del 1974, el Barça de Cruyff guanyaria la Lliga de manera abassegadora després de catorze anys de sequera.


Culturisme - Viquipèdia, l'enciclopèdia lliure\n(S'ha redirigit des de: Fisicoculturisme)\nEl culturisme o físic culturisme (bodybuilding en anglès) és un tipus d'esport basat en exercici físic intens destinat al desenvolupament muscular.\nConsisteix en exercicis generalment anaeròbics, i l'entrenament amb càrregues, activitat que se sol realitzar a gimnasos, i la finalitat sol ser l'obtenció d'un cos amb musculatura hipertrofiada (el més definit, voluminós i proporcionat muscularment possible), sense oblidar mantenir la major definició i simetria possible al múscul (és a dir les proporcions de les seves cames que fa als seus braços, el seu tors, els braços comparats amb la seva esquena, els bíceps amb els seus tríceps, etc.). També s'acostuma a anomenar musculació a l'activitat encaminada a hipertrofiar el múscul (la seva diferència amb el culturisme és que la musculació no exigeix postures com a objectiu del treball muscular), aquest esport que regeix la Federació Catalana de Físic Culturisme a Catalunya, i no s'ha de confondre amb l'halterofília, l'atletisme ni el powerlifting.\n1.1 Eugen Sandow\n1.2 La primera competició a gran escala en els Estats Units\n1.3 Altres culturistes importants en els primers anys del culturisme\n1.4 Anys 1950 i 1960\n1.5 1970 en endavant\n1.5.1 Les noves organitzacions\n1.5.2 La revolució dels esteroides anabòlics\n1.5.3 Federació Mundial de Fisicoculturisme\n1.6 Discussió per convertir el culturisme en un esport olímpic\n1.6.1 L'evolució recent\n2 Estils de culturisme\n2.1 Culturisme professional\n2.2 Culturisme natural\n2.3 Culturisme femení\nEl culturisme és l'activitat física encaminada al màxim desenvolupament muscular (de la musculatura visible) de l'ésser humà. Des d'aquest punt de vista, comparteix amb altres esports certs mètodes i destreses, encara que la seva finalitat és notòriament diferent. Aquest esport té les seves primeres manifestacions en figures de vasos grecs, pel que sembla, ja es feien servir pesos de mans (a manera de llast) per realitzar salts o exercicis amb la finalitat d'augmentar la força i longitud del salt. Es tracta de comportaments dirigits fonamentalment al desenvolupament de la força o de la seva mida, amb l'objectiu de la supervivència com a clara finalitat, o bé com a ritus religiosos en festivitats concretes.\nLes seves primeres referències històriques, per tant, podrien portar-nos a la Grècia Clàssica on el cos humà va tenir una rellevància cultural que ha ressuscitat en els nostres dies. El culturista o atleta muscularment hipertrofiat podem observar en múltiples representacions escultòriques: Hèrcules, Laocoont, frisos amb guerrers, etc. La paraula culturisme procedeix del francès per a designar a aquest esport que va tenir a França en els segles XVII i XIX com a lloc i dates de naixement d'una disciplina esportiva que tenia com a finalitat l'estètica, paraula que entronca directament amb la cultura física, és a dir, culturisme que avui en dia coneixem per la seva variant esportiva de competició principalment.\nEl culturisme va ser promogut per Eugen Sandow de Prússia (actualment el nord d'Alemanya), que ara és generalment conegut com a «el pare de culturisme modern», va ser el primer a realitzar exhibicions en què mostrava la seva musculatura. Sandrow pregonava un «ideal grec» pel que fa a les proporcions de les diferents parts del cos humà i va ser un dels primers a comercialitzar equips mecànics per a la realització d'exercicis com peses i politges. Sandow també va organitzar el primer concurs de culturisme el 14 de setembre de 1901 al Royal Albert Hall de Londres. El concurs es va dir The Great Competition («La gran competició»).\nEn Sandow trobem també antecedents directes d'un dels elements essencials del culturisme: la postura. Amb Sandow, les exhibicions de la musculatura es fan sota certes postures musculars que evidencien de forma contundent el desenvolupament muscular assolit. La possessió serà fonamental en l'ulterior culturisme professional, fins al punt que el culturista treballa per posar en un escenari davant d'un grup de jutges que valorarà el seu desenvolupament a partir de l'execució de certes postures.\nLa primera competició a gran escala en els Estats UnitsModifica\nEl 16 de gener de 1904, la competició de culturisme la primera a gran escala va ser en els Estats Units es va dur a terme en el Madison Square Garden de Nova York. El guanyador va ser Al Treloar i va ser declarat "L'home més perfectament desenvolupat del món". Treloar va guanyar un premi en efectiu de $ 1,000, una suma considerable en aquest moment. Dues setmanes més tard, Thomas Edison va fer una pel·lícula de la rutina de Treloar. Edison també va fer dues pel·lícules de Sandow uns anys abans, convertint-se en l'home que va fer les tres primeres imatges en moviment amb un culturista. Al segle 20, Bernarr Macfadden i Charles Atlas, va continuar promovent el culturisme a tot el món. Alois P. Swoboda va ser un pioner a Amèrica.\nAltres culturistes importants en els primers anys del culturismeModifica\nAltres culturistes importants en els primers anys de la història del culturisme, abans de 1930 inclouen: Earle Liederman (guionista d'alguns dels primers llibres d'instruccions culturisme), Breitbart Zische, Hackenschmidt Georg, Nkemena Emy, George F. Jowett, Finn Hateral (un pioner en l'art de posar), Muntanya Saldo, Elliot Launceston, Sig Klein, el sergent. Alfred Moss, Joe Nordquist, Lionel Strongfort (Strongfortism), Gustav Fristensky (el campió txec), Ralph Parcaut, un lluitador campió que també va ser autor d'un llibre des del principi "cultura física", i Alan C. Mead, que es va convertir en un campió muscular impressionant tot i que va perdre una cama en la Primera Guerra Mundial.\nEl Fisicoculturisme es va fer més popular en els anys 1950 i 1960 amb l'aparició dels campions força i unir-se a la gimnàstica esportiva, i la divulgació simultània d'entrenament dels músculs, sobretot per Charles Atlas, la publicitat en els llibres d'historietes i altres publicacions va encoratjar a molts joves a realitzar entrenament amb peses per millorar el seu físic per semblar-se als superherois dels còmics. Dels atletes notables estan el campió nacional dels EUA de gimnàstica i aixecament de peses olímpic John Grimek i el britànic Reg Park com a guanyadors dels títols de culturisme de competències recent creades com el Mr Univers i el Mr America.\nTambé revistes com Strength & Health i Muscular Development van ser acompanyats per la notorietat pública. El càsting d'alguns culturistes en el cinema va ser un altre important vehicle per a la divulgació d'aquest esport. De culturista i actors potser el més famósos van ser Steve Reeves i Reg Park, que van ser destacats en funcions retractan Hèrcules, Samsó i altres herois llegendaris. Dave Draper va guanyar fama a través d'aparicions en Muscle Beach Party, que forma part de la "festa a la platja", sèrie de pel·lícules amb Annette Funicello i Frankie Avalon, que va començar amb el Beach Blanket Bingo, i també en aparicions en sèries de televisió com The Beverly Hillbillies. Altres estrelles en ascens en aquest període van ser Larry Scott, Nubret Sergio, i Sergio Oliva. L'equip de gimnàs i complement de les indústries de formació fundada per Joe Weider es complementa amb el creixement de la International Federation of BodyBuilding & Fitness, que va ser co-fundada per Joe i el seu germà Ben. L'International Federation of BodyBuilding & Fitness finalment desplaçava a Amateur Athletic Union. El National Amateur Bodybuilders Association com els concursos més importants i notables.\n1970 en endavantModifica\nLes noves organitzacionsModifica\nEn la dècada de 1970, havia culturisme gràcies a Arnold Schwarzenegger i en el 1977 la pel·lícula Pumping Iron. En aquest moment la Federació Internacional de Culturisme i Fitness (IFBB) va dominar l'esport i l'Amateur Athletic Union (AAU) pren seient del darrere. El Comitè Nacional de Física (NPC) es va formar el 1981 per Jim Manion. La APN ha passat a convertir-se en l'organització de culturisme amb més èxit als EUA, i és la divisió amateur de la IFBB als Estats Units. Des de la fi dels anys 1980 va veure el declivi dels concursos de culturisme UCA patrocinat. El 1999, l'UCA va votar a favor de suspendre els seus esdeveniments de culturisme.