Els accessoris de Middleton mai han estat tan bons\nAlguns veuen avions i d’altres punts de tren, però la nostra afició escollida espera amb paciència per veure quines delícies van menjar a Middleton a continuació. Per descomptat, sempre hem estat fans del seu estil polit, però no nega que hagi tingut la seva més forta cadena de botes en els darrers mesos.\nDes del conjunt de baies de punta a punt que va portar a la boda de la princesa Eugenie fins al vestit que ella i Sarah Jessica Parer tenen en comú, no podem trobar cap culpa en cap dels seus últims conjunts. Tanmateix, el que ha tingut els vestits que han vist fins al següent nivell és sens dubte els seus nous accessoris més tendents.\nMenjat sovint es troba amb comoditat en bosses d’embragatge mínimes, bombes de nus i joies senzilles, però recentment ha estat experimentant amb extrems més direccionals, tots els que només són perfecte per a la temporada de festes també.\nDesplaçament eep per veure i comprar els accessoris de Middleton, que tenen el poder de fer servir qualsevol equipament 10/10.\nARONS DE PELLS\nmoda per a dona de 40 anys 2018 Regne Unit\nNotes d'estil: Els seus cabells sempre posen la barra alta, però menjava va excel·lir fins i tot amb el seu cavall descarnat, que adornava amb un bell arc blac. L'endemà, diversos de l'equip Who What Wear es van presentar amb arcs als cabells.\nArc de pèl de vellut de Jennifer Behr (95)\nLlaç de pèl de vellut verd ASOS (5)\nArquejament de cabell Stradivarius Blac (8)\nARRACADES D'OER HOOP\nNotes d'estil: Tenint en compte que porta normalment clapes simples, quan menjava va optar per donar un parell de cèrcols d'or girlapproved, va ser un interruptor subtil que va fer un gran impacte en l'estil.\nArracades de cèrcol d'or crioll IBB 9ct (75)\nArracades de cèrcol Mid Coco de Weeday (7)\nCèrcols per a ulls grans de Missoma (129)\nLa nova col·lecció de Zara és una princesa Diana. Llegiu ara\nMillor fundació de coixí Regne Unit\nNotes d'estil: Mentre que els embragatges serveixen com a dolços per a un braç de festa no oficial, els esports demostren que les mini bosses són igualment elegants i mantindran més dels seus elements bàsics.\nAspinal de London Midi Mayfair Bag (495)\nBossa d'espatlla de cuir Sylvie Gucci (1690)\nSegüent Bossa Blac Mini Patent Box (35)\nEs tracta de la marca Sneaer que tothom portava el 2019 Llegiu ara\nCAPS DEL CAP\nNotes d'estil: A més d’experimentar amb arcs, va menjar un grauet graó sartorial quan va debutar en la seva banda d’Alícia. Optant per un estil súper encoixinat, ella ha ajudat a col·locar les bandes a les bandes al mapa.\ncelebritats en texans\nDisseny de Hummingbird Diadema vermella (6)\nCinta de capçalera antiestètica antropologia (24)\nAccessoritza Simple Alice Band (4)\n31 vegades la reina Letizia va portar el seu estil regular a un joc llegit ara\nNotes d'estil: L'amor de les corts clàssiques està ben documentat, tot i que sembla, per a la temporada de festes, que ha canviat els seus neutrals de marca en favor de les riques vetaries de vellut de Jimmy Choo.\nSabates de tall de vellut de L. Bennett Fern Fern (195)\nBombes de vellut Sandro (260)\nSabatilles Sam Edleman Hazel Velvet Court (116)\nEl menjar de Middleton no és l'única cosa real de la qual es deixa sentir els fets de festa que ofereixen els ulls sobre les impressionants fantasmes de la princesa Diana ...\n5 imprescindibles a Blogger per a un estiu súper elegant\nEndall Jenner va tornar a crear un clàssic Loo Carrie Bradshaw\nMila unis obté MOLT CÀNDIDES amb la revista W\nPer què Star Wars probablement canviarà com es vesteix aquesta tardor\nCada celebració està fent talons per a aquests 9 estils de sabates planes\nHi ha un vestit nou que de sobte a tot arreu i el podeu trobar a Zara


plaestanydigital.cat | Banyoles Televisió - Cor de Teatre estrenarà el seu nou espectacle "ESTOP" en el marc del Festival (A)phònica\nA “ESTOP” hi participen 33 intèrprets de Cor de Teatre que cantaran i actuaran en situacions i espais diferents, combinant escenes teatrals amb la interpretació d’una desena de peces musicals. ESTOP són tres accions diferents de vint minuts cadascuna, una per a cada dia del festival, que es podran veure en espais diferents de Banyoles i que pretenen sorprendre al públic.\nDivendres s’estrenarà la primer acció en dues sessions a la plaça Major, a 2/4 de 7 de latarda i a les 9 del vespre. Dissabte es podrà veure la segona acció en tres sessions a la plaça dels Turers, a 2/4 d’1 del migdia, a 2/4 de 7 de la tarda i a 1⁄4 de 9 del vespre. Diumenge, de nou a la plaça Major, es podrà veure la tercera acció en dues sessions, a la 1 del migdia i a les 8 del vespre. Totes les sessions són gratuïtes.\nAquest nou espectacle, fresc, dinàmic i molt emotiu és una coproducció de l’(a)phònica, el Festival de la Veu de Banyoles i de la Marfà-Centre de Creació Musical, amb Somfònics, l’empresa que produeix, gestiona i distribueix els espectacles de Cor de Teatre.


22 de març: Dia Mundial de l’AiguaCelebració aigualida al Güell | El Dimoni de Santa Eugènia de Ter (Gironès)\n: : Poble > Santa Eugènia · Sant Narcís · Can Gibert · la Rodona · Güell | 22·03·2004\nCelebració aigualida al Güell\nL’Assemblea General de les Nacions Unides va adoptar, el 22 de desembre de 1993, la resolució per la qual el 22 de març (avui!) de cada any es declara Dia Mundial de l’Aigua, de conformitat amb les recomanacions de la Conferència de l’ONU sobre Medi Ambient i Desenvolupament contingudes en el capítol 18 (Recursos d’aigua dolça) de l’Agenda 21. Es va convidar, en aquell moment, les diferents institucions a consagrar aquest dia (avui!), a celebrar activitats concretes per al foment de la consciència pública mitjançant la producció i difusió de documentals i organitzar conferències, taules rodones, seminaris i exposicions relacionades amb la conservació i desenvolupament dels recursos hidràulics, així com a posar en pràctica les recomanacions de l’Agenda 21. Que l’aigua dolça és un bé escàs, ens ho retrata l’exemple següent: la distància mitjana que les dones, a l’Àfrica i l’Àsia, han de fer per portar l’aigua a casa seva és de 6 km; el pes de l’aigua que transporten sobre el cap equival als 20 quilos permesos als aeroports per a l’equipatge per passatger… Les Nacions Unides van fer una recomanació, desembre passat, per proclamar la dècada 2005-2015 Decenni Internacional per a l’Acció, Aigua per a la vida. 105 estats hi varen donar suport. Dos hi varen votar en contra: Geòrgia i Bush. I entre les 43 abstencions: l’Ansar.\nL’Ajuntament i el Consell de la Sostenibilitat* dels quatre rius, al dictat de la Declaració d’objectius de l’Agenda 21 local de Girona («caldrà invertir esforços en la depuració, l’estalvi i ús raonable i la separació d’aigües plujanes i utilitzades, així com vetllar per mantenir els cabals mínims dels rius i aqüífers de la nostra ciutat»), han organitzat (avui, també?) un parell d’activitats ludicopedagògiques, continuació de la desenvolupada al carrer Cerverí/Güell de l’any passat, on es deixen anar litres d’aigua neta per un tub directament al clavegueram. Visiteu-les (avui, també!) a les obres del carrer Figuerola/Cerverí i a les del pàrquing de les places Miquel de Palol i Prudenci Bertrana. Tot plegat, bertranades verdes!\n*Consell de la Sostenibilitat de Girona\nAgenda 21 local de Girona. Declaració d’objectius\nAprovada per l’Ajuntament de Girona en Ple, en sessió celebrada el dia 6 de juny de 2000\nObjectiu 7. El cicle de l’aigua\nL’aigua és un bé tan escàs com necessari en tots els vessants de la vida, ja sigui per a la utilització dels habitants de la ciutat (a través de l’ús directe o indirecte) o per al nostre entorn natural. En un clima mediterrani resulta de gran importància el correcte ús i gestió de l’aigua disponible, assegurant-ne, al mateix temps que l’ús humà, una disponibilitat hídrica dels cursos superficials, aqüífers i diversos punts d’emmagatzematge natural.\nCal vetllar perquè es mantingui un subministrament suficient d’aigua de bona qualitat per a tota la població i durant tot l’any, i preservar, així mateix, les funcions hidrològiques, biològiques i químiques dels ecosistemes. El seu retorn al medi natural esdevindrà clau per assolir els objectius bàsics, ja que cal assegurar que tant la qualitat com la quantitat de l’aigua que retorna al seu curs original sigui l’adequada. En aquest sentit, caldrà invertir esforços en la depuració, l’estalvi i ús raonable i la separació d’aigües plujanes i utilitzades, així com vetllar per mantenir els cabals mínims dels rius i aqüífers de la nostra ciutat.\n* Gestionar correctament els subsistemes: els subterranis i els de superfície.\n* Garantir un bon drenatge a la ciutat, tant d’aigües blanques com d’aigües brutes i aconseguir el retorn de l’aigua depurada al medi amb la millor qualitat i si és possible promoure’n la reutilització.\n* Minimitzar la incidència de totes les funcions relacionades amb les aigües sobre els sistemes naturals.\n* Gestionar l’aigua amb criteris ecològics: controlant la qualitat i la quantitat, com per exemple evitar pèrdues d’aigua.\n* Promoure campanyes a fi de conscienciar la població de la necessitat de reduir voluntàriament l’ús de l’aigua.