\nLa revolució dels esteroides anabòlicsModifica\nRonnie Coleman, el 2009\nAquest període també va veure l'aparició dels esteroides anabòlics utilitzats tant en el culturisme com an molts altres esports. S'atribueix en part a la pujada de "monstres de masses", a partir d'Arnold Schwarzenegger, però incloent Franco Columbu, Lou Ferrigno, Dorian Yates, Lee Haney, Ronnie Coleman i Paul Demaya i també l'aparició dels atletes com rics Gaspari i Andreas Munzer, que va desafiar a la seva genètica per assolir la mida i la duresa mai abans imaginades. Per combatre això, i amb l'esperança de convertir-se en un membre del COI, la IFBB presenta proves de dopatge per als esteroides i altres substàncies prohibides. Encara que les proves de dopatge passat, la majoria dels culturistes professionals encara utilitzen els esteroides anabòlics per a la competència. Durant la dècada de 1970 l'ús d'esteroides anabòlics va ser discutit obertament en part a causa del fet que eren legals. No obstant això, el Congrés dels EUA en els anabòlics esteroides Llei de Control del 1990 posa els esteroides anabòlics a la Llista III de la llei de substàncies controlades (CSA). De la mateixa manera al Canadà, els esteroides s'han afegit al Codi Penal del Canadà com una substància controlada de la classe IV (per a aquesta última va ser creada expressament per als esteroides)\nFederació Mundial de FisicoculturismeModifica\nEl 1990, Vince McMahon va anunciar que estava formant una nova organització de culturisme, la Federació Mundial de Fisicoculturisme (FMB)(World Bodybuilding Federation). McMahon volia portar espectacle a l'estil de la WWF i més grans premis a l'esport del culturisme. Un nombre d'estrelles IFBB van ser reclutats, però la llista mai va ser molt gran, amb els mateixos atletes que competeixen, el guanyador més notable i el primer campió del FMB va ser Gary Strydom. McMahon formalment va dissoldre la FMB el juliol de 1992. Les raons per aquesta falta probablement incloïa els ingressos de les emissions de pagament per visió dels concursos de FMB, les vendes lentes de la revista Estils de vida de la FMB de Fisicoculturisme (que més tard es va convertir en WBF Magazine), i la despesa de pagar als contractes múltiples de 6 xifres, així com la producció de dos programes de televisió i una revista mensual.En aquest context, apareix la Federació Catalana de Físic-Culturisme, l'organisme que regula la pràctica del fisicoculturisme i powerlifting a Catalunya. És membre de ple dret a la Unió Internacional de Body Building. El 1998 la Federació Catalana s'independitza de la l'Asociación Española de Fisioculturismo'. El mateix any la Unió Internacional de Body Building (UIBBN) l'admet de forma provisional i el 2002 passa a ser-ne membre plenament reconegut.. Des d’abans del naixement de la Federació Catalana, els culturistes catalans ja destacaven internacionalment, però quan aquesta va veure la llum i va ser admesa com a membre de la UIBBN, Catalunya es va convertir en una potència que, després de conquerir moltes medalles, el 2010 va guanyar el Campionat del Món per equips i el 2012 el Campionat d’Europa. A nivell individual, destaquen Fèlix Barrachina, Miguel Ángel Sánchez, Montse Tello, Jordana i Yasmina de Haro, tots ells campions del món, i Enric Torrent, campió d’Europa\nDiscussió per convertir el culturisme en un esport olímpicModifica\nEn la dècada de 2000, la IFBB estava tractant de fer culturisme un esport olímpic. Es va obtenir la filiació plena del COI el 2000 i estava tractant d'obtenir l'aprovació com un esdeveniment de demostració en els Jocs Olímpics que s'espera que pugui fer que s'afegeix com un concurs complet. Això no va succeir.Eñ reconeixement olímpic per al culturisme és controvertit, ja que molts sostenen que el culturisme no és un esport.\nEl 2003, Joe Weider vent Weider Publications a AMI, que és propietària de The National Enquirer. La posició del president de la IFBB va ser ocupat per Rafael Santonja, després de la mort de Ben Weider, l'octubre de 2008. L'any 2004, concurs promotor Wayne DeMilia va trencar files amb la IFBB i IAM es va fer càrrec de la promoció de la competència de Mr. Olympia. Altres concursos professionals van sorgir en aquest període, sobretot l'Arnold Classic i la Nit de Campions, però també el Gran Premi d'Europa de culturisme. També amb el creixement dels estils de vida dels consumidors a Europa i especialment a Europa de l'Est després de la caiguda de la Unió Soviètica va veure tot noves poblacions de culturistes sortir d'aquestes zones.\nEstils de culturismeModifica\nEn la indústria del culturisme modern, "professional" significa generalment un culturista que ha guanyat concursos de qualificació com aficionat i s'ha guanyat una "targeta professional" de la IFBB. Professionals de guanyar-se el dret a competir en competicions sancionades incloent l'Arnold Classic i el New York Pro (abans de la Nit de Campions). Col·locacions en aquests concursos, al seu torn a guanyar el dret a competir en el Mr Olympia, el títol és considerat com el més alt guardó en el camp de culturisme professional. Les proves d'esteroides en aquests concursos mai es fa generalment.\nEn concursos culturistes naturals són rutinàriament sotmeses a proves de substàncies il·legals i estan prohibides. Es poden realitzar proves en mostres d'orina. El que qualifica com "il·legal" la substància, en el sentit que està prohibit pels organismes reguladors, varia entre les federacions naturals, i no necessàriament inclou únicament substàncies que són il legals sota les lleis de la jurisdicció corresponent. Il·legal d'esteroides anabòlics, diürètics Prohormones i condicions d'ús generalitzat pels culturistes professionals, són generalment prohibides per les organitzacions naturals. Organitzacions de culturisme natural inclouen NANBF Amèrica del Nord (Federació de Culturisme Natural), i l'Acadèmia de Policia (Natural Physique Association). Culturistes naturals afirmen que el seu mètode se centra més en la competència i un estil de vida més saludables que altres formes de culturisme.\nLa primera EUA Nacional de la Dona Physique Campionat, promogut per Henry McGhee i celebrada a Canton, Ohio el 1978, és generalment considerat com el primer concurs de veritat culturisme femení És a dir, el primer concurs on els participants van ser jutjats únicament en la musculatura. El 1980 la primera Sra Olimpia (inicialment coneguda com la "senyoreta" Olímpia), el concurs més prestigiós per als professionals, es va dur a terme. La primera guanyadora va ser Rachel McLish que també havia guanyat els EUA APN Campionat a principis d'any. El concurs va ser un important punt d'inflexió per l'esport del culturisme femení. McLish va inspirar moltes competidores en el futur per començar a entrenar i competir. El 1985, una pel·lícula anomenada Pumping Iron II: La dona va ser alliberada. Aquesta pel·lícula documenta la preparació de diverses dones per al 1983 el Caesars Palace Campionat Mundial de la FIFA. Un lloc destacat en la pel·lícula van ser Kris Alexander, Lori Bowen, Cheng Lídia, Carla Dunlap, Bev Francis i McLish Rachel.\nEn els últims anys, les àrees relacionades amb l'aptitud i la competència figura han guanyat en popularitat, superant a la de culturisme femení, i han proporcionat una alternativa per a les dones que opten per no desenvolupar el nivell de la musculatura necessària per al culturisme.\nA Wikimedia Commons hi ha contingut multimèdia relatiu a: Culturisme\n↑ «Culturisme». L'Enciclopèdia.cat. Barcelona: Grup Enciclopèdia Catalana.\n↑ «Al Treloar».\nObtingut de «https://ca.wikipedia.org/w/index.php?title=Culturisme&oldid=22421005»\nDarrera modificació: 27 nov 2019 a les 04:57


La formació en Atenció Sociosanitària torna a Roses per tercera vegada - Empordà\nLa formació en Atenció Sociosanitària torna a Roses per tercera vegada\nEl curs s'iniciarà el 12 de febrer de 2020 i s'allargarà fins al 12 de juny\nEMPORDA.INFO 13.01.2020 | 12:28\nLa formació en Atenció Sociosanitària torna a Roses EMPORDA.INFO\nLa formació en Atenció Sociosanitària torna a Roses\nEl proper mes de febrer s'iniciarà a Roses una nova edició del Curs d'Atenció Sociosanitària per a persones dependents en institucions socials. Aquesta formació és l'exigida per treballar a residències per cuidar a persones dependents i permet obtenir el certificat de professionalitat necessari per al desenvolupament d'aquesta feina. És el tercer cop que es realitza a Roses, amb resultats molt positius pel que fa a la inserció laboral assolida pels participants de les darreres edicions.\nLes preinscripcions per participar ja es poden realitzar al centre de formació SERSA a Figueres (carrer Borrassà, 13 - Tel. 972 96 92 65 i mail: angels@sersaonline.com). Per poder accedir al curs cal estar inscrit com a demandant d'ocupació, disposar del graduat escolar, l'ESO o superior o, en cas de no tenir aquesta formació, realitzar una prova d'accés.\nEl curs s'iniciarà el 12 de febrer de 2020 i s'allargarà fins al 12 de juny, oferint un total de 470 hores lectives. Les classes s'impartiran als matins de 9 a 14 h al centre cultural Ca l'Anita de Roses. Es la 3a edició que es fa d'aquest curs a Roses i es valora molt positivament la inserció laboral dels participants en les darreres edicions.