Col·lecció de moments: de febrer 2016\nPublicat per Carme Rosanas a 13:51 24 comentaris: Enllaços a aquest missatge\nPublicat per Carme Rosanas a 12:29 29 comentaris: Enllaços a aquest missatge\nPublicat per Carme Rosanas a 16:30 29 comentaris: Enllaços a aquest missatge\nPetit refugi, endins,\nja em sembla preservat.\nEls camps i el delta, a fora\nper quan vols la immensitat.\nque no s'escapi\nla placidesa mai més\ndel teu costat...\nPublicat per Carme Rosanas a 18:28 27 comentaris: Enllaços a aquest missatge\nLa curació del cec - El Greco -\nMentre tothom es meravellava del prodigi i aquell que tots havien conegut cec de tants anys, mostrava la seva alegria davant dels rostres amics, davant del cel i dels núvols, davant la bellesa del temple... Es va acostar un nen, poc a poc, era ros, duia una capa llarga, blava i vermella i un estel a cada espatlla.\n- Només hi veiem bé amb el cor. L'essencial és invisible per als ulls. M'ho va dir la guineu. Per què no cures, també, els homes de la seva ceguesa de cor?\nPublicat per Carme Rosanas a 15:00 35 comentaris: Enllaços a aquest missatge\nVersionant un boli ràpid de l'Anton\naquell Jo era secret tancat\nque ni en foc i braseral fumava.\nEl secret tancat,\njo ben endins,\ncom un lloc de pau,\nguardat com un refugi.\nSi perds la pau, jo interior,\ni obre't camins\ni finestres i ponts\nEts un avís, només,\nd'algun canvi que ja s'acosta.\nPosa'l en marxa!\nPublicat per Carme Rosanas a 8:30 16 comentaris: Enllaços a aquest missatge\nEtiquetes de comentaris: Anton, aquarel·la\nAquest any s'han atrapat\nembolicant-se amb el temps\nles mimoses i els narcisos\nels jacints i les violetes.\nL'hivern impacient, de sobte,\nels ha volgut tots a l'hora...\ni disfressat de primavera\nha fet l'esclat, abans d'hora.\nPublicat per Carme Rosanas a 18:36 31 comentaris: Enllaços a aquest missatge\nPapallona de sorra,\nper molt que miri\nles teves ales de mots\nque voleien amb el vent,\nem fugirà el teu record.\nPublicat per Carme Rosanas a 18:35 22 comentaris: Enllaços a aquest missatge\nLleu, el teu vol\nde zumzumeig rabent,\namb ales blaves.\nLes ales blaves\ntinten la teua imatge\ni la llum irisada\nA la riera\nun menut helicòpter\ns'acosta a l'aigua.\nA prop de l'aigua\namb les ales esquitxa\nmans i rialles\nLes ales són\ncom fulles a les branques,\nla llum s'hi queda.\nPublicat per Carme Rosanas a 18:50 22 comentaris: Enllaços a aquest missatge\nTrobades en un bell racó del nostre Pirineu.\nDe pètals suaus com la teva veu.\nDe color vermell intens com la teva força.\nDe perfum que ens embauma a tots,\ncom el teu amor a la terra.\nEt durem amb nosaltres,\nFins a aconseguir-ho.\nGràcies, Muriel! T'estimem\nPublicat per Carme Rosanas a 9:58 28 comentaris: Enllaços a aquest missatge\nUn Paint d'una foto de la Consol d'Hora blava\n"Només la llum, la llum i jo."\nLa claror, la claror sempre,\nirradia pacient i silenciosa,\ni reflecteix i s'escampa\ni es barreja ella mateixa\nen els seus múltiples colors.\nLa claror del mar i la claror del cel,\nmés bella, més valuosa, encara\nquan s'esquitlla amb el sol\nrere l'horitzó dels meus ulls.\nPublicat per Carme Rosanas a 18:45 17 comentaris: Enllaços a aquest missatge\nEtiquetes de comentaris: Consol\nel cel, rere les branques\nd'un tamariu molt vell,\ntot el blau, sobre el mar.\nI torna enrere, cap a l'ahir, el blau que entre les branques borrona.\nque s'espera a que arribi\nSemblarà que reviu\nquan demà surti el sol.\ntalment el mar.\nes gronxen les branques\namb ocres i blaus.\nPublicat per Carme Rosanas a 15:30 17 comentaris: Enllaços a aquest missatge\nComentava amb una bona amiga meva, amb qui xerrem molt i del moltes coses, que tenia un pilonet de llibres per llegir, amuntegat per criteris de recomanacions, préstecs i regals d'altres amics i que tots els trobava tristos o dramàtics, i que els anava agafant i tornant a deixar al pilonet, sense acabar-me de capbussar en cap d'ells. Em va deixar aquest. Em va dir que al menys riuria.\nI la veritat, és que riure, riure, no he rigut gaire, però no m'he tret el somriure dels llavis en tot el llibre. I unes quantes vegades m'ha emocionat, fins a fer-me venir les llàgrimes als ulls de tendresa.\nDiuen que és un Best Seller. I jo me n'alegro. És d'aquells llibres que l'hauria de llegir molta gent. Fan falta missatges de bon rotllo. De solidaritat, d'amistat, d'estimació. Una història de bona gent, amb molts defectes, però bona gent.\nOve és un obsessiu, que no està diagnosticat d'obsessiu, el diagnòstic, li poso jo. Mal humorat, un pèl agressiu, cap quadrat i amb molt poca paciència. Però és una persona bona i honesta... i té un cor massa gran. La història ens explica uns anys especialment difícils de la seva vida, de solitud no volguda. Si teniu ganes de somriure unes quantes horetes seguides, ja ho sabeu.\nPublicat per Carme Rosanas a 18:30 13 comentaris: Enllaços a aquest missatge\nM'enlluerna, també, el sol des de la sorra.\nCom els records,\nens duen la llum de l'instant que va ser.\nDel sol m'arriba la calidesa.\nLa il·lusió neix, en aquest ara, quan t'escolto\ni en aquest cabdell de fil per teixir-nos,\npoc a poc, com voldrem ser.\nLa meva pell com la sorra\nassaboreix l'escuma dels teus dits,\nla meva ànima com el mar\nreflecteix les espurnes dels teus ulls.\nLes onades arriben, infinites\noferint-nos un batec de temps sense final.\nPublicat per Carme Rosanas a 10:36 19 comentaris: Enllaços a aquest missatge\nAquest és l'últim relat que m'ha arribat de les paraules del meu aniversari. Molt bonic, molt tendre i amb un repte afegit. Fer-ne un dibuix. Amb els deures fets, publico aquí el conte de la Laura T, perquè em fa il·lusió compartir el dibuix i el text junts. Gràcies Laura!\nQuan era petit el Tonet sempre havia estat inquiet, "estàs fet un bon esmolet!" li deia l'àvia quan el veia passar tan eixorit, corrent carrer avall com una rubinada amb les mànigues de la camisa arremissades. "Puja, que hi ha una xicra de xocolata per a berenar"\nI ell, en sentir xocolata, feia una rialla i no s'ho feia dir dos cops.\nNomés entrar a la porta del carrer ja sentia la flaire i pujava els graons de tres en tres amb alegria.\nLi feia una petó a l'àvia i cap a taula falta gent! La llum de la sala era pobre però allò que fumejava sobre taula acoloria el moment. L'avia, que era tota tendresa, acaronava el menut i li feia pessigolles i gaudia de la seva companyonia una estoneta que es convertia en un racó de pau i d'estima que no tenia preu. Quan acabava li xiuxiuejava quatre paraules a l'orella, feia dringar uns cèntims sobre la taula i li picava l'ullet amb complicitat. Ell li feia una forta abraçada que li sortia de l'anima. Agafava la moneda amb il·lusió i xino-xano tornava a agafar el camí de les atzavares que el portava a l'Antaviana, el centre on anaven moltes tardes tots els menuts del poble a practicar les dances per la festa major. Allà sempre hi havia xafarnelis, sobretot fins que no hi eren tots per a poder començar. Mentrimentres movien el batastoll d'instruments i posaven tot al seu lloc aprofitava per a festejar amb la seva "amiga". Hi havia temps per a tot. I al vespre quan arribava el final els ulls espurnejaven de la feina ben feta recordant que tot allò li devia al seu pare.\nPublicat per Carme Rosanas a 9:00 32 comentaris: Enllaços a aquest missatge\nEtiquetes de comentaris: Laura T., llapis de colors\nLes petxines, ocupen sobre la platja de sorra un lloc determinat, com una franja d'uns 50 centímetres d'amplada que s'allarga paral·lela al dibuix que fan les ones quan deixen residus d'escuma blanca. No pas a la vora de l'aigua, sinó ben endins, a mitja platja. Totes iguals, totes diferents. M'enduc només la seva imatge. Ni em cal collir-les.\nPetjades indiferents les premen, les trenquen, les enfonsen...\nI jo les miro, com per endur-me'n un bri minúscul de saviesa.\nHi ha tants tresors, que ens hem deixat, com les petxines, abandonats a qualsevol territori esquerp. Tampoc els recullo. Els observo només, per si encara serveixen, o bé... per si ja no cal collir-los, ni tant sols mirar-los.\nEl passat més bell és fet només de closques buides.\nPublicat per Carme Rosanas a 16:30 27 comentaris: Enllaços a aquest missatge\nPublicat per Carme Rosanas a 17:13 18 comentaris: Enllaços a aquest missatge


Mor l’Anak, l’única supervivent dels dofins capturats en llibertat que va adquirir el zoo de Barcelona | ZOOXXI\nZOOXXI té informació sobre el sabotatge que va efectuar l’Associació Europea de Zoos i Aquaris sobre la ciutat de Barcelona després de la decisió de convertir-se en una ciutat lliure de cetacis en captivitat\nLes agressions entre ells, les estereotipias i les morts avalen el patiment que aquests animals tenen en captivitat. Dir que poden tenir benestar en una piscina, per molts litres d’aigua que tingui, és una broma de mal gust.\nLa matinada d’aquest dimecres ha mort l’última femella del zoo de Barcelona, Anak, de 34 anys, a causa d’un procés víric.\nAnak era l’última supervivent dels dofins capturats en llibertat adquirits pel zoològic de Barcelona.\nEl delfinari del Barcelona va obrir en 1965, sempre albergant en les seves instal·lacions dofins de l’espècie Tursiops truncatus o dofí mular, tot i que no es troba amenaçat a la natura. Entre 1965 i 1989 el zoo va adquirir 24 dofins procedents de captures de la naturalesa en estat salvatge. Anak, capturada a Cuba en 1989, era l’única supervivent.\nSent que les instal·lacions han estat, des dels seus inicis, deficitàries, ni els actuals comitès científic ni d’ètica han elaborat informes sobre aquest tema. De fet, l’actual comitè d’ètica està format per conservadors i veterinaris del zoo. La nova ordenança, després de l’aprovació de la Iniciativa Ciutadana ZOOXXI, preveu la creació d’un nou Comitè científic i d’ètica format per experts independents. D’aquesta forma s’evitarà tot el cúmul d’interessos corporativistes que durant anys i des dels seus inicis ha caracteritzat el tancament de la majoria dels animals que, com els dofins, segueixen en captivitat en els zoos per la seva gran rendibilitat econòmica. Malgrat les deficiències, el zoo va continuar reproduint als animals. Anak va tenir 4 fills, dos mascles i dues femelles. El més jove, Nuik, encara viu en el delfinari del zoo de Barcelona, els altres dos, Leia i Kuni estan ara a l’Oceanogràfic de València. L’últim naixement (Nuik) va tenir lloc al 2012. En aquesta presa de decisions es trobava l’actual equip de conservadors i veterinaris, els qui li deuen a la ciutadania explicacions per aquestes pràctiques.\nFins i tot la EAAM (European Association for Aquatic Mammals) ha reconegut que els cetacis nascuts en captivitat mai s’adaptarien al medi natural i que tindrien poques probabilitats de sobreviure a l’oceà. La cria en captivitat de cetacis mai ha contribuït a la conservació d’aquestes espècies i segurament mai ho farà. A més cap expert independent ha recomenat criar aquests animals en captivitat per motius de conservació. El cas del dofí mular és un dels molts casos que demostren que els EEPs, Programes Europeus per a la cria en captivitat d’espècies en perill, no tenen cap funció conservacionista en la majoria dels casos. Mentre a Europa els dofins s’inclouen en un EEP que es maquilla com un producte conservacionista, en altres parts del món els zoos continuen capturant dofins salvatges per a emplenar les seves piscines, en un acte més de completa descoordinació entre zoològics. Això deixa en evidència l’objectiu dels EEP és conservar espècies sinó d’obtenir animals per a mantenir els zoos de forma més barata que les captures.\nLA EAZA SABOTEJA EL TRASLLAT DELS DOFINS\nEls cin individus (3 que viuen en el zoo de Barcelona i 2 que es troben en l’Oceanogràfic de València) esperen des de fa dos anys poder ser traslladats a un lloc on comptin amb millors condicions.\nLa EAZA va enviar una carta a l’Ajuntament de Barcelona després de declarar-se ciutat lliure de cetacis en captivitat, afirmant que els dofins són part del EEP i que per a garantir una gestió eficaç tots els zoos membres de la EAZA estan obligats a seguir les recomanacions de cria que proporcionen. Per tant, la decisió de la destinació dels individus ha d’estar avalada també per ells, segons la EAZA. Aquesta dada és completament fals, els dofins pertanyen a l’Ajuntament de Barcelona i no té cap contracte signat amb aquesta organització però la EAZA insisteix en aquest argument erroni per a fer una pressió il·legítima. Una de les opcions que va contemplar l’Ajuntament de Barcelona era traslladar provisionalment als individus a un altre zoo on tinguessin unes instal·lacions millors a l’espera de la construcció d’un santuari. Però la EAZA no es va mostrar col·laboradora amb les condicions que va posar l’Ajuntament: no criar, no fer espectacles i que poguessin ser traslladats una vegada el santuari estigués llest. La EAZA no vol trobar-los la millor opció per als dofins, sinó garantir-se el seu control. Els dofins són una espècie molt rendible per als zoos.\nELS DOFINS CORREN PERILL EN ELS ZOOS\nEncara continuen dient que els dofins estan més segurs als zoos que en la naturalesa. De fet, Josep Maria Alonso, cap de recerca i conservació del zoo de Barcelona, va afirmar que l’opció d’enviar als dofins a un santuari a Grècia era inviable posat que podrien contraure virus. Als zoos segueixen sense estar a resguard dels virus, tal com demostra la mort d’Anak per aquesta causa. De fet, les condicions de la captivitat poden facilitar el contagi. Anak patia un estrès crònic que la feia inmunodepresiva i per tant més susceptible a contraure malalties. De la mateixa manera en què el seu tractament repetit amb corticoides per a un problema de pell podria haver facilitat el contagi.\nJa s’ha demostrat en múltiples ocasions el patiment que aquests animals tenen en captivitat, per molt que continuïn tenint el seu permanent fals somriure. Les agressions entre ells, les estereotípies i les morts així ho avalen. Dir que poden tenir benestar en una piscina, per molts litres d’aigua que tingui, és una broma de mal gust. Tot per justificar la “conservació” d’una espècie les poblacions salvatges de la qual no es troben en perill d’extinció.


Creixen les llistes d'espera de la sanitat catalana - Diari de Girona\nacn | barcelona 28.07.2016 | 20:06\nEls hospitals públics catalans han realitzat durant el primer semestre d'aquest any un 3,1% més d'intervencions quirúrgiques que en el mateix període de l'any passat. Tot i això, l'augment de les visites externes i proves diagnòstiques ha provocat, per efecte cadena, l'increment de la llista d'espera per a ser intervingut. Les operacions amb més temps d'espera són les d'obesitat mòrbida, cirurgia del raquis i operacions de mama sense tumor.\nEn concret, durant el primer semestre d'aquest 2016 s'han fet prop de 185.000 intervencions quirúrgiques, entre les 27 amb termini màxim garantit de 45 a 180 dies, i la resta, amb terminis màxim de referència d'un any, cosa que suposa un augment del 3,8% respecte el mateix període de l'any passat.\nL'augment més important ha estat en les intervencions per tumors, amb un creixement del 16%, passant d'unes 10.300 a 12.000. També han crescut per sobre la mitjana les intervencions cardíaques i les de pròtesi de genoll, mentre que han baixat un 0,1% les de pròtesi de maluc.\nLes intervencions més habituals han estat les de cataractes, amb més de 31.000. En total, les 27 intervencions amb temps garantit van créixer un 5,1%, passant de 49.655 a 52.202. Les que tenen un temps de referència màxim van passar de 128.611 a 132.770, un 3,2% més.\nEls pacients en llista d'espera per aquestes operacions han passat de 156.799 a 161.730, un 3,1% més respecte el desembre del 2015. Un de cada cinc pacients, 34.611, espera per alguna operació amb termini garantit, i d'aquests només el 8,9%, poc més de 3.000, superen el termini, davant del 13% que ho feia el desembre passat.\nDels pacients en llista d'espera per una operació amb temps màxim de referència, l'11,5% superen els 365 dies d'espera, davant del 13,4% que ho feia al desembre.\nPer tipus de cirurgia, la cardíaca va augmentar un 4,2% respecte el primer semestre del 2015, i el 96,5% dels pacients van ser operats abans dels 90 dies garantits. La cirurgia oncològica va augmentar un 16,3%. El 99,2% dels pacients han estat intervinguts en menys de 45 dies, excepte els de bufeta i pròstata, que han estat operats en menys de 60 dies.\nLa cirurgia cardíaca s'ha fet en menys de 90 dies també a quasi tots els pacients.Les operacions per cataractes, pròtesi de maluc o de genoll han crescut un 2,2% respecte el primer semestre del 2015, mentre que els pacients en llista d'espera són pràcticament els mateixos, uns 32.300.\nEl 99% dels pacients de cataractes i el 87% dels de pròtesi de maluc van ser operats en el termini màxim de 180 dies, proporcions similars al desembre passat, mentre que els de pròtesi de genoll només van complir el termini en el 66% dels casos.\nEl 88,5% dels pacients en llista d'espera per intervenció amb termini de referència està dins del termini, davant del 83% del desembre passat, cosa que suposa una reducció del 32%.Les operacions amb més temps d'espera són les d'obesitat mòrbida, amb 537 dies de mitjana i un 56% de casos per sobre del temps de referència o garantia.\nA continuació vénen els pacients de cirurgia instrumentada del raquis, amb 382 dies, les operacions de mama, fora dels tumors, amb 338 dies, les vasectomies, amb 229 dies, i les operacions d'os, amb 214 dies.\nProves diagnòstiques i primeres visites a consultes externes\nLes proves diagnòstiques han crescut un 24%, mentre que els pacients en llista d'espera han disminuït un 4,7%, situant-se en prop de 140.000. El 22% dels pacients han superat el temps màxim de referència, 90 dies, un 14% menys que el desembre del 2015. El temps mitjà és de 66 dies, cinc menys que al desembre.\nLes proves amb més espera són algunes ecografies, les colonoscòpies i els electromiogrames.Les primeres visites a consultes externes hospitalàries especialitzades s'han incrementat un 18,8%, mentre que els pacients en llista d'espera s'han reduït un 16% i s'han quedat en 552.113.\nEl temps mitjà d'espera és de 106 dies, davant dels 163 del desembre passat. El 61,4% dels pacients estan dins del termini màxim de referència de 90 dies, xifra similar a l'any passat.\nLes visites amb major temps d'espera són les de ginecologia, amb 212 dies, seguides de les d'oftalmologia, traumatologia, cardiologia i urologia.\nEntre el 33 i el 47% dels pacients d'aquestes especialitats ja han superat el temps de referència màxim.En la roda de premsa de presentació de les dades, el director del Servei Català de la Salut (CatSalut), David Elvira, ha volgut remarcar que la prioritat del Govern és reduir el temps d'espera dels pacients, i això s'ha fet incrementant l'activitat mitjançant la redistribució de recursos i la millora de la gestió de les llistes.\nAmb el pla de xoc previst en el projecte de pressupost s'hagués pogut reduir també el número de pacients en llista d'espera, però amb pressupostos prorrogats, ha dit, no es pot fer.\nPer a la millora de les llistes d'espera, ha dit que ja s'ha aplicat la primera fase per fer la informació més accessible, amb una publicació semestral dels resultats, amb informació oberta i desglossada sobre centres, tipus d'intervenció quirúrgica o prova diagnòstica, número de pacients i temps mitjà d'espera.\nA partir d'aquest divendres també es disposarà de dades sobre consultes externes.\nA partir de l'any que ve es faran auditories externes, com les que es van fer fins el 2011, per millorar el tractament de les dades, obtenir informació més acurada i augmentar la qualitat dels registres. De fet, això ha estat un punt polèmic de la roda de premsa, ja que les dades del juny del 2016 es comparaven amb dades del desembre del 2015 que diferien de les donades en una roda de premsa del març passat. Salut ha al·legat que les dades donades en el seu moment no estaven actualitzades per culpa de tres centres que no les van introduir a temps.