transport públic: de maig 2014\nHi ha que treballar algunes hores tots els dies. S’ha de treballar com un obrer. Qui ha fet alguna cosa que val la pena ha treballat així. Tota la meva vida he treballat tot el sant dia... Avui tot és car per a un pintor: colors, materials, la mateixa vida. Si fos un pintor jove em buscaria un treball amb un sou fix, i seria independent i podria pintar el que em donés la gana.\nAixò no perjudicaria el meu art. El que em faria mal seria veurem obligat a pintar postals, “cromos”, cursileries. Treballar en un banc o carregar maons em sembla bé.\nNietzsche va dir: Tots els artistes haurien d’aprendre un ofici per sentir-se lliures”. Sols fa falta treballar no més de tres o quatre hores al dia. Després pintes el que vols, sense haver-se de preocupar del gust dels demés. Però ja se que a vegades cal aguantar-se ....\nParaules d’Henri Matisse en una entrevista que va mantenir amb Russell Warren a Howe en el 1949.\nLes podria haver dit avui ja que son de plena actualitat. Paga la pena fer-ne reflexió ara i aquí.\nAmb elles us deixo.\nEncara que molts no ho entenguin l’existència d’un punt diferencial és el que marca la presencia en el mapa, o no, d’una ciutat. Un punt diferencial que , curiosament , moltes vegades queda emmarcat en el fet cultural. Una diferència que mai s’ha entès a la nostra ciutat de Mataró , acostumada com poques a viure d’esquenes a la cultura i al seu minvat patrimoni.\nAra, la possibilitat de recuperar l’estima artística gràcies al fet de que Viladomat hagi estat considerat com l’artista dels fets del “tricentenari” amb tot el que comporta de difusió , populisme i exaltació , està passant per la ciutat com aquella rierada de tardor que arriba de cop i volta i marxa a tota velocitat. És a dir un ser i no ser del que cap fruit se’n treu, ans el contrari.\nJa he dit , i no vull estar-me de repetir-ho, que no és pas que a mi Viladomat em faci trempar gaire, però això no vol dir ni molt menys que no em mereixi el més gran dels respectes i que entengui i conegui que el seu art és el millor del que varem gaudir en el nostre país en el seu temps. Per això el meu respecte i la meva admiració. I més encara , el sentiment de pertinença d’una joia històrica de la que hem de gaudir, fer-la nostra , i difondre-la a tothom que puguem.\nPerò això és veu que no ho entén quasi ningú entre els que manen a la Cultura de la ciutat i als seus estaments , amb potser l’excepció d’en Nico Guanyabens a qui se l’hi entelen les ulleres cada vegada que veu les mancances absolutes en el seu desig de propagació dels tresors mataronins. I dic això ja que sols sota la malvolença més absoluta i el desig d’enfonsar un acte important es pot entendre com la ciutat de Mataró ha preparat i rebut l’exposició de Viladomat.\nPer començar la primera pregunta és, existeix l’exposició de Viladomat a Mataró?. La resposta clara és NO. Sols dos anuncis mitjanets a l’estació i començament de la Riera. A la resta res. No hi ha banderoles ( n’hauria d’estar farcit) , no hi ha cap cartell, ni petit ni gran. No hi ha publicitat enlloc i no s’ha fet res per publicitar l’exposició en el mitjans periodístics. (Mentre que a vegades es fan rodes de premsa per un no res en aquest cas es va fer arribar sols una merdosa nota de premsa).\nPerò suposem que vostè és home sensible i informat i ha arribat a conèixer que hi ha l’exposició de Viladomat i està disposat a visitar-la. Si és així, que ens trobarem?. Doncs amb el no res.\nCas 1.- Museu de Mataró. Can Serra. Cap rètol a l’entrada. Sembla com si no hi hagués activitat. Sols després d’entrar un cartell a l’entrada en sindica que estem pel bon camí. Si preguntes per la manca d’informació et remeten al banderolo de la paret dels ninots que , sols per experts en publicitat institucional es pot saber es tracta de publicitat informativa del Museu.\nCas 2.- Museu Arxiu de Santa Maria. Porta mig tancada amb reixa al fons que provoca sorpresa i desconcert al visitant. I la capella dels Dolors?. Després de mirar amb desconcert avall i amunt un cartell enganxat en el lloc més inapropiat ( no s’havia de canviar de lloc, Nico ?) l’indica que l’entrada és per la basílica de Santa Maria. Desfem el camí i a l final ens trobem a punt d’enfrontar-nos a la delícia artística de Mataró. Però la gaudirem?.\nJa hem aconseguit arribar a les expos de Viladomat a Mataró . Però, estaran obertes?. Difícil dilema ja que si bé en el cas de Can Serra l’horari ( absolutament inapropiat) queda clar , a la capella dels Dolors no hi ha manera de saber quan i a quines hores es podrà visitar. ( Lamentable).\nHem tingut sort i les portes estan obertes i podrem acostar-nos a l’obra de Viladomat, però ho sorpresa, ho farem a palpentes informatives i de llum.\nA palpentes informatives ja que no existeix cap informació complementaria ja que no es disposa ni tan sols d’uns senzills catàlegs de mà i tot es redueix a un desplegable conjunt que despatxa amb quatre ratlles cada indret i que quasi res ens explica de Viladomat en el general, i del que podrem veure en particular. Una manca d’informació que en part s’arregla en el cas del Museu per la informació de carteles i amb els panells descriptius.\nPerò i a la Capella dels Dolors?. Misèria absoluta. Cap informació i una il·luminació tan escassa que impedeix qualsevol mirada mínimament decent.\nDos elements ( informació i visibilitat) que fan sortir desencantat al visitant\nque s’hi ha apropat. Un problema que principalment en el camp informatiu obliga a una solució urgent , tant amb la publicació d’un opuscle informatiu , com amb la presència dels corresponents panells informatius que parlin del que , quan, com i de quina manera , de la Capella dels Dolors. (Sortosament s’ha indicat correctament l’existència de la Sala de Juntes i la gent la visita, no com en els primers dies en els que la manca d’informació feia que els visitants forans ni la visitessin ni tan sols coneguessin la seva existència).\nTot però en un estat de pobresa ambiental i cultural, com de sagristia de poble que ensenya la relíquia d’aquell sant inconegut que és el seu gran tresor. Una visita la de la capella dels Dolors, trista, pobre i de quarta categoria ( A ningú se l’hi ha ocorregut música barroca de fons per crear ambient espiritual i enlairar l’esperit ?) i que no dona pes a la meravella que és la sala de Juntes ( salvant totes les distàncies , sempre he comparat la sorpresa que provoca a la que un rep en veure la Saint Chapelle de Paris). Una visita que desmereix Viladomat quan l’hauria d’elevar prop del Nirvana.\nUna creu, aquesta la de l’exposició de Viladomat que estem encara a temps d’esmenar. Sortosament la durada de les dues exposicions és suficientment llarga com per esmenar la gran quantitat de defectes de les mateixes. Ara sols manca voluntat política i cultural.\nI si de la primera en puc dubtar , sé que per la part cultural no hi haurà cap moviment, com és habitual en aquest àmbit tumoral de l’art i la cultura mataronina que n’és el Museu de Mataró. Però bé, no serà per no haver-ho intentat amb una crítica que al meu entendre sols es pot aixoplugar en allò de la crítica constructiva de la que sempre en parlen aquells a qui els hi toquen el crostó.\nViladomat , una gran mostra de la que Mataró sembla passar-ne i no fer-ne cap mena de cas.\nPublicat per pere pascual "pic" a 6:01 p. m. Cap comentari:\nEtiquetes de comentaris: Antoni Viladomat, Capella dels Dolors, Museu de Mataró\nAprofitant els fasts del Tricentenari els estaments oficials han tingut a bé recuperar la figura d’Antoni Viladomat (1678 – 1755) que va ser sens dubte un dels artistes més rellevants del seu temps , essent per un llavors el pintor de referència del món i el mercat artístic català. Un coneixement i reconeixement que havia minvat molt convertint a Viladomat en un autor poc reconegut per el públic i fins i tot menystingut per molts experts, com ho ha demostrat fa ben poc l’anècdota de la trobada de cinc obres seves entre les escorrialles de la litigada col·lecció Muñoz Ramonet ja que no van ser considerades valuoses per l’experta americana que assessorà a les filles de l’industrial en l’espoli a la col·lecció familiar.\nAra , amb motiu dels actes del Tricentenari, s’ha realitzat una grandiosa recuperació del seu fer que de la mà del MNAC , el Museu d’Art de Girona, el Museu comarcal i diocesà de Lleida , el Museu de Mataró i el Museu Arxiu de Santa Maria , sota el comissariat del Dr. Francesc Miralpeix, sens dubte el millor coneixedor de l’artista , intenta recuperar per el coneixement públic la seva figura.\nA Mataró, indret important en la vida i el fer de l’artista , en bona part degut al seu casament amb Eulàlia Esmandia ( Les Esmandíes era la casa pairal de la família), li ha pertocat acompanyar al conjunt monumental de la Capella dels Dolors , peça cabdal del seu fer , una exposició al Museu , de títol “Redescobertes” , anomenada així per acollir obres menys conegudes de l’autor encara que no per això menys valuoses.\nLa mostra del Museu , acuradíssimament exposada en tots el detalls , especialment en el que pertoca a cromatisme de fons, informació i carteles (es nota la mà del MNAC ) està formada per una vintena de peces , d’elles quatre dibuixos , que ens permeten acostar-nos a un gruix d’obres que per pertànyer en bona part a col·leccions privades no han estat exposades en públic i si ho han estat ha estat en arres ocasions. Obres doncs que ens permeten endinsar-nos en el Viladomat menys conegut , però no per això menys ric.\nUnes obres que , a més a més , ens permeten fer una mirada transversal al seu treball ja que podem gaudir per ex. de tres obres que podríem dir de primera època ( “Sant Ignasi escrivint a la cova de Manresa” , “Santa Maria Magdalena” o “Sta Maria egipcíaca al desert” ) on Viladomat ens sorprèn amb uns quadres allargassats en els que la visió paisatgística de l’entorn agafa especial prestància.\nUna mirada que ens acosta al seu concepte de la pintura religiosa, ben propi de l’època , que alhora ens permet endinsar-nos en la seva habilitat tècnica i conceptual , ja sigui mitjançant la presència de dibuixos preparatoris que ens permeten fer ullada a la seva metòdica, com també poder gaudir de la seva pinzellada especial que per alguns permet albirar ja el pas a la pintura moderna que es realitzarà uns decennis després.\nUna exposició important , molt important diria jo, potser la més important que s'ha fet a la nostra ciutat en molts anys , que precisa d’una detinguda i repetida visita. Viladomat és el que és. A mi , per ex., no és un pintor que em faci trempar i a bon segur no faria un llarg desplaçament per veure una exposició seva , però això no ha de treure la seva vàlua i a més a més cal recordar que en l’entorn local hem de valorar la seva importància cabdal en el nostre minvat patrimoni artístic monumental, amb la certa raresa que n’és la Capella dels Dolors, peça fonamental en el context general de l’artista.\nUn entorn , el de la capella dels Dolors , que encara que és difícil trobar un mataroní que no la conegui, ara se’ns ofereix sense les habituals dificultats de visita i per tant és la “cirereta” , el “bombonet”, com així el qualifiquen molts dels amants d l’espai , que arrodoneix la visita global al fer d’aquest històric artista que n’és Antoni Viladomat que ara , i de la mà del tricentenari, agafa nova volada. Una volada que Mataró hauria de fer que no sols fos passatgera.\nPs.- L'exposició de Viladomat , amb una "cara" brillantíssima que no ha de fer oblidar una "creu" que ens hauria d'avergonyir , que no s'ha d'obviar, i de la que en parlarem en el proper post.\nL’altre cap de setmana es va inaugurar a la sala d’exposicions de l’Arxiu Comarcal del Baix Ebre i amb la presència de les més importants polítiques i culturals de la zona, una esplendorosa exposició dedicada a la memòria del mataroní Francesc Bas i Espuny ( 1908-1978). Una exposició a la que no va assistir cap representant oficial de la cultura mataronina.\nUna absència deguda a bon segur a una d’aquestes tres raons, o millor dit, a les tres alhora. El desconeixement absolut de qui era Francesc Bas. Segona , que Tortosa està molt lluny. I tercera que hi havia festa a una de les múltiples associacions andalusistes que hi a Mataró i que poden aportar vots.\nLamentablement el nom de Francesc Bas i Espuny és un nom del tot desconegut per al món cultural mataroní, i fins i tot per a la gran majoria de seguidors del món plàstic mataroní. Malgrat que el seu nom apareix amb trets importants en el salvament del patrimoni cultural mataroní en el moment de l’esclat de la revolució feixista, ben al costat de Rafael Estrany , tal i com s’evidencia documentalment en la mostra “Art i guerra” que no fa pas tant va ocupar Ca l’Arenas, a bon segur el fet de la seva marxa a Tortosa (1940) per exercir de delineant municipal va marcar el seu oblit localista.\nAra a Tortosa , que per el que es veu son més respectuosos amb els seus activistes culturals que no pas a Mataró, han realitzat una magnífica exposició no tan sols recordant el seu nom i la seva qualitat artística, ans agraint la seva activitat col·lectiva en la germinació d’una pràctica gràfica col·lectiva i comarcal que ha donat fruit amb grans mestres com és el cas de Francesc Rocamora de qui no fa pas tant podíem visitar una magnífica exposició al Col·legi d’Aparelladors.\nMentre a Mataró en la inòpia, encara que ara curiosament apareix el seu nom , no per la seva tasca , i sí ja que va ser l’autor del cartell de Santes de 1936, un cartell que era desconegut en el context general de la festa.\nÉs per això que avui, dia Internacional dels Museus, penso que és tasca fonamental dels mateixos fer conservació i difusió del seus elements essencials i que son i conformen l’eix de la seva subsistència. I en aquest pensament crec de manera intensa que el paer de Museus com per ex el de Mataró és el de conservar història i patrimoni , alhora que fer-ne difusió de la mateixa.\nÉs per això que des d’aquestes ratlles reclamo formalment que el museu de Mataró aprofiti l’avinentesa de l’homenatge tortosí per apropar-nos als ciutadans de Mataró del bon fer del seu artista Francesc Bas , de qui tan poc coneixement tenim.\nUn aprofitament que s’hauria de completar amb la mirada al seu fill del mateix nom i que no fa tants anys ens deixà en el seu Mataró que tant estimava. Un artista excepcional i un grafista i dissenyador de primera qualitat del que també lamentablement en tenim massa poc coneixement a la ciutat.\nI ho dic en el convenciment de que aquesta és la tasca dels Museus locals i comarcals , i no pas la que s’exerceix des de can Serra on el concepte de no fer res per que no ens puguin dir que ho fem malament ha esdevingut sant i senya intocable.\nLa nissaga Bas, una nissaga de mataronins esdevingut dissenyadors de primera que la ciutat hauria de conèixer. Tortosa ha fet un gran pas, Mataró serà capaç de fer el següent?.\nMalgrat el convenciment de que aquest post és com ploure sobre mullat, cal dir ben fort que Mataró està en deute amb la nissasga Bas. Serà capaç de pagar-la?. Pregunta sense resposta que deixem en la teulada d’aquells que manen social i culturalment.\nSi ahir us oferíem la crítica de l'exposició de Jorge Sarraute a l'espai Capgròs, valgui ara apropar-nos a les seves paraules en l'entrevista que el fa protagonitzar el darrrer "Espai d' Art" de m1tv que es va emetre ahir.\nUnes interessants reflexions que estic convençut serviran per entendre millor a aquest polifàcetic creador que té en la pintura , potser la millor forma d'expressió de les seves vivències personals.\nEtiquetes de comentaris: Espai d'Art, Jorge Sarraute, m1tv\nEl segon apunt al marge en el que pertoca al cartell de Santes d’enguany és al respecte d’una certa pudor a incompatibilitat de l’autora Regina Puig per el fet de que pertany a la “quadra” de dissenyadors de capçalera de la Direcció de Cultura. Aquest fet no mereixeria ni un apunt , ni un comentari i passaria del tot desapercebut en un departament de Cultura normal en un Ajuntament culturalment normal, però està clar que aquest no és el cas de Mataró.\nEn el post del passat 2 de maig ja fèiem esment a que un dia d’aquests hauríem de parlar de l’affaire dels dissenyadors de Cultura ( i deixo en la nebulosa del dubte si l’avís era intencionat ja que un era coneixedor de qui era l’autor del cartell de Santes). Un tema poc net ja que Cultura “juga” amb uns pocs dissenyadors “de capçalera” , triats a dit , que de forma rotatòria es van ocupant dels diferents treballs.\nUna manera d’actuar en un cercle tancat al que no hi tenen accés la resta de dissenyadors locals sigui quina sigui la seva qualitat, fet que no sols incompleix la lliure competència , ans també crea un status de privilegiats que no es pot defensar de cap de les maneres , ja que la qualitat , que en aquest cas s’ha de reconèixer com alta , també és existent en alguns dissenyadors que han estat sistemàticament rebutjats. Amiguisme?, Nepotisme? , Tràfec d’influences?... Difícil de definir però clarament fosc i difícil de defensar.\nRegina Puig està entre aquests i per tant susceptible de dubtes com així s’ha fet constar en diversos comentaris dels mitjans digitals. Per a mi no hi ha cas. L’elecció de Regina Puig és absolutament legal com legítima , i el mateix s’ha de dir en la postura presa per l’artista. Ara bé , és ètica?.\nJo crec que l’error està en l’elecció i no en l’acceptació. Calia mesurar de manera fina si era correcte escollir a algú de la casa , i jo penso que per més legal i legítim , no és correcte. És allò dels més diversos concursos , en el que està taxativament prohibit prendre part persones relacionades amb l’empresa organitzadora. Per tant i per a mi , entenc l’acceptació de l’autora , però no entenc la seva elecció en el que jo crec és un veritable conflicte d’interessos.\nI és aquí on hauríem d’haver-nos deturat. Tot es resumeix en l’ètica personal d’entendre si un està afavorit o no , per raó de la seva relació laboral. Per a mi l’ètic seria dir no, per a Regina Puig , és dir sí, i per tant res a dir.\nPerò el que succeeix és que això no és la primera vegada que passa amb els mateixos protagonistes. La temporada 2012-2013 a ca l’Arenas el protagonisme va ser per l’exposició “Mar de fons”. El disseny de la mateixa amb tot el que comportava ( catàlegs , cartellisme, etc..) va ser de Regina Puig , que ,oh meravella!!, va ser protagonista com a pintora d’una exposició conjunta amb Margarida March, de títol “Dues dones i el blau”.\nUna exposició que va ser durament criticada en el seu moment ja que si Regina Puig té un nivell i una qualitat important en el camp del disseny , en el camp plàstic ni l’any passat ni avui mateix està en condicions com per exposar a Ca l’Arenas , i menys quan no han tingut aquesta possibilitat un munt d’artistes que la superen amplament en currículum i qualitat.\nUna exposició en la que va presentar el quadre que encapçala el post i que com poden observar podria ser l’origen del cartell d’enguany. Un quadre amb tan poca qualitat com el cartell ara presentat.