L'ART DE MARIA CALLAS - Salvador Oliva\nMaria Callas (Nova York 1921 – París 1977) va ser una de les millors sopranos de la història, la més famosa i potser també la que va provocar més controvèrsies durant la seva carrera, que va ser més aviat curta. Als divuit anys ja va debutar a Atenes; però no va atènyer La Scala fins el 1950. Es va retirar dels escenaris el 1965 i, vuit anys després, acompanyada de Di Stefano, va fer una última (i desafortunada) gira de concerts, la temporada de 1973-74, quan ja no era més que l’ombra del que havia arribat a ser.\nLa seva art interpretativa va consistir essencialment en un talent musical extraordinari, un ritme de treball sobrehumà, i la fortuna d’haver-se trobat al moment idoni les persones idònies, entre els quals cal esmentar bàsicament, Elvira de Hidalgo, Tulio Serafin i Luchino Visconti, sense oblidar el seu marit, que la va ajudar molt al començament de la seva carrera a Itàlia, però que després, com sol passar amb quasi tots els marits, li va fer més nosa que servei. A les entrevistes donades a la premsa i a la televisió, la Callas sempre va tenir paraules d’agraïment per als seus mestres.\nElvira de Hidalgo li va ensenyar la tècnica del bel canto, cosa que li va permetre d’eixamplar el seu registre de soprano dramàtica per convertir-se en una soprano de coloratura i així poder abordar un ample registre de personatges operístics.\nSerafin, impressionat per la seva “gran veuassa” (grande vociaccia) i pel seu timbre tan característic (la veu de la Callas es fa reconèixer immediatament), li va ensenyar, tal com ella va reconèixer en una entrevista a la televisió francesa, el sentit de l’art: “Em va guiar a descobrir-lo per mi mateixa […] Em va obrir els ulls mostrant-me que, a la música, sempre hi ha una raó i un sentit per a tot; fins i tot els adorns formen part de l’expressió que el compositor va voler donar a l’estat anímic del personatge.”\nI finalment Visconti li va acabar de treure enfora un gran talent d’actriu, que rarament va junt amb el talent vocal. De fet, Visconti no va fer res més que polir el diamant, perquè els enregistraments anteriors a la col·laboració de Callas amb ell ja revelen una capacitat extraordinària, que és la d’interpretar amb la veu, de transformar-se en l’heroïna que estava representant, a partir de la música del compositor. Fer creïble el personatge és una qualitat que ja s’observa als primers enregistraments que tenim, fins i tot al primer de tots, conservat casualment, en un programa de ràdio de cantants amateurs, a Nova York. Encara no havia complert els catorze anys i es presentava amb el nom artístic de Nina Foresti.\nHi ha molts amants de l’òpera als quals les qualitats de Maria Callas no els importen gaire. Prefereixen una veu més convencional, envellutada o cristal·lina, però convencional. Hi ha dues maneres d’entendre l’art. Una és rebre’l com una droga per fugir de la realitat. L’altra és rebre’l com una manera de donar forma a la pròpia experiència i, a la vegada, d’il·luminar-la. Maria Callas va agafar aquest segon camí. Altres cantants prefereixen una perfecció deslligada de l’experiència, perquè amb una bona veu i una bona tècnica (la que possibilita els aguts amb un pianissimo sorprenent, per exemple) persegueixen fugir del món per atènyer una mena de paradís terrenal vocal. La Callas preferia, quan convenia a la situació del personatge, subordinar la bellesa de la veu per tal de fer creïble la realitat imaginada i fer-nos-la veure com una cosa pròpia. Amb altres mots: si l’heroïna estava agonitzant, aconseguia fer-nos-ho creure. I això, en òpera no és gens fàcil: algunes sopranos que l’han volguda imitar en això no han aconseguit gaire res més que mostrar que “feien comèdia”.\nÉs cert que, en general, l’òpera posterior a Fidelio fins a poc després de les de Puccini, ens presenten uns melodrames amb unes històries convencionals, increïbles, i del tot beneites, amb textos plens de llocs comuns, figures retòriques buides, rebles anguniosos i tot un munt de defectes insalvables. La Callas es va especialitzar sobretot en les òperes d’aquest període; era perfectament conscient de la impossibilitat de fer reals aquestes històries; però va creure en la capacitat de la música per transformar-les en obres d’art, va apostar pel camí de la credibilitat i va revolucionar la interpretació operística en aquest sentit. El públic que només volia perfecció vocal es trobava davant d’un fenomen que anava justament en la direcció contrària. No hi ha dubte que, a la mateixa base de la famosa rivalitat entre els partidaris de la Tebaldi i els de la Callas, hi ha aquestes dues concepcions de l’art, per més que la rivalitat nasqués per raons més prosaiques. I encara caldria dir que l’excel·lent Renata Tebaldi representava menys el camí de l’evasió que no pas altres sopranos posteriors, com ara la Caballé, que és la que va encarnar a la perfecció la concepció oposada a la de Maria Callas. Sense la Callas, el món de la interpretació i de la concepció de l’òpera romàntica hauria estat completament diferent.\nTots els amants de l’òpera ens podem considerar afortunats pel fet que, ara que ella ja no hi és, tinguem enregistraments i documents visuals de les seves interpretacions. Voldria acabar recomanant al lector el famós concert d’Hamburg de l’any 1959, editat en vídeo. És una experiència estètica de primer ordre. Mirant aquest vídeo, sobren totes les paraules.\nPrevEntrada anteriorSÀTIRES, SATÍRICS I SATIRITZATS\nEntrada següentCARTA A L’ELSA ARTADINext


Racó Tic: Descarreguem música del Goear i vídeos del Youtube\nSi vols baixar-te música del goear.1r. Baixa't el mini programeta des de: (clica amb el botó dret i desa l'enllaç al disc)\nseleccionem i copiem l'URL de la que més ens agradi:\nl'enganxem tal com diu la imatge i cliquem ok i s'iniciara la descàrrega.\nCompte perquè hi ha un problema que ve quan es vol reproduir el video: té un format .flv que no hi ha manera de reproduir amb res. Cal un reproductor específic o un conversor d'aquests tipus d'arxius. Pots mirar en aquesta web sol·lucions:\nPublicat per Montse Escoi i Martínez a 13:46


Gustau Muñoz: "És imprescindible normalitzar la col·laboració política dels territoris amb història compartida"\nGustau Muñoz: “És imprescindible de normalitzar la col·laboració política dels territoris amb història compartida”\nEntrevista a l'assagista, que acaba de presentar el darrer llibre de pensament\nGustau Muñoz (Fotografies: Prats i Camps)\n13.07.2021 - 07:17\nActualització: 13.07.2021 - 09:17\nL’assagista Gustau Muñoz acaba de publicar Espill d’un temps (Vincle Editorial), un llibre que ell mateix qualifica d'”una miqueta especial”. És un volum d’assaig confegit d’articles de temàtica diversa. L’autor obri el focus i, amb mirada ampla, aborda qüestions com la nació, el pensament, la historiografia o la biografia. “Treballe de manera fragmentària, vaig escrivint textos, però a vegades m’adone que darrere hi ha una idea que qualla en un llibre i després li done l’estructura”, diu. La majoria d’aquests fragments, d’aquests texts, són inèdits, escrits de fa dos anys ençà. Altres pàgines les ha recuperades d’articles ja publicats i ara tornats a treballar.\nMuñoz observa l’actualitat a través de les ulleres de la història i aprofita aquest recull per a retratar gent que ha conegut, persones amb qui ha compartit projectes o vivències. És el que anomena “Abecedari de contemporanis“. En aquest abecedari apareixen retratats en dues o tres pàgines gent com Vicent Alonso, Eliseu Climent, Martí Domínguez, Antoni Furió i Joan Francesc Mira, entre més.\n—Comenceu el llibre parlant del pas del temps i citant James Elroy, que diu que fer-se gran és perdre l’interés per les coses. Us passa això?\n—Això és una observació i no la pot fer una persona que tinga vint anys. Jo en tinc uns quants més. Observe que el procés de fer-te gran et transforma. La senectut definitiva és perdre l’interés pel món i per les coses, quedar-te tancat en tu mateix. Espere que no em passe, i no em passa, i lluitaré perquè així siga. A la gent li passa això quan es fa molt gran i mira cap al passat. Els joves només miren cap al futur i no volen saber res del passat. Al llibre també faig una reflexió sobre el contacte i la dialèctica entre generacions.\n—Des d’on mireu les coses que analitzeu al llibre?\n—Intente mirar el present des d’una perspectiva històrica. Per a entendre el present i preparar el futur hem de mirar cap al passat per a saber d’on venim, què ha passat, què podem esperar, on som i què podem fer. La perspectiva històrica és molt important. Som en un procés de transformacions socials i polítiques de molta volada al món. Hem de mirar com hi va haver alguns canvis en èpoques passades que, per descomptat, són molt diferents, però que ens poden donar pautes i coordenades per a situar-nos en aquest món en plena transformació.\n—Critiqueu la reescriptura de la història, la pseudo-història.\n—Critique la pseudo-història, que són les invencions gratuïtes de fets i de coses que no tenen l’aval dels historiadors. És un subgènere. Hi ha una onada de pseudo-historiografia que canta les velles glòries de l’imperi espanyol, les tradicions hispàniques i fins i tot el franquisme. I això és molt perillós. Tòpics rebregats que s’han anat repetint al llarg del temps. Si vas a algunes grans superfícies, trobes munts i munts de llibres d’aquesta temàtica. El revisionisme històric, per exemple, sobre la guerra civil. Hi ha aquesta bestiesa tan gran que va dir el dirigent del PP Pablo Casado l’altre dia, sobre que uns volien democràcia sense llei i altres, llei sense democràcia. Això és una manera de legitimar indirectament el colp militar i el franquisme. Això, en una democràcia, és inacceptable. En cap país europeu, en cap democràcia consolidada, s’acceptaria, però és que es traspassen línies vermelles constantment.\n—Contra aquests disbarats demaneu als historiadors que abandonen la torre d’ivori i baixen a l’arena per a rebatre-ho amb arguments.\n—Els historiadors professionals seriosos, que afortunadament n’hi ha molts i molt bons, han de baixar a l’arena i discutir aquestes qüestions. Caldria trobar les eines adequades. Fan una feina seriosa d’investigació i no han d’estar sempre a la brega, però haurien de trobar els instruments per a explicar que tot això que diuen són disbarats. També és cert que la pseudo-història ha arribat al catalanisme amb tot allò de la “nova història”, que és un disbarat com una catedral. Per a combatre els disbarats dels altres, no hi hem de caure nosaltres. Hem de fer coses serioses.\nÉs un error tancar la carpeta de l'ideari fusterià i oblidar-se'n\n—Parleu al llibre de la nació política i la nació cultural dels valencians. Quina és la nació política?\n—[Riu] Això és una miqueta complicat de dir, perquè ja sabeu la vella dita d’Eugeni d’Ors, que l’ha repetida molta gent atribuint-li-la, i crec que Fuster també. Allò de: “Mire, ni el papa, ni vosté ni jo sabem què és una nació.” Definir què és una nació és molt complicat. Podem fer aproximacions.\n—Per a definir una nació hi ha d’haver voluntarietat. No només fets objectius històrics. Per mi, la definició nacional és un procés obert. Tinc clares quines són les coordenades de la nació dels valencians. La nació històrica, la nació cultural. Però, quina és la identificació política dels valencians? Està molt dividida. S’hauria de preguntar de quins valencians parlem? Els que tenen consciència nacional, tenen clara la seua adscripció als Països Catalans. Els que no tenen una clara consciència nacional, sinó que més aviat és tot el contrari, tenen clar que formen part de la nació espanyola. O, fins i tot, en les enquestes d’opinió se senten més espanyols que valencians. O pràcticament no se’n senten, perquè hi ha molta gent que ha vingut ací, però no és d’ací. Fuig dels dogmatismes i els esquematismes perquè hi ha l’element de voluntarietat i de subjectivitat. Per a fer una política operativa, hem de tenir presents aquestes realitats.\n—Què és el postblaverisme lletraferit?\n—Això és una ironia sense més…\n—Només és una ironia?\n—Hi ha molts corrents, i un d’ells és tancar la carpeta de l’ideari fusterià i oblidar-se’n. I jo crec que és un error. L’ideari fusterià és molt ric i suggeridor i deixa les coses molt obertes i dóna punts de referència amb els quals podem treballar de cara al futur.