Recital de poesia i música a la parròquia de Sant Pau | Bisbat de Lleida\nRecital de poesia i música a la parròquia de Sant Pau\nEl passat dia 2 de desembre, la parròquia de Sant Pau Apòstol de la Mariola va celebrar el començament de l'Advent amb un recital de música, cançons i poesia.\nMossèn Antoni Agelet, el nostre rector, va presentar l'acte i la M. Carme Mor actuà com a mantenidora del recital,\ndissertant sobre la bellesa de l'art com a reflex de l'absoluta bellesa de Déu creador, del seu amor, la seva gràcia i tots els seus dons.\nEntre altres coses va dir: La bellesa és un anhel d'eternitat que batega dins el cor humà i és el regal més preuat de l'Amor que ens ha creat. La bellesa és bondat, harmonia, pau... És goig per al cor, plaer per l'ànima, desig de perfecció, creativitat... Cada acte d'amor i servei al proïsme crea bellesa, expandeix bondat.\nLa bellesa de l'art, en totes les seves formes, ens invita a viure un estil de vida diferent, ens enriqueix com a persones, ens fa més sensibles i ens ajuda a descobrir el sentit més profund de la nostra existència: l'Amor creador que ens posseeix i al que estem cridats.\nTots podem ser creadors i constructors de la nostra pròpia vida, ja que, des de la nostra llibertat regalada, podem decidir com viure-la, per què i per a què.\nVisquem en l'esperança, arrisquem sense por i posem en joc els nostres talents. Déu vol que desenvolupem al màxim tot allò que ens ha donat amb tant d'amor, per a poder seguir estimant i creant a través nostre.\nPer a reforçar les seves paraules la M. Carme va utilitzar fragments de poemes escrits per diversos poetes místics, així com frases d'alguns filòsofs importants.\nTot seguit l'Esther Mataran, una jove feligresa i cantautora que ens anima les misses dominicals, va encetar el recital interpretant la bonica cançó "Suena una melodía" de la qual ella n'és l'autora.\nEn aquest recital s'anà intercalant cançons i poesies, totes elles escollides amb molta cura i relacionades entre sí. La part musical va anar a càrrec de l'Esther Mataran, que ens va regalar un pomell de cançons originals seves; i la recitació, a càrrec de M. Carme Sabador, catequista de la nostra comunitat. El text de les poesies recitades són originals de M. Carme Mor.\nA la mitja part del recital, i després de la intervenció d'un grup de joves de la parròquia que ens van oferir el seu testimoni i la seva experiència parroquial, vam poder gaudir de la valuosa col·laboració de Fray Nacho, Mercedari, vicari de la Parròquia, i també cantautor, que ens va interpretar dues cançons compostes per ell.\nAmb un públic nombrós i totalment entregat vam finalitzar les actuacions cantant molt emocionats "Parròquia estimada". Cançó interpretada per primera vegada en la celebració dels 50 anys de la parròquia de Sant Pau, al mes de juny de l'any 2014. La lletra és de M. Carme Mor i la música d'Esther Mataran.\nMossèn Antoni Agelet va concloure l'acte agraint la presència de tots els assistents.


Blanco: "La democràcia és incompatible amb Rajoy i Arenas"\nRedacció Catalunyapress | dissabte, 12 de febrer de 2011\nEl PSOE ha reunit a Sevilla a tots els alcaldes i candidats a les properes eleccions municipals, amb la finalitat de fixar les bases doctrinals, l'estratègia enfront de la crisi i impulsar als aspirants amb menys possibilitats. El sotssecretari general del PSOE, José Blanco, els ha pujat la moral cara als comicis del 22 de maig.\nBlanco ha realitzat una arenga per tractar de convèncer que ells són millors candidats que els seus adversaris, que les seves idees i els projectes socialistes són fiables i que els espanyols donaran l'esquena a Mariano Rajoy. "La democràcia és bastant incompatible amb Rajoy i Arenas i tornaran a perdre a Espanya i a Andalusia", ha dit Blanco en la inauguració d'aquesta convenció socialista que se celebra a Sevilla.\nA més, ha donat per segur, en to optimista, que si el candidat andalús va a tenir una quarta oportunitat en ser el candidat en les autonòmiques d'Andalusia de 2012, "Rajoy no va a tenir una altra oportunitat quan perdi per tercera vegada".\nNi una sola referència de Blanco en aquesta inauguració, al contrari del que va ocórrer fa dues setmanes a Saragossa en la convenció autonòmica, al lideratge de José Luis Rodríguez Zapatero. Aquesta vegada no ha volgut desviar l'atenció i s'ha dedicat a injectar ànims als candidats municipals, a defensar la gestió del Govern i a arremetre contra el PP. "On la dreta governa fins a l'aire segueix sent irrespirable", ha remarcat.\nChaves, contra el PP\nManuel Chaves, president del PSOE, ha acusat al PP de falta de respecte als candidats, en voler convertir aquestes eleccions en unes generals. "Com diu Zapatero, al PP se li han pujat les enquestes i nosaltres les hi baixarem els fums el 22 de maig a les urnes".\nChaves ha volgut deixar clar que la Convenció Municipal que se celebra aquest cap de setmana a Sevilla no és per parlar del "que ens interessa als socialistes, sinó del que interessa als ciutadans de cara a la cita electoral" .\n"En les municipals, ens juguem el futur de més de 8.000 pobles i ciutats d'Espanya", ha esgrimit Chaves, qui ha lamentat l'actitud del PP davant els comicis. "Sense la gestió de molts alcaldes socialistes no hauríem pogut aconseguir les cotes de progrés, benestar i justícia social que hem aconseguit al llarg de la democràcia", ha remarcat el vicepresident del Govern.\nChaves també ha posat en valor el pacte social signat pel Govern amb els sindicats i empresaris per garantir les pensions en el futur i la creació d'ocupació. "Per sobre de les diferències, ha prevalgut el sentit de la responsabilitat", ha dit Chaves, qui ha indicat que els socialistes tenen un "rumb clar" i saben molt bé què volen "i a on volem que vagi aquest país".\n"Històricament, la grandesa política del PSOE ha estat sempre que hem tingut la capacitat per encarar el futur, sabent veure una mica més enllà. "La grans reformes que s'han dut a terme en aquest país les hem dut a terme els socialistes", ha sentenciat.\nPer a Chaves, en aquests moments, Espanya necessita de tota la força i lideratge del PSOE "per superar la crisi, crear ocupació i guanyar les eleccions, enfront d'un PP que entén que no ha d'esforçar-se "res perquè la crisi s'encarregarà de fer el treball".\n"Hem de tenir confiança en la nostra política i enfront de l'oportunisme i la demagògia de la dreta, els ciutadans sabran optar pel compromís i la responsabilitat amb la qual actuem els socialistes", ha finalitzat Chaves, qui s'ha mostrat segur que el PSOE "pugues i ha de "guanyar les eleccions".\nEn aquesta convenció es va a assistir a la reivindicació de la gestió de Zapatero en els municipis, sobretot, per la inversió de 13.000 milions d'euros en tres anys en els anomenats plans I. Això és el que han fet Antonio Hernando, responsable federal del PSOE de política municipal i Pedro Castro, president de la Federació Espanyola de Municipis i Províncies (FEMP).\nDurant tot el dia i fins que Zapatero clausuri la convenció, alcaldes i aspirants a ser-ho debatran en quatre taules rodones propostes per als ajuntaments. Es donarà protagonisme a candidats consolidats i als quals volen rellançar. Entre els primers estan Abel Caballero, alcalde de Vigo, Aina Calvo, alcaldessa de Palma, Juan Alberto Belloch, alcalde de Saragossa i Maite Pérez, candidata a l'alcaldia de Terol. Entre els candidats que es vol impulsar se situa Óscar Puente per a l'alcaldia de Valladolid, David Lucas a la de Móstoles a Madrid, Magdalena Valerio de Guadalajara i María Gámez de Màlaga.\nTracte especial va a rebre Juan Espases, candidat a l'alcaldia de Sevilla, Carmen Peñalver, alcaldessa de Jaén i Jaime Lizabesky, candidat de Madrid. Els tres es pujaran a l'estrada amb Zapatero i amb el president de la junta d'Andalusia, Jose Antonio Griñán, per clausurar la convenció.