\nL'aparell de l'estat és repressiu i venjatiu, amb moltíssima experiència en el poder\n—Vàreu ser director de la revista l’Espill, fundada per Joan Fuster, l’acabeu de citar. Tancar carpetes a vegades va més enllà i es converteix en crítica ferotge per part d’alguns sectors “valencianistes”.\n—Jo no sóc Fuster i Fuster no exigiria mai de ningú que fos fusterista. Faig la distinció entre fusterià i fusterista. No existeix el fusterisme. Existeixen els fusterians. I el fusterisme no existeix perquè Fuster no té un sistema tancat de receptes i de catecismes per a oferir. És tot el contrari. És un pensament obert. Sempre s’ha atacat a Fuster. Perquè és un revulsiu per a una societat estantissa i xafa molts ulls de poll de les rutines mentals i dels interessos consagrats. A mi realment m’interessa que no som en el pitjor moment de la política. S’han llevat del camí alguns obstacles grossos i molt perillosos per a les premisses que hi ha d’haver una aproximació a les terres de parla catalana, als Països Catalans. Sabem que és un procés complicadíssim i no sabem si mai arribarà a algun port, però hem d’anar cap allí.\n—Al llibre dieu que històricament els valencians no han tingut gaire bona imatge.\n—Ho pense. Ha arribat un moment en què només dic allò que pense.\n—Hi ha hagut èpoques que no?\n—Al llarg de la vida, tots hem passat per moments en què ens hem hagut de situar d’alguna manera i anar amb compte. He viscut èpoques en què s’havia d’anar amb compte. Però tinc una edat en què dic el que pense i punt.\n—Parlàvem de la mala imatge dels valencians…\n—Sí, Pio Baroja deia que València era la ciutat més repugnant d’Espanya i els valencians, els més antipàtics. Si agafeu el llibre de Kenneth Tynan, La pornografia, Valencia, Lenny Polansky y otros entusiasmos, fa tota una retafila sobre València i els valencians que és per a posar-se a plorar. D’altra banda, per motius familiars, conec bastant l’ambient castellà, la meua mare era de Madrid i he passat estius a Castella, i sé que en el fons, rascant una miqueta, els valencians no tenim bona imatge. I si tens les antenes ben obertes, veuràs que els turistes madrilenys, els que van a Gandia i tot això, tenen una percepció dels valencians com a gent poc simpàtica i poc de fiar.\n—Que no és la mirada que els valencians tenen de si mateixos.\n—Els valencians són molt optimistes amb si mateixos i la imatge que tenen. Però no acabem de ser fins, no acabem d’encertar-la.\n—L’encerten més els madrilenys?\n—No. Tinc molt bona opinió dels valencians! [Riu] Ens han fet moltes injustícies i sempre afirmaré que els valencians són gent fantàstica. No tots. N’hi ha que són molt poc recomanables, com a tot arreu. També dic que aquestes coses són ximpleries, estan bé per a passar l’estona, però no serveixen per a res més. És important entendre que la història és molt més complexa. Són les lluites socials, els interessos dels grups econòmics, els de les classes i els estats. Els partits i tot això. La cosa important és l’acció humana, la gent. I les persones són molt semblants a tot arreu.\n—Al llarg de tot el llibre, l’extrema dreta va apareixent per ací i per allà d’una manera o una altra. És la gran preocupació, ara?\n—Hi ha tres temes clau que ens han de centrar la reflexió, l’anàlisi i la vigilància. Un és la configuració d’un model de capitalisme d’alta tecnologia molt avançat, però amb un control social i polític totalitari. La Xina pot ser un referent d’això, un model que no m’agradaria gens que es generalitzara. Un segon bloc de preocupació és la imprescindible transformació ecològica de les economies, que implicarà canvis radicals en la forma de funcionar perquè les mentalitats estan acostumades a una altra cosa. El tercer gran problema és l’auge creixent de l’extrema dreta, que no és feixista, sinó postfeixista. No vindrà amb camises negres o blaves, sinó amb altres instruments i el primer que farà és pervertir el llenguatge i la distinció entre veritat i mentida. M’interessa molt analitzar la gènesi del feixisme als anys vint i als anys trenta, per allò de la mirada històrica que ens permet entendre el present. El feixisme i el nazisme no caigueren del cel. Hem de veure quins elements hi pot haver en joc ara tenint en compte que la història no es repeteix, però moltes vegades té semblances.\n—Dels elements que eren a la gènesi del feixisme, ara en reconeixeu algun?\n—La misèria social, el menyspreu per l’altre i pel diferent, i la pèrdua de la inhibició sobre la violència. Darrerament hem vist algunes coses un poc impactants. Com ara pallisses al carrer fins a matar una persona. Això és una pèrdua de respecte i una pèrdua de la inhibició… Matar una persona és una cosa molt forta, molt dura. Matar a sang freda, o en calent… És en contra de totes les retencions, inhibicions que conformen la vida civilitzada. Arribar a superar-les i ser capaços d’utilitzar la violència… Quan això passa uns certs llindars, compte, perquè serà molt perillós.\nCulturlament, el País Valencià viu un moment excepcional amb un esclat sense precedents en tots els àmbits\n—La societat té eines per a lluitar contra això?\n—La memòria, la mobilització, la consciència cívica, el sentit de la responsabilitat, l’activisme de tots els que tenim certes idees… I no abaixar la guàrdia. Estar vigilants, mobilitzats. Pensar, reflexionar, ajudar els altres, i no aturar mai el nostre deure, que és estar actius i lluitar-hi en contra.\n—Les persones que encara són en procés de formació o poc informades poden pensar que és normal que a les Corts hi haja elements de l’extrema dreta que interactuen de manera natural amb les formacions demòcrates?\n—És una pregunta que jo també em faig. És el perill i el problema de la democràcia, que deixa que dins seu visca qui la vol destruir. Però per a evitar-ho hi ha d’haver tallafocs, murs de contenció. Acords d’aïllament, de denúncia. A França hi ha el front republicà que impedirà que el Front National de Marine Le Pen puga arribar a la presidència de la república per a erosionar-la des de dins. A Alemanya ho tenen tan clar que tenen el partit de l’extrema dreta marginat i si algú arriba a un acord amb ells, hi ha un gran escàndol nacional.\n—Ací això no passa.\n—La cultura democràtica espanyola és molt feble. Són les rèmores de la transició, que va deixar sense tocar els aparells de l’estat franquista. En aquell moment, la dreta tenia molta por i es va revestir de demòcrata. Ara, eixa por s’ha esvaït. El PP hauria de ser molt més clar i no tenir els tractes que té amb Vox. Això s’ha de meditar molt i ser molt seriosos i molt ferms. Tallafocs, pactes democràtics per a aïllar aquesta gent que realment vol erosionar i fins i tot carregar-se la democràcia. La democràcia no és només votar. La portaveu de Vox a les Corts Valencianes va dir, de manera molt sincera, que si ella arribara a governar, el primer que faria és tancar les Corts Valencianes i abolir la Generalitat. Aquesta senyora és anticonstitucional i antiestatutària. D’altra banda, es podria deixar-los parlar i criticar-los asprament i severament i amb tota mena d’arguments… La dialèctica democràtica. Els pactes de la dreta amb l’extrema dreta són una de les grans xacres i uns dels grans problemes que tenim. S’ha de denunciar i combatre. Sense pal·liatius.\n—Com veieu les generacions posteriors a la vostra, que va lluitar contra el franquisme?\n—Estic entusiasmat. Culturalment, el País Valencià viu un moment excepcional. Hi ha gent jove que fa coses interessants en tots els àmbits. Hi ha un esclat literari sense precedents. Hi ha novel·listes, poetes, dramaturgs… Gent que pren el relleu de pressa. Una escena musical poderosa. La generació del meu fill Jordi, o la generació d’Obrint Pas, són molt nodrides. No sé què vindrà després. Però sé que nosaltres anem retirant-nos a poc a poc i deixant espai a gent més jove, incorporant-los a tot arreu.\n—La setmana passada hi va haver a Mallorca una cimera entre les Illes i el País Valencià. Penseu que aviat aquesta cimera podria ser a tres, incorporant-hi el govern de Catalunya?\n—Jo seria prudent. Esperem. Ha de venir una nova dinàmica política que segurament implicarà una represa de contactes a tots els nivells i amb tots els honors. És absurd que no tinguem uns contactes regulars. És absolutament imprescindible de normalitzar i regularitzar una col·laboració política en tots els terrenys, compartir polítiques i arribar a uns acords de tota mena en benefici d’uns i d’uns altres. Tenir la mateixa llengua, compartir cultura, tenir una història compartida en molts aspectes. Viure uns al costat dels altres. Tenir els mateixos problemes econòmics, compartir espais geoestratègics… És tan ridícul i tan transparent. Per què no es tradueix en una col·laboració més estreta? Sempre des de la nostra tradició federal, perquè la Corona d’Aragó i els Països Catalans sempre ho han estat i cada regió ha tingut les seues institucions; això és molt inserit en la nostra mentalitat. Per descomptat, cada país dels Països Catalans, farà la seua política i s’organitzarà com voldrà. Però una cosa és això, i l’altra és viure sense relacions. Això és ridícul. Som tretze milions. Em consta que Ximo Puig té clares aquestes coses. El Consell, també. Mallorca, no cal dir-ho. I a Catalunya vénen d’un procés molt complicat que ha deixat moltes ferides obertes. Crec que s’han obert noves perspectives i no m’estranyaria gens ni mica que hi haguera una relació molt més fluida, molt més oberta i molt més com cal.\n—Seguiu de prop els esdeveniments polítics del Principat?\n—Sí. Seguisc molt el debat a Catalunya. Crec que és l’hora de, com va dir Pujol: “Fins ara hem fet país, ara cal fer política.” Fins ara s’ha fet el procés, ara cal saber modular-lo en un altre sentit i saber fer política en benefici de les majories de la societat catalana, saber on són els límits de què pots fer i què no… No sóc ningú per a donar lliçons, no ho pretenc. Però el futur de Catalunya té a veure amb la voluntat majoritària dels catalans. En democràcia, és molt difícil de governar en contra de més de la meitat de la població. Alguna solució s’haurà de donar. Si més de la meitat de la població catalana realment vol una opció, l’haurà d’expressar en algun moment. No sé tampoc si més d’eixe 50% té la força suficient per a crear un nou estat a l’Europa occidental en el segle XXI. És molt complicat. Les secessions democràtiques pactades i amb un referèndum pel mig són del tot excepcionals en la història i l’estat espanyol no sembla que estiga en decadència ni a les acaballes o en perill d’implosió. Són elements molt complicats. No puc donar lliçons sobre això, que apassiona i angoixa no només als sectors més conscients i actius, sinó al conjunt de la ciutadania. Hauran de saber que han tingut sempre el suport, el respecte, la solidaritat i la simpatia de sectors amplíssims tant de les Illes com del País Valencià. En aquests moments, la solidaritat hauria d’anar cap als qui són amenaçats d’una manera infame amb la pèrdua de llibertat i de patrimoni, que és una mena de mort civil. M’escandalitza moltíssim la persecució a una persona tan honorable com Andreu Mas-Colell. És intolerable.\n—Això és Madrid, l’estat espanyol.\n—Sí. Això és Madrid, l’estat. Madrid és l’aparell de l’estat que és repressiu i venjatiu i és un estat poderós, que té moltíssima experiència de poder.\n—Un estat que és per damunt del govern.\n—Teòricament, segons la constitució, la direcció política de l’estat l’exerceix el govern, però tots sabem que hi ha poders que tenen una certa tendència a l’autonomia. Després hi ha els grans interessos, els moviments d’opinió, els mitjans de comunicació i tota aquella olla que es cuina a Madrid. I després hi ha els resultats electorals que hem vist a les autonòmiques, que és una de les qüestions perilloses que ens han de preocupar.\n—Un dels capítols més emocionals i literaris del llibre l’heu titulat “L’Espanya entrellucada”… Una mena d’oda a l’estat espanyol.\n—És una visió simpàtica i constructiva d’Espanya perquè nosaltres no hi estem contra i ens cau molt bé. Molta gent d’aquest país hi té arrels familiars. Espanya té una diversitat fantàstica, però políticament no pot estar dominada per uns poders arbitraris que es van reproduint familiarment. És impressionant que la senyora Margarita Mariscal de Gante siga qui signa l’informe injust del Tribunal de Comptes i que son pare, que havia estat jutge del Tribunal d’Ordre Públic, hagués condemnat a Mas-Colell durant el franquisme. És un sarcasme contra la democràcia i espere que es corregisca.