12. Concepte d'espècie  | Evolución (UAB) | Unybook\n12. Concepte d'espècie (2017)\n12. Concepte d'espècie\n12. Concepte d’espècie i models d’especiació.\nLa diversitat d’organismes és conseqüència de la cladogènesis (ramificació dels llinatges), cada un dels quals evoluciona per anagènesis (evolució dins d’una espècie) al llarg del seu propi camí.\nCada bifurcació del gran arbre filogenètic de la vida marca un esdeveniment de especiació (origen de dues espècies a partir de una) que pot ser relativament ràpid, però pot ser prou ràpid que no quedi un registre fòssil. Però a la vegada és massa lent perquè el puguem veure a temps real. Com és difícil estudiar aquest procés, s’estudien les relacions entre espècies actuals.\nL’estudi de l’especiació uneix la microevolució amb la macroevolució.\nQuè són les especies? Conceptes d’espècie.\nDarwin, a On The Origin of Species ja va reconèixer la dificultat de definir el concepte d’espècie.\nCoyne y Orr al 2004, van dir que les espècies haurien de ser definides de forma que: - Ens permetin classificar els organismes de forma sistemàtica.\nEs corresponguin a grups discrets d’organismes similars (idealment).\nEns ajudin a entendre com determinats grups discrets d’organismes s’han originat a la naturalesa.\nRepresenten productes de la historia evolutiva. Han de tenir un origen comú i per tant han de ser producte d’una historia evolutiva.\nS’ha de poder aplicar a gran part de la diversitat d’éssers vius.\nS’han anat definint diversos conceptes. Sabem que tenim individus delimitats, però el concepte d’espècie presenta una certa controvèrsia de si existeix o no.\nLes espècies són entitats reals o són artefactes culturals? Només existeixen organismes individuals en la naturalesa, pel que qualsevol classificació no és més que una construcció social, utilitarista i arbitrària. Les espècies no són més que els que els científics decideixen que sigui: un conjunt d’organismes als que el classificador assigna un nom.\nÉs una categoria taxonòmica.\nSi anem recollint el patrimoni cultural, es va veient com en la cultura popular es reconeixen a les espècies de manera bastant natural. Cultures molt allunyades entre sí reconeixen entitats casi idèntiques i que moltes vegades solen coincidir amb les reconegudes pels científics. Això ens fa plantejar realment es pot utilitzar el concepte d’espècie o no.\nConcepte tipològic (Linné 1753, 1763; Lyell 1830, 1878) El primer dels conceptes, és el que es diu concepte tipològic o essencialista aquella que pot distingir-se d’altres per un conjunt de característiques diagnòstiques estables.\nAquest concepte es basa en el principi essencialista (idees de Plató) que diu que existeixen a la naturalesa “tipus” universals, estàtics i immutables. Per tant, es basen en un model molt estable. Aquest concepte està basat en criteris de similitud. Aquest concepte a vegades presenta problemes perquè no sempre es compleix.\n1. Intergradació en certs caràcters.\nExemple. Hi ha dues espècies de cornella (negre i amantellada). La negre viu a la part occidental d’Europa i la Amantellada viu al nord i part oriental d’Europa. Morfològicament ambdues són bastant diferents. Però el problema bé quan es dona una hibridació i aleshores hi ha morfologies intermèdies Actualment, s’estableix que són dues espècies diferents que s’hibriden puntualment.\n2. Existència d’individus dins d’una població molt distingibles entre sí per algun caràcter que no suposa una barrera reproductiva. Variació dins de les poblacions o espècies.\nExemple. Hi ha ocells dins una mateixa població que difereixen en plomatge, si seguíssim el concepte tipològic els hauríem de separar en dues espècies diferents, però no és així. Això també pot passar a nivell temporal, a l’hivern plomatge blanc i l’estiu negre. També poden haver-hi diferències entre mascles i femelles, i segons el concepte tipològic els hauríem de classificar com a espècies diferents.\n3. Existència d’individus dins d’una població molt distingibles entre sí per algun caràcter que no suposa una barrera reproductiva. Variació morfològica distribuïda geogràficament dins de les espècies.\nExemple. A l’espècie humana pot haver una variació geogràficament, però no fa que deixin de ser de la mateixa espècie.\n4. “Bones” espècies, aïllades reproductivament, però que no es poden distingir morfològicament entre sí (espècies críptiques o sibling species), poden ser considerades de la mateixa espècie. Per tal de diferenciar-les cal que es fixin en diferències en el comportament, en l’ecologia o en els seus cromosomes.\nExemple. Això passa dins del gènere Anopheles, hi ha 6 espècies alguns son capaços de transmetre la malària i altres no.\nConcepte biològic (Ernst Mayr, 1942).\nEl concepte d’espècie biològic defineix espècie com els grups de poblacions interfèrtils entre les que pot haver o hi ha intercanvi genètic, i que es mostren reproductivament aïllades de les altres.\nEs basa en la discontinuïtat reproductiva entre poblacions. Es distingeixen d’altres especies perquè encara que coexisteixin en el mateix espai (simpàtriques), no poden creuar-se entre elles. Hi ha un aïllament genètic per barreres reproductives (encara que s’accepta que pot haver-hi un flux genètic entre espècies).\nTé diverses limitacions, queda limitat a espècies que tenen reproducció sexual i creuada (outcrossing).\n1. Hi ha espècies que no tenen reproducció sexual coneguda, com es el cas de E.coli. Però a més hi ha autogàmia, les plantes es poden autofecundar.\n2. Hi ha dificultat a l’hora d’establir les espècies fòssils, no podem saber si tenen capacitat reproductiva entre ells. Per tant, el concepte només es pot aplicar en un període de temps curt. Exemple: Homo erectus.\n3. Hibridació entre espècies molt diferenciades, com és el cas de les plantes.\no Zona híbrida. Podem trobar plantes al·lopàtriques, excepte en una zona en la que coincideixen. Aquesta zona serà la zona híbrida i és on es pot donar la hibridació. Exemple: Cornella negre i amantellada.\no Híbrids simpàtrics. Els individus que comparteixen àrea poden hibridar.\nExemple: diferents espècies del gènere Quercus.\nEs poden haver format híbrids simpàtrics a partir de dues espècies que provenen de la mateixa però que a partir d’una d’adaptació ecològica es separen ambdues poblacions. Però també s’ha de tenir en compte que el fet de que dues espècies siguin simpàtriques actualment, no vol dir que sempre ho hagin estat, podrien haver-se format de forma al·lopàtrica.\nEn el cas de les espècies al·lopàtriques, el concepte d’espècie es difícil d’aplicar. Ja que no es pot saber si es poden entrecreuar o no. Normalment, es classificaran com espècies diferents si les diferències en el fenotip o genotip són equivalents a les que presenten espècies simpàtriques del mateix grup entre sí.\nConcepte filogenètic (J. Cracraft 1989; K. de Queiroz & M. Donoghue 1990).\nUna espècie filogenètica és un clúster o grup irreductible d’organismes que es pot diagnosticar com a diferent d’altres clústers o grups, i que prové d’un ancestre comú (Cracraft).\nUn espècie filogenètica és el més petit grup monofilètic amb un ancestre comú (de Queiroz & Donoghue).\nAquest concepte es basa en la divergència de poblacions i pot aplicar-se també a organismes asexuals.\n1. Quins caràcters s’utilitzen? 2. No tots els grups monofilètics són espècies, hi ha grups monofilètics a diferents nivells.\n3. Quin nivell de divergència és adequat per distingir les espècies.\n4. No sempre coincideixen els arbres de gens amb els arbres d’espècies. Depèn de amb quins gens construïm la filogènia podem obtenir diferents resultats. Exemple: DNA cloroplàstic vs DNA nuclear.\n5. No parla dels mecanismes implicats en la divergència d’espècies.\nConflictes entre el concepte filogenètic (PSC) i el concepte biològic (BSC).\nHi ha vegades en el que el concepte biològic i el filogenètic entren en conflicte, un o l’altre ens donarien solucions diferents.\n1. En poblacions al·lopàtriques diferenciades per caràcters morfològics i genètics seran considerades espècies diferents pel PSC, però si les diferencies morfològiques són lleus, podran ser considerades variants de la mateixa espècie (seria considerat com a variabilitat) pel BSC.\n2. Cas de població local que es diferencia a partir d’una espècie d’àmplia distribució. Això té una aparença parafilètica. El BSC ho reconeixeria dues espècies diferents (Greya piperella i Greya mitellae), mentre que el PSC reconeixeria moltes més, basades en els grups monofilètics.\nConcepte evolutiu (Fisher, Wright, Haldane, Dobzahnsky, G.G. Simpson y E. Mayr).\nAquest concepte va ser originat amb The Modern Evolutionary Synthesis o Neo-Darwinismo i intenta integrar una dimensió temporal.\nL’espècie evolutiva (Simpson i Wiley) s’entén com a poblacions que formen part d’un llinatge únic (seqüència d’avantpassat i descendents), que mantenen la seva identitat separada d’altres llinatges i que té la seva pròpia tendència evolutiva i destí.\nQuin és el punt en que una espècie adquireix entitat pròpia si la diferenciació és gradual (quan no és resultat d’una especiació “instantània”? Concepte de reconeixement (Paterson 1985).\nUna espècie és la població més inclusiva d’organismes biparentals que comparteixen un mateix sistema de fertilització. Els organismes que es poden reconèixer mútuament com a parella formen part de la mateixa espècie.\nEs centra en els sistemes de reconeixement: - Festeig Temporada reproductiva Senyals químiques (feromones) Òrgans reproductius Compatibilitat gamètica Problemes.\nEls mateixos que els de l’espècie biològica.\nExemple: diferents espècies del gènere Quercus Concepte ecològic (Van Valen 1976).\nL’espècie és un llinatge o grup de poblacions (ecotip) que ocupen un espai adaptatiu propi o un nínxol, no compartit amb altres espècies. És més restrictiu que el concepte d’espècie biològic perquè la capacitat d’entrecreuament que tinguin les poblacions és irrellevant.