Ferran creu que Mas està "atemorit" per governar\nFerran creu que Mas està "atemorit" per governar\nTambé carrega contra el conseller d'Interior Felip Puig i les seves declaracions sobre els okupes\nEl diputat del PSC en el Parlament Joan Ferran ha assegurat avui que l'ex president de la Generalitat Jordi Pujol pretén desviar l'atenció davant la incapacitat de gestió del Govern d'un Artur Mas "atemorit per la realitat que ha d'administrar".\nEn un apunt al seu blog, Ferran ha respost així a les declaracions d'aquest dimarts de Pujol en les que plantejava que la *disyuntiva és la independència de Catalunya o el final col·lectiu com a nació. Pel socialista aquestes declaracions formen part de l'estratègia de CiU de "centrifugar sobre Madrid els mals del segle", i ha recomanat al Govern que es dediqui a vèncer la crisi i generar llocs de treball.\nD'altra banda, Ferran també ha carregat contra el conseller d'Interior, Felip Puig, per les seves declaracions d'aquest diumenge en les que va assegurar que a Catalunya s'havia acabat la impunitat: "Potser l'excepció sigui el cas Palau-finançament irregular de CDC", ha afegit Ferran.


Un xic vestit amb l'equpació del Reus Deportiu contempla l'altar dedicat a l'exjugador i expresident Joan Sabater. | MqB\nHoquei amb jota\nUna exposició sobre el gloriós equip del Reus Deportiu de les copes d'Europa ens recorda la necessitat de no deixar perdre el nostre esport nacional com a vehiculador natural de la violència catalana\nper Miquel Bonet 14/01/2022 18:30h\nEs fa difícil explicar Catalunya sense l'hoquei. L'hoquei és important. Però no pel que us penseu, i sobretot, no pel que en diu el discurs oficial woke homeòpata de l’actualitat, que ens falseja l’esport com un repositori de valors de pau i harmonia universal. De fet, podríem dir que l’hoquei és l’esport antiwoke per excel·lència, i al país on van néixer i que ens ha exportat aquestes batalles de la identitat i la victimització ho tenen claríssim.\nSi no de què tanta popularitat —en regressió, val a dir, tristament— per a un espectacle on l’ull humà amb prou feines pot detectar el moviment de la bola o el disc. No, aquí l’interès no rau en la pilota com en els esports per a gent sana i normal com el futbol, el rugbi, el bàsquet o el tenis sinó en una cosa tan etèria i tan necessària com la gestió del dolor que infligim i, per extensió, del mal que les persones duem ben endins del cor.\nAls Estats Units, dèiem, tothom sap que els jugadors d’hoquei —sobre gel en el seu cas— no salten a la pista delerosos de demostrar les seves habilitats tècniques. El que més es valora en la pràctica d’aquest esport bàrbar és el joc subterrani, les travetes amb l’estic i, si pot ser buidar ulls a cops de bola. Fotre’s hòsties, en definitiva i dirimir com a homes el que avui, en el fangar social de la violència simbòlica, només es pot solucionar amb silencis i frustració.\nAquesta honestedat americana encara no ens ha arribat, però no patiu, que al final tot acaba fent cap a les colònies i aquest esport caspós per a bestiotes indòmites tornarà a recuperar la seva esplendor nacional, forjada en una època que enduria les persones. Una època de derrota i de postguerra on els joves catalans van canviar els fusells pels estics i on es va començar a transformar un dels pobles històricament més violents de l’Europa occidental en un estol de capons desnaturalitzats que té com a ídol de masses el ghandi de pixarrí Jordi Cuixart. La testosterona es va circumscriure exclusivament a la pista, i així ha de ser. Crec.\nAbans de continuar amb la glossa de les virtuts de l’hoquei cal explicar una anècdota il·lustrativa dels encomiables valors que representa aquest esport, que em ve relatada des de fonts fidedignes d’una de les capitals de l’hoquei català: la noble i prescindible ciutat d’Igualada. Es veu que els directius de l’insigne club d’hoquei de la industriosa població de l’Anoia estaven escandalitzats per una pràctica habitual dels seus homòlegs del Reus Deportiu.\nEn competicions europees, els reusencs solien acollir els àrbitres —generalment italians i portuguesos— a la millor suite de l’Hotel Gaudí, encara que pels que conegueu la quantitat limitada de luxe que pot oferir aquest establiment emblemàtic de la ciutat del Baix Camp això us pugui semblar poca cosa.\nTot pagat, esclar, i a cos de rei. I per minimitzar les opcions que l’endemà xiulés faltes i penals contra el Reus, el primer que es trobava el senyor àrbitre quan obria la porta de l’habitació d’hotel era una senyora puta amb les cames ben obertes. Més d’un diu que aquest va ser el secret de l’èxit de les sis copes d’Europa del club, però això és un extrem ofensiu que cal negar amb tota la rotunditat imaginable.\nEn certa ocasió, però, a la vigília d’un partit transcendental contra el Benfica, un àrbitre italià, en descobrir la meuca estesa al llit, va telefonar emprenyadíssim a les oficines del Reus Deportiu. Què que era allò. Que què s’havien cregut. El president, tremolant i veient l’eliminatòria perduda, se’n va anar corrent cap a l’hotel. Amarat de suor freda, l’home va trucar a la porta. Ningú no contestava. No se sentia res a l’altra banda. A veure si de l’atac d’indignació a l’home li havia agafat una feridura, comentaven esglaiats.\nEstaven a punt de trucar a la policia, als bombers i a les ambulàncies, però algun treballador de l’hotel va saber mantenir la calma, va anar a buscar la clau i van obrir la porta. A dins s’hi van trobar una escena insòlita. Tots conills i en plena activitat lúbrica, hi havia l’àrbitre ben viu i eixorivit. Hi havia la puta del Reus, també. Però a més a més hi havia dues professionals addicionals que havia sufragat el Benfica. Per a la pròxima, aquesta és la tarifa, els va amollar l’àrbitre italià abans de fer-los fora i continuar concentrat en els exercicis prematx.\nL’estiu de l’any passat, un president del Reus Deportiu que en principi no és el mateix de l’anècdota precedent, va ser absolt d’un delicte d’estafa, administració deslleial i apropiació indeguda. Es tracta d’un mite de l’hoquei, Joan Sabater, per molts el millor jugador de la història d’aquest esport catalaníssim. Curiós personatge, el president Sabater. Un home que va ser un rostre conegut a tota la Ibèria hoqueística, que va arribar a ser diputat del Congrés per l’UCD de Suárez i que després se li van conèixer negocis amb Rodolfo Martín Villa i els tecnòcrates franquistes reformats a cuitacorrents durant la Transició. Més tard, valent-se del prestigi conquerit a les pistes els anys 60 i 70, va conquerir la presidència d’un club ja molt allunyat dels èxits europeus d’abans.\nSegons l’acusació, Sabater tenia una Visa Or del club que manejava amb alegria i desimboltura, com ha de ser. Només faltaria que un home que ha donat tant al club i a la ciutat que en porta el nom no pogués tenir els seus legítims gastets de representació. Uns 150.000 euros, segons la demanda. Se’n van demostrar, en seu judicial, uns quants menys, entre els quals destacaven factures de restaurants, compres a la perfumeria Júlia d’Andorra, al Corte Inglés i al Pyrenées, viatges a París i, fins i tot, 5.000 euros en centres dietètics Pronokal. Això no és reprovable: per la salut i per la línia, el que faci falta. Fos com fos, els presumptes delictes ja havien prescrit i Sabater en va sortir net de papers.\nEs va fer justícia davant de l’atac de la fiscalia espanyola i els adversaris que el van fotre fora de la presidència. A Reus, però, es veu que amb aquesta absolució no en tenien prou i ahir li van muntar un acte de desgreuge. Encobert, naturalment, a la catalanesca manera, vigilant molt el què diran. Els seus amics i gent pròxima han organitzat, justament ara que no ha passat ni mig any de la sentència, una exposició que rememora el Reus Deportiu gloriós de les sis copes d’Europa on Sabater n’era l’estrella indiscutible. Ara bé, com que han hagut de demanar la col·laboració de l’Ajuntament, de la Diputació i ho han hagut de pagar les empreses habituals del règim, van haver de dissimular una mica la maniobra de blanqueig de l’expresident.\nCom que es pensen que som subnormals, Sabater hi apareix d’esquitllèbit i en segon terme. La mostra s’ha acabat dient «El Reus de les sis copes. Joan Sabater i l’època daurada de l’hoquei reusenc», i el comissari ha recorregut a una narrativa ridícula consistent en barrejar-hi una mica de reusenquisme tronat, el CN Reus Ploms —l’altre gran club de la ciutat— i unes teories sociopolítiques delirants que m’estimo més no escriure per no contribuir a la taxa de suïcidis en aquests temps d’especial atenció a la salut mental.\nL’exposició del Museu de Reus és modesta, competent i està bé. No acaba de quedar clara quina és la participació del Centre de Lectura com a ateneu cultural, i sembla que, com altres institucions locals, no hagin acabat de calcular gaire bé què significa estampar la firma en aquesta operació retorçada. Però més enllà de les fotografies, els patins i els estics d’època, ahir durant la inauguració a ningú se li escapava el veritable objectiu de la mostra, que és reivindicar la figura de Sabater utilitzant els seus companys d’equip perquè no es notés tant. Com a bons col·legues s’hi van prestar i uns quants van sortir a la foto. Uns jaios entranyables. Una altra cosa va ser la visible incomoditat d’algun polític i autoritat, que eren conscients de la mandanga en què els van fer participar i no les tenien totes. No és el cas del president de la Federació Espanyola Carmelo Paniagua, un home arnat que sembla tret precisament de l’època de les sis copes. Va dir coses tirant a franquistes, que ja era una mica el clima del revival.\nReunit un centenar de persones al carrer, en la intempèrie gèlida de la setmana dels barbuts per motius pandèmics i amb absències destacades del món de l’esport local, sí que es veia més desplaçada la presidenta de la Diputació de Tarragona, Noemí Llauradó, que va fer un discurset seguint les directrius bonistes del partit i refermant-se en uns valors que com he dit no són els de l’hoquei i menys els de l’hoquei de postguerra. I també estava incòmode i dubitatiu l’alcalde Carles Pellicer, que va assegurar que a Reus l’hoquei és el hòquei amb jota, pronunciat amb velar molt aspirada. Pellicer no sap gaire de fonètica catalana però si del currículum de Sabater i devia pensar com cony s’havia fotut en aquest subtil rentat d’imatge. Va ser molt divertit.\nPerò no perdem el món de vista. La convocatòria va ser un èxit i cal felicitar els organitzadors per haver entabanat mitja ciutat en aquesta calculada operació de desgreuge. Mentre esperem que l’esperit destraler del hòquei torni a les llars dels reusencs —i dels catalans en general— i ens alliberi del jou de la correcció postmoderna, reconforta saber que encara conservem la màxima virtut de la diplomàcia i la política, que és el cinisme.\nAnar a portada Última hora Actualitat Última hora Reus


3 solucions de tipus de producte per pentinar el cabell | CAT.inspinre.com\nAlguna vegada ha estat super emocionats d'intentar un producte només per tenir una gran decepció? Com estilista especialitzat en el cabell natural, he tingut la meva part de temps al laboratori amb centenars de patrons i tipus de cabell ris. He après que només perquè l'article està marcat per al "tipus 3 del cabell" no vol dir que es va dissenyar per als seus rínxols molt porosos. Anem a explorar alguns dels factors que juguen en l'elecció dels productes que no farà que el seu cabell es afluixi.\nS'inicia amb el xampú i el condicionador dreta.\nSi vostè és "que un" que li agrada a la pila en productes per assegurar-se que obté el pèl bé i saturat, començar amb un xampú clarificant.\nÉs extremadament important que tregui tota l'acumulació de les seves flocs de cabells; no fer-ho resultarà en el cabell desnodrit i res va a penetrar. El cap de tots de cabell és diferent, de manera que només pot necessitar per aclarir un cop al mes, mentre que només aclareixo un cop cada dos mesos.\nD'altra banda, jo no ús cremes i olis pesats en el meu tipus de cabell 3a, ja que pot convertir-se fàcilment coixesa. Tinc 2 xampús preferits aclarir original Moxie Get Fresh volum Xampú i nord ascendent Naturals Clean Netejador rínxols. Tots dos xampús endurir. No obstant això, si el teu cabell s'inclina més cap al costat sec, a sobre del nord Naturals seria una millor opció. Siga amb un xampú hidratant tal com la superfície de pèl rínxols Care Xampú si el seu cabell se sent una mica sec després de la seva clarificador.\nCada condicionat no funciona per a cada tipus de cabell.\nSi tens el cabell fi, no utilitzeu condicionadors amb molts olis pesats, no penetrants. Escolto clients diuen tot el temps que no utilitzen condicionadors perquè tenen por que el seu cabell es pesava i se sent oliosa.\nA vegades el problema rau en l'aplicació de la Condicionat - massa d'alguna cosa bona pot ser dolent. Quan es tracta d'ingredients, estic enamorat de Curl Curl drogoaddicte de Rehabilitació Tractament Hidratant Cabell - Gardenia-coco que envolta el cabell en l'àloe, cua de cavall, i la mantega copuazú. Aquest condicionador sens dubte pot nodrir el cabell i ajudar a evitar que va coixesa.\nEls seus matèries de productes de pentinat.\nVolia obtenir un dels Super dones de cabells arrissats a Dallas, TX Haiya Rodríguez, a ficar la seva cullera en productes de perruqueria. "Els productes de pentinat són com la composició del cabell - que ajuda a millorar i donar-li l'aspecte que anirem", diu l'amo de les seves rínxols.\nNo té el pèl millor, igual que el maquillatge no fa que la seva pell millor. Molta gent salti la part aliment per al cabell de manera que es basen en l'embalatge d'un munt de productes d'estil per donar-los la definició que vulguin, però quan l'hi treuen tot el que es manca d'espectacles. L'embalatge d'una tona de productes de pentinat pot sortir de la seva estructura pesada i gran pèl que porta a rínxols molt secs i fluixa. "Els productes trofeu d'estil de Haiya inclouen de Kevin Murphy Killer Rínxols i Una vegada més jove d'oli." Jo les utilitzo en tots els meus clients. Sí, tot! La línia de productes es basa planta, paraben i lliure de sulfat. Quan el cabell es nodreix adequadament el seu estil, els productes seran mínims! "\nSóc una ferma creient que quan s'acumulen en una tona de producte del cabell es torna més feble i moltes vegades se sent gunky. Un parell dels meus favorits són productes d'estil de mel El meu Nen coco gel de pèl per 3b a 4c tipus de textura del cabell i original Moxie Gel Hidratant per a aquest tipus 2b a 4a.\nÉs realment tan simple que vostè diu? Sí, ho és!\nQuan es pren el temps per conèixer al seu cabell i trobar el règim de cura del cabell adequat, es pot dir adéu a coixejar de pèl (a menys que estar sota la pluja o participar en un concurs de samarretes mullades. Llavors jo no puc ajudar).\nReservi una cita amb mi en DyeVerCity.com\nLestilista de Devachan ajuda els nens a encantar els rizos\nAixò és el que li passa al seu cos en un desafiament sense sucre\nÉs per això que està experimentant un cuir cabellut sec a prop de la línia del cabell\nLa filla de Carols llança una nova línia de productes de llet capil·lar\nTreball amb cabell fi\n5 tractaments casolans per volum\nEls papallones naturals salegren: ara hi ha una festa nacional per a vosaltres\nAquesta és la diferència entre lesmalt del pèl i el color permanent\nAutoritat de Curl: Jonathan Torch\nEl caoba ha utilitzat una crema humida, i aquests són els resultats


John Boyne - Viquipèdia, l'enciclopèdia lliure\n30 abril 1971 (50 anys)\n(2006) El noi del pijama de ratlles\n(2017) A History of Loneliness (en)\n(2007) Gustav-Heinemann-Friedenspreis für Kinder- und Jugendbücher (en)\nJohn Boyne (Dublín, 1971) és un novel·lista irlandès,es va llicenciar en literatura anglesa a la Universitat de Dublín i va estudiar creació literària a Norwich. Va guanyar el premi Curtis Brown i va començar a publicar relats breus; l'any 2000 va publicar la primera novel·la que porta per nom The Thief of Time. El 2006 va publicar la que de moment és la seva obra més coneguda i la primera que s'ha traduït en català, El noi del pijama de ratlles.\nBoyne continua vivint a la seva ciutat natal i prepara noves novel·les, que ja s'han traduït a 22 llengües.\nEs va formar en Trinity College, i en la universitat d'East Anglia, Norwich, Anglaterra. És autor de diverses novel·les, entre les quals destaca la de The boy in the striped Pyjamas (El noi del pijama de ratlles), sent aquesta última un èxit en tots els països en els quals es va publicar. A Irlanda es va mantenir en primer lloc durant 35 setmanes. Ha estat traduïda ja a trenta-quatre idiomes incloent braille i ha suposat un extraordinari èxit de vendes en diversos països. Guanyadora de dos Irish Book Awards i finalista del British Book Award, ha estat portada al cinema per Miramax / Disney per la direcció de Mark Herman. A Espanya ha estat guardonada amb el Premi dels Lectors 2007 de la revista Qué Leer i va aconseguir romandre més d'un any en totes les llistes de llibres més venuts. A França va ocasionar una expectació tan aclamada pels lectors que Le Gaccete D'Irgoer publicar una oda a John Boyne per relatar la història a la perfecció.\nAmb la publicació de "Motí al Bounty" i "La casa del propòsit especial" Boyne va tornar a demostrar un talent especial per abordar temes coneguts amb una mirada nova que convida a la reflexió, deixant una profunda empremta en els lectors. A més d'un especial do narratiu per tractar grans esdeveniments històrics des de perspectives desconegudes, projectant sobre el ja sabut una llum nova i sorprenent.\nEn negreta figuren els títols publicats en català.\nThe Thief of Time (2000).\nThe Congress of Rough Riders (2001).\nCrippen: a novel of murder (2004).\nNext of Kin (2006).\nEl noi del pijama de ratlles (The Boy in the Striped Pyjamas, 2006; traducció de Jordi Cussà Balaguer): Bruno, un noi de 9 anys i de família alemanya, s'ha de traslladar a viure amb la seva família al nou destí militar del pare. Són destinats a anar a Auschwitz.Allà Bruno s'avorreix i enyora la vida que tenia a Berlín i els diu als seus pares que no vol continuar vivint en aquell lloc. El noi cada dia mira des de la seva habitació,un munt de gent vestida igual, amb el que ell anomena un pijama de ratlles. Un dia decideix recórrer tota la tanca des de casa seva. En una part de la tanca, veu un noi de la seva mateixa edat que es diu Shmuel amb qui comença a tindre una amistat. A poc a poc anirà descobrint tot el que passa amb aquell lloc, i que hi fan allà.\nMotí al Bounty (Mutiny on the Bounty, 2008; traducció de Jordi Cussà): Trepidant, vital i commovedora, Motí al Bounty narra les aventures i desventures de John Jacob Turnstile, un jove orfe de catorze anys que sobreviu a base d'escurar les butxaques dels altres i buscar-se seriosos problemes amb la llei. Quan és a punt d'entrar a la presó, però, li arriba una proposta temptadora, i així serà com Turnstile, un encantador i desvergonyit antiheroi amb el cor d'or i la paraula àgil, s'embarcarà al Bounty cap a unes terres llunyanes i un futur incert.