\nAssumeix que els nínxols ecològics en la naturalesa ocupen àrees discretes.\nAïllament i especiació.\n- Especiació al·lopàtrica (barreres espacials).\n- Especiació simpàtrica.\nEs dona per l’aparició de barreres reproductives entre poblacions que han passat a estar geogràficament separades per una barrera física, per exemple topogràfica (aigua, terra) o un hàbitat no favorable.\nLa barrera física redueix el flux genètic entre ambdues poblacions, de forma que les poblacions divergeixen genèticament (per mutació y selecció natural o per deriva genètica). En espècies amb capacitat de dispersió limitada o molt fidels a un hàbitat, pot haver aïllament microgeogràfic.\n- Vicariancia. Divergència de dues grans poblacions.\nEspeciació peripàtrica o efecte fundador. Divergència d’una població petita a partir d’una població gran àmpliament distribuïda.\nEspeciació parapàtrica. Apareix una barrera que permet que les dues poblacions puguin divergir.\nCauses de l’especiació al·lopàtrica: - Separació de plaques.\nOscil·lacions en el nivell del mar.\nFormació de istmes.\nEvidències de l’especiació al·lopàtrica.\n1. Aïllament reproductiu incipient. El grau d’aïllament sexual entre poblacions està correlacionat amb la distancia geogràfica i la distància genètica entre poblacions. Si tenim dos gràfics que representen l’aïllament reproductiu un en funció de la distància geogràfica i l’altre de la distància genètica veiem com es dibuixa el mateix patró.\n2. Substitució geogràfica d’espècies, els rangs geogràfics dels quals casi no es solapen i estan aïllades reproductivament (per hàbitat, estació d’aparellament, cant o inviabilitat dels híbrids...).\nFonts de diversificació i endemismes.\nLa biogeografia vicariant implica que: - Les espècies estan allà on han evolucionat.\nEls esdeveniments de dispersió a la llarga distància s’han d’utilitzar poc com explicació per la distribució de les espècies, minimitzant les vegades en que es donen.\nLas reconstruccions biogeogràfiques es basen en els mateixos principis que les reconstruccions cladístiques.\nExplicacions alternatives a la biogeografia vicariant per explicar patrons geogràfiques.\nTeoria de la dispersió.\nLa teoria de dispersió reconeix la alta dispersió dels organismes, especialment els marins però també els terrestres. Per exemple: - - Ponts de terra. Per exemple migracions de grans mamífers i migracions humanes a través de Beringia en el Pleistocè y Holocè; migració recíproca de mamífers a través del Istme de Panamá; la conca Mediterrània durant la dessecació de la crisis del MesinienseMesozoic, 5,9-5,3 Mya).\nIsland hopping- stepping stones.\nRafts (per exemple les migracions d’Àfrica cap a Sud Amèrica, per exemple de Raphia (palmera) o Ceiba).\nCorredors (per exemple cordilleres muntanyoses: Andes, etc.) PONT DE TERRA. A la conca mediterrània fa 5,9 – 5,3 milions d’anys, en el Messi va haver la Crisis de la Salinitat. Es va formar un pont de Terra entre Nord Àfrica i la Península Ibèrica, i una comunicació directe per les espècies tolerants a la salinitat entre Àsia Central i l’est d’Iberia.\nSTEPPING STONES – ISLAND HOPPING. Es formen illes a partir de erupcions volcàniques, que faciliten el intercanvi d’espècies entre dos àrees.\nEspeciació al·lopàtrica: especiació peripàtrica.\nL’especiació peripàtrica (efecte fundador), es dona per la separació, i posterior aïllament reproductiu de colònies petites (pocs individus) i perifèriques respecte a una població gran i àmpliament distribuïda.\nEfecte fundador. Les poblacions fundadores es veuen sotmeses a canvis en les freqüències al·lèliques molt ràpids degut a que per atzar són portadors d’una sola part dels al·lels de la població original. Canvis genètics en cadena. Aïllament reproductiu ràpid.\nAmb l’especiació peripàtrica, les espècies que provenen d’un efecte fundador tenen una variabilitat genètica més baixa que la població de la que provenen.\nConsisteix en l’aïllament reproductiu que té lloc en poblacions definides espacialment però que mantenen cert flux genètic al llarg d’un continu gradient a la seva àrea de distribució. La selecció divergent ha de ser molt forta per aconseguir la seva separació (aïllament reproductiu) final, donat que existeix un flux genètic.\nL’especiació parapàtrica està a cavall entre la al·lopàtrica i la simpàtrica. Hi ha poques evidències d’aquesta especiació parapàtrica.\nLa distribució actual de les espècies pot ser enganyosa, espècies separades al·lopàtricament poden haver estès les seves àrees de distribució i donar-nos a entendre que es producte d’una especiació parapàtrica.\nAleshores tenim una població que s’acaba separant per una barrera que tendeix a ser ecològica més que geogràfica. Aleshores una de les poblacions s’adapta a les condicions d’aquest nou factor, mentre que l’altre població a les altres condicions. Solen hibridar-se però la seva descendència no és fèrtil, per tant, es dona una selecció negativa dels híbrids (disminueix la seva fitness) d’una forma semblant a la que quan dues espècies resultat d’una especiació al·lopàtrica tornen a contactar. La selecció negativa en els híbrids es donarà degut a que aquests híbrids no estaran del tot adaptats a ninguna de les dues condicions.\nExemple. Hi ha algunes gramínies que s’han adaptat a tenir metalls pesants, en algun cas s’ha vist que aquest canvi s’ha donat en un curt període de temps.\nL’adaptació a unes condicions concretes del medi i la posterior separació, poden estar lligades a un canvi en alguns gens implicats en l’aïllament reproductiu.\nAlguns canvis implicats en l’aïllament reproductiu poden provocar que dues poblacions acabin divergint fins i tot en el temps de floració el que impedeix la reproducció entre ambdues. A més, s’autopolinitzen de forma més freqüent provocant un aïllament més marcat.\nLa selecció afavoreix diferents al·lels en poblacions adjacents subjectes a diferents pressions selectives (gradient ambiental).\nEspeciació simpàtrica. Barreres reproductives.\nEn el concepte biològic d’espècie, l’especiació es basa en l’aparició de barreres reproductives.\nAquestes barreres reproductives eviten la reproducció organismes que provoca la posterior divergència de les poblacions. Dins de les barreres reproductives podem trobar: - Barreres pre-reproductives Barreres post-reproductives Barreres pre-reproductives.\nLes pre-reproductives són aquelles que redueixen o eviten que es transmetin els gàmetes d’un individu d’una espècie a un d’una altra espècie.\nPot ser degut a un factor ecològic com pot ser la temporada reproductiva i l’especialitat de l’hàbitat.\nExemple 1. Tenim dues espècies molt properes de grill (Gryllus pensylvanicus y Gryllus veletis).\nLa primera es reprodueix a la tardor, mentre que la segona a la primavera. De manera que hi ha un aïllament pre-reproductiu degut a un factor ecològic.\nExemple 2. Hi ha molts coleòpters que s’especialitzen en una espècie i per tant no coincidiran individus que estiguin especialitzats en diferents hostes.\nHipòtesis 1. L’adaptació ecològica divergent de dues poblacions pot causar l’aïllament reproductiu per estar lligats els gens implicats. Una altra manera d’explicar aquesta hipòtesis és que l’aïllament sexual és la causa de la divergència entre poblacions. Per exemple. Dues poblacions de Neochlamisus bebbianae adaptades a viure sobre salze estaven més aïllades sexualment de dues poblacions adaptades a viure sobre Acer que aquestes dos entre elles. En aquest cas també es podria pensar que hi ha una especiació al·lopàtrica perquè no coincideixen en l’espai.\nHipòtesis 2. Un caràcter que contribueix al aïllament reproductiu pot divergir degut al seu paper ecològic. Caràcters associats a la divergència ecològica poden afectar, o determinar, el aïllament reproductiu. Per exemple en peixos Gasterosteus en llacs canadencs han evolucionat dos ecomorfs de manera paral·lela: bèntic i limnètic. Només s’aparellen aquells individus del mateix ecomorf, possiblement per les diferències de mida entre ambdues formes.\nL’aïllament pot ser degut a un factor comportamental com poden ser els sistemes de reconeixement específic, senyals visuals, químiques i acústiques.\nPer exemple en amfibis (Chrysoperla) aquest factor poden ser les senyals acústiques. En mamífers i insectes poden ser senyals químiques com les feromones. En peixos, aus o aranyes salticides poden ser senyals visuals junt amb acústiques o químiques.\nLes plantes també poden tenir aquesta diferenciació comportamental, per exemple pel tipus de pol·linitzadors. Mimulus lewisii és polonitzada per himenòpters mentre que Mimunos cardinales per colibrís.\nLa selecció sexual es l’elecció per part de les femelles de caràcters divergents en els mascles, relacionats amb la reproducció, ja sigui per colors, cants o la dansa nupcial.\nHi ha una gran diversitat en els caràcters dels mascles, per exemple, les espècies de colibrí mostren més diferències els mascles entre sí que les femelles entre sí.\nAquells grups que presenten una certa promiscuïtat (no hi ha parelles estables) la selecció sexual té més força.\nEls caràcters sota pressió sexual actuen com a barrera per els entrecreuaments. Per tant, poden ser una causa d’especiació. Per exemple els cants dels gripaus i dels insectes o el patró de coloració en peixos cíclids.\nBarreres post-reproductives pre-zigòtiques.\nEviten la formació de zigots híbrids viables quan té lloc l’aparellament. Això es pot donar per: - Incompatibilitat morfològica. Per exemple l’arc genital de Drosophila.\nPreferència del esperma conspecífic. Per exemple en grills i plantes. Aquestes últimes presenten diferències en el creixement del tub pol·línic.\nAïllament gamètic. Per exemple en gasteròpodes marins que tenen fecundació externa.\nBarreres post-reproductives post-zigòtiques.