\nThe second child (2008)\nL'aposta (The Dare, 2009; traducció de Silvia Masó): El protagonista és en Danny Delaney que comença les vacances escolars. Però aviat veurà com les seves vacances no seran com les pensava, quan veu arribar a casa la seva mare acompanyada per dos agents de policia. Hi ha hagut un terrible accident. La Sra. Delaney ha atropellat accidentalment un nen amb el seu cotxe. El nen es troba en estat de coma greu a l'hospital comarcal i ningú no pot saber si se'n sortirà o no. Mentre la mare d'en Danny es tanca en ella mateixa, plena de culpa i remordiments, ell i el seu pare veuran la necessitat de recompondre les peces d'una família esquinçada per un imprevisible accident que canviarà les seves vides per sempre més. Novel·la curta de John Boyne que no decebrà als seus seguidors.\nLa Casa del propòsit especial (The House of Special Purpose, 2009; traducció de Jordi Cussà): Rússia, 1915: als 16 anys, Georgy Jachmenev rep una bala que anava destinada a un membre de la família imperial russa, i de seguida es converteix en un heroi. En qüestió d'hores, la seva vida com a fill de pagès canvia radicalment quan l'escorten a Sant Petersburg per ocupar la seva nova plaça com a guardaespatlles d'Alexei Romanov, fill del Tsar Nicolau II. Seixanta anys més tard, mentre fa companyia a la seva dona Zoya, que jeu moribunda en un hospital de Londres, els records de la vida que han viscut junts comencen a envair-lo. El seu matrimoni, tot i que feliç, ha estat marcat per la tragèdia, per la pèrdua d'éssers estimats i l'experiència de l'exili, sempre dolorosa. En part història d'amor, en part èpica històrica, en part tragèdia, La casa del propòsit especial és una novel·la sobre un home arrancat d'una casa pobra i llançat al cor d'un imperi en declivi, i la narració avança des del Sant Petersburg revolucionari fins al París de després de la Ia Guerra Mundial i fins a Londres i les costes fineses dels anys 80, abans de retornar a un tranquil hospital on la història de Georgy i Zoya, finalment, s'haurà de resoldre.\nEn Noah Barleywater fuig de casa (Noah Barleywater runs away:a fairytale, 2010; il·lustracions d'Oliver Jeffers ; traducció d'Albert Torrescasana i Mercè Santaulària): En Noah té vuit anys, i la millor manera que ha trobat de resoldre els seus problemes és fer veure que no existeixen. Però arriba un dia que l'única manera per no pensar-hi és fugir de casa. Espantat i confós, en Noah s'endinsa al bosc. Després de passar per un parell de pobles, on es troba personatges curiosos i situacions estranyes, arriba a una botiga molt original plena de joguines fantàstiques i coneix un joguinaire inusual, molt vell, que té una història per explicar: una història llarga, plena d'aventures i màgia, que li farà viure un viatge inoblidable que li canviarà la vida. I que podria canviar la teva, també. Seguint les petjades d'El noi del pijama de ratlles, el seu llibre més cèlebre, John Boyne construeix, de la mà d'un altre nen inoblidable, en Noah Barleywater, una llegenda plena de màgia i superació que seduirà els lectors de totes les edats.\nEl pacifista (The Absolutist, 2011; traducció d'Aurora Ballester): Setembre del 1919: Tristan Sadler té vint anys quan decideix agafar un tren de Londres a Norwich per portar unes cartes a la Marian Bancroft. En Tristan va lluitar al costat del germà de la Marian, Will, durant la Primera Guerra Mundial, fins que en Will va deixar les armes al camp de batalla i es va declarar objector de consciència, fet que va provocar que l'afusellessin per traïdor i que va causar vergonya i deshonor a la família Bancroft. Però les cartes no són la raó autèntica de la visita d'en Tristan: guarda un secret amagat a l'ànima, un secret que vol compartir amb la Marian, si té el valor de fer-ho. Mentre passegen pels carrers d'una ciutat que encara s'està avesant al final de la guerra, ell recorda la seva amistat amb en Will, des dels camps d'entrenament fins a les trinxeres del nord de França, i parla de com la seva estreta amistat li va comportar breus moments de felicitat i de descoberta així com llargs moments de desesperació i dolor.\nEl noi que no tocava de peus a terra (The Terrible Thing That Happened To Barnaby Brocket, 2012; il·lustracions d'Oliver Jeffers; traducció de David Nel·lo): L'Alistair i l'Eleanor Brocket són un matrimoni normal. Tenen feines corrents, costums discrets i dos fills assenyats. No destaquen en res i mai no desentonen. Són perfectament avorrits, i n'estan ben orgullosos. Els problemes comencen quan arriba el seu tercer fill, en Barnaby. La criatura neix amb una particularitat insòlita: flota. I per molt que elspares, escandalitzats, s'entestin a fer-lo comportar com un nen normal,en Barnaby no pot evitar enlairar-se. Després d'anys de batallar sense remei perquè el seu fill deixi d'avergonyir-los, l'Alistair i l'Eleanor prenen una decisió dràstica. Aquesta decisió suposarà l'inici d'un viatge fantàstic que durà en Barnaby per tot el món a la recerca de la seva pròpia identitat.\nAquesta casa està embruixada (This House Is Haunted, 2013; traducció de Mercè Santaulària): Després de la mort del seu pare, l'Eliza Caine es troba sola al món. Només té la companyia dels personatges de les novel·les de Dickens que el pare tant estimava. El 1867, a l'època victoriana, una jove soltera tenia poques opcions al seu abast. Per això, un dia decideix contestar un anunci que demana una institutriu a Gaudlin Hall. A l'estació de tren, unes mans invisibles l'empenyen per darrere cap a les vies d'un comboi que s'acosta. Afortunadament, se salva. Quan arriba a la seva destinació tota espantada només la reben els dos nens, que no li donen explicacions. Realment estan sols, els nens? En aquesta història de fantasmes es fa difícil saber qui o què ens trobarem a Gaudlin Hall, una casa amb finestres tancades i cortines darrere de les quals xiula el vent. Però l'Eliza es revolta contra la por i els misteris.\nQuedeu-vos a la trinxera i després correu (Stay Where You Are And Then Leave, 2013, traducció d'Esther Roig): El dia que esclata la Primera Guerra Mundial, el pare de l'Alfie Summerfield promet que no anirà mai a lluitar. Just l'endemà trenca la promesa i quatre anys més tard, l'Alfie encara no sap on és el seu pare, només que es troba lluny i en una missió secreta. Un dia, mentre neteja sabates a l'estació de tren de King Cross, l'Alfie veu inesperadament el nom del seu pare escrit entre un munt de papers que pertanyen a un metge militar. Atordit i confós, el noi s'adona que el seu pare és en un hospital amb unes condicions especials. L'Alfie està decidit a rescatar-lo d'aquest estrany i inquietant lloc.\nEl noi de la casa de la muntanya (The Boy At The Top Of The Mountain, 2015; traducció de Jordi Cussà): Quan el Pierrot es queda orfe, es veu obligat a deixar la seva casa de París i començar una nova vida amb la seva tieta Beatrix, que fa de minyona a casa d'una gent acomodada, al cim dels Alps bavaresos, a Alemanya. Però no és una època normal. Corre l'any 1935 i la Segona Guerra Mundial està a punt d'esclatar. I aquella tampoc no és una casa normal, és el famós Berghof, residència de descans d'Adolf Hitler. Ràpidament, el Pierrot serà acollit i tutelat per Hitler, que el llançarà a un món nou cada cop més perillós: un món ple de terror, secrets i traïcions, del quan no serà gens fàcil escapar...\nBeneath the earth (2015).\nThe Heart's Invisible Furies (2017).\n↑ Grup62, ©. «John Boyne | Grup62» (en espanyol europeu). [Consulta: 24 gener 2017].\nhttp://www.johnboyne.com/ (en anglès)\nISNI: 0000 0001 0921 8311\nObtingut de «https://ca.wikipedia.org/w/index.php?title=John_Boyne&oldid=27132740»\nLa pàgina va ser modificada per darrera vegada el 7 maig 2021 a les 19:11.


La Cotorra de la Vall: FALLES 2013: La falla Passeig ha realitzat avui la “plantà”.\nFALLES 2013: La falla Passeig ha realitzat avui la “plantà”.\nCol·locant el remat final\nLa falla Passeig ha estat la més matinera d’enguany a l’hora de plantar el monument, una circumstància derivada del fet que demà dijous és dia de mercat i els fallers, segons ens han contat, han volgut no molestar per a res la marxa d’aquesta activitat económica.\nLa “plantà” ha estat plena d’entrebancs: el vent ha desmerescut i ha molestat bastant els treballs dels fallers que s’han hagut d’esforçar i treballar de valent. Fins i tot han tingut la mala sort que una de les peces s’ha trencat pel vent (ara ja està reparada) i la grua s’ha espatllat. Al final, fa uns minuts es muntava la darrer peça central, com podeu vore a la primera fotografía.\nEls fallers han viscut una anécdota que segur recordaran molt de temps: una plantà de la falla amb la visita de la neu, la qual ha fet durant uns minuts acte d’aparició mesclada amb pluja. Un espectacle insòlit pel temps que ens trobem i per la situación geogràfica de Tavernes. Ha estat cosa de pocs minuts, i el fenòmen s’ha pogut vore a tot Tavernes.\nImatges de la plantà de la falla\nLa falla, segons ens han contat, tracta de la darrer etapa de la vida, la vellesa i del món dels iaios i iaies jubilats on, a més dels viatges a Benidorm, anar al balneari i altres activitats d’esplai, s’han de fer càrrec dels néts i dels fills, aquests últims per la crisi. L’artista faller és Juan Carlos Donet.\nEs la millor!!\n14 de març 2013, 10:55:00


CEEPSIR Centre d’Educació Especial\nHome | Serveis educatius | CEEPSIR\nSom Centre d'Educació Especial Proveïdor de Serveis i Recursos de Suport a la Inclusió (CEEPSIR) adscrits pel Departament