\nDeterminen la supervivència reduïda o taxes de reproducció reduïdes dels zigots híbrids.\nLa fitness dels híbrids depèn de l’ambient. Es pot donar per: - Inviabilitat ecològica dels híbrids.\nEsterilitat deguda al comportament.\nLa fitness (baixa) dels híbrids no depèn del ambient.\n- Inviabilitat dels híbrids. Problemes de desenvolupament que causen baixa supervivència en els híbrids. Per exemple en la fase embrionària.\n- Esterilitat dels híbrids. Degut a la baixa capacitat de produir gàmetes viables.\nIncompatibilitats genètiques, incompatibilitats estructurals dels cromosomes. Per exemple la “F2 breakdown” que és la declinació de la viabilitat en la de la generació F2.\nLa hibridació és quan es produeix descendència pel entrecreuament de dues poblacions genèticament diferents.\nLes zones híbrides és on s’està donant la hibridació.\n- Zona híbrida primària. S’origina in situ quan la selecció natural altera les freqüències al·lèliques en una sèrie de poblacions distribuïdes de forma més o menys continua.\nCoincideix amb el canvi brusc en algun factor ambiental. En aquest cas ambdues poblacions mai es separen del tot.\n- Zona híbrida secundaria. Es formen quan dues poblacions al·lopàtriques que han passat a ser diferents genèticament, posteriorment expandeixen la seva àrea i es posen novament en contacte, tornant-se a entrecreuar (contacte secundari). Baixa fitness intrínseca dels heterozigots: zona de tensió.\nDinàmica de les zones híbrides.\n- La distribució dels al·lels i dels caràcters fenotípics està determinada per la dispersió, selecció i linkage.\n- Desavantatge dels heterozigots.\nZones híbrides primàries i secundaries.\nLa selecció natural en diferents loci resultarà en clines amb diferents posicions geogràfiques, mentre que la variació neutral des del punt de vista selectiu no formarà un patró clinal. La clina en els caràcters que diferencien les poblacions no tenen perquè coincidir amb cap factor ambiental i a més coincidiran entre si geogràficament les clines dels dos diferents caràcters que varien entre les dues espècies tant si són seleccionats per selecció natural com si són neutres.\nPossibles destins de les zones híbrides.\n1. Persistir indefinidament, ja sigui en el mateix lloc o en un altre.\n2. La selecció natural pot afavorir al·lels que augmenten l’aïllament reproductiu (aïllament complet entre les dues poblacions). Selecció contra els híbrids perquè no són viables.\n3. Al·lels que augmenten la fitness dels híbrids poden incrementar la seva freqüència.\nLes dues poblacions podran passar a ser una única espècie (un mateix pool genètic).\n4. Alguns híbrids podrien arribar a aïllar-se reproductivament dels pares i formar una tercera espècie.\nDiferències entre espècies.\n- Diferències responsables de l’aïllament reproductiu.\nDiferències adaptatives relacionades amb factors ecològics.\nDiferències neutrals (mutació + deriva genètica).\nTotes aquestes diferències es poden donar abans de l’aïllament, durant el procés d’especiació o després de l’aparició de barreres reproductives. Hi ha una especiació gradual.\nEl nivell d’aïllament pre-zigòtic i post-zigòtic augmenta gradualment amb el temps des de la separació de les poblacions. L’aïllament pre-zigòtic és més fort que els post-zigòtic, sobretot en espècies simpàtriques. Si no s’afavoreixen els híbrids hi ha un aïllament pre-zigòtic més gran. ´ Reforçament de l’aïllament reproductiu.\nL’aïllament reproductiu pot sorgir: - Com un efecte colateral de la divergència genètica al·lopàtrica deguda a la selecció natural. Per exemple poblacions al·lopàtriques amb aïllament reproductiu (Mayr 1963).\n- En part com adaptació per evitar la producció de híbrids amb baixa fitness. Reforçant d’aquesta manera l’aïllament reproductiu (Dobzhansky).\nDues poblacions de granotes que conviuen en una mateixa zona mostren una aïllament reproductiu major que les que no conviuen.\nDavant d’una situació de peak shift les poblacions es mouen d’un pic a l’altre passant per la vall i tornant a pujar. L’entrecreuament entre els dos pics farà que el descendent acabi a la vall, pel que té una fitness menor, que provoca un augment de l’aïllament reproductiu entre ambdues poblacions.\nMentre que si hi la deriva genètica actua davant d’un “Ridge” o cresta, l’entrecreuament entre els individus provocarà que la F1 acabi en el cràter amb una menor fitness.\nL’especiació simpàtrica es dona quan apareix una barrera que impedeix el flux genètic en una població, sense que es doni ninguna segregació espacial de les dues espècies incipients. Els individus no es distribueixen de ninguna manera en especial.\nLa selecció disruptiva o diversificadora consisteix en la selecció d’aquells individus que s’adapten a determinats hàbitats o recursos. En aquest cas els homozigots tindran una fitness alta mentre que els heterozigots intermedis tindran una baixa fitness.\nExemple 1. Els insectes fitòfags. El locus A afecta a l’adaptació al recurs. Quan trobem A1A1 aquest estarà adaptat a la planta 1, mentre que A2A2 estarà adaptat a la planta 2. El locus B afecta a la preferència per la planta, B1B1 prefereixen a la planta 1 mentre que B2B2 prefereixen a la planta 2. Les combinacions ideals serien A1A1B1B1 i A2A2B2B2, ja que s’adapten i es senten atretes per la mateixa planta. Individus amb altres combinacions es senten atrets per plantes als quals no estan adaptats, per tant la selecció afavorirà combinacions genètiques divergents.\nExemple 2. Les pupes de mosques adaptades a les pomes emergeixen i es reprodueixen abans, correlacionat amb el fet que les pomes maduren abans que els fruits de Crataegus. La base genètica de la diferència en el temps de desenvolupament pot haver sorgir en les poblacions que consumien Crataegus de forma atzarosa i aleshores desenvolupar una variant avantatjosa per alimentar-se de Malus.\nEspeciació simpàtrica – poliploïdia i hibridació.\nUn organisme poliploide és un organisme amb més de dos complements de cromosomes. Les poblacions poliploides estan aïllades reproductivament per barreres post-zigòtiques (o altres) dels seus progenitors.\nL’especiació per poliploïdia és l’únic mètode d’especiació instantània per un únic esdeveniment genètic.\nEs dona sobretot en plantes i amb més incidència sobre les angiospermes (un 70% de les Les rodones blaves indiquen moments de duplicació importants.\nangiospermes són poliploides). Hi ha hagut diversos esdeveniments de poliploïdia durant l’evolució de les angiospermes.\nLa poliploïdia genera més diversitat genètica i heterogeneïtat, com aquests híbrids no poden tenir una meiosis regular, la poliploïdia resol els errors en la segregació.\nSi l’híbrid poliploide és viable, aquest és més avantatjós, normalment tenen nínxols ecològics més grans i en conseqüència més capacitat de colonitzar nous territoris.\nHi ha dos tipus de poliploïdia: - Autopoliploïdia. Es dona quan un organisme està format per la unió de dos gàmetes reduïts de individus compatibles genètica i cromosòmicament i que pertanyen a la mateixa espècie. Moltes vegades generen gàmetes aneuploides i tenen una fertilitat reduïda. Per exemple Solanum tuberosum (patata) és un tetraploide que prové d’una espècie diploide d’Amèrica del Sud.\n(Un gàmeta no reduït és aquell que conserva les dues còpies del genoma) - Al·lopoliploides. Es dona quan organisme està format per la unió d’almenys dos genomes genèticament diferenciats (dues espècies d’igual número cromosòmic o no).\nFormant gàmetes viables i equilibrats i normalment tenen fertilitat normal.\nEspeciació per autopoliploïdia.\nEls autopoliploides són menys viables que els al·lopoliploides. Els cromosomes en un tetraploide estan duplicats. En meiosis subseqüents es formaran tri-, cuadri- o uni- valents. En alguns casos es formen bivalents amb normalitat i poden ser fèrtils.\nEspeciació per al·lopoliploïdia.\nÉs el resultat de la hibridació entre espècies amb un número diferent de cromosomes, encara que també es pot donar entre espècies amb un número igual de cromosomes. La formació d’al·lopoliploides pot ser recurrent i poden mostrar una evolució paral·lela. Anfidiploide vol dir que ve de dos individus amb número cromosòmic diferent.\n¿Com s’afavoreix l’especiació poliploide? Els avantatges d’un poliploide son: autofertilització, propagació vegetativa, fitness superior al diploide, segregació de preferències d’hàbitat, noves capacitats ecològiques i fisiològiques. Un augment en la ploidia normalment produeix un augment en la mida cel·lular, contingut d’aigua, taxa de desenvolupament i altres característiques, de forma que els poliploides poden ocupar nínxols diferents dels parentals immediatament des del seu origen.\nEls entrecreuaments entre els poliploides són seleccionats per sobre dels entrecreuaments entre poliploides i l’espècie parental. Hi haurà una baixa fitness per aquests últims, que són retrohíbrids triploides.\nQuan s’uneix un reduït amb un no reduït, el triploide formarà gàmetes irregulars i no seran viables, aleshores només hi haurà un 25% dels gàmetes viables. Hi ha un aïllament reproductiu instantani dels poliploides.\nEn plantes pot haver també especiació per hibridació però per espècies amb el mateix número cromosòmic. Les espècies parentals acostumen a ser properes per tant l’híbrid és viable. La nova espècie té el mateix nivell de ploidia que les espècies parentals i serà fèrtil però aïllada reproductivament de les espècies parentals.\nLa hibridació pot generar noves combinacions genètiques que confereixen nous caràcters morfològics o ecològics a la nova espècie.\nEs coneix en el cas de Heliantus (planta composta). Cadascuna d’aquestes especies té unes característiques biològiques diferents, i estan adaptades a un ambient diferent.\nEvolución - TEMA 12 CONCEPTO DE ESPECIES Y MODOS DE ESPECIACIÓN (2015) Apunte\nEvolución - TEMA 12. CONCEPTO DE ESPECIES Y MODELOS DE ESPECIACIÓN (2016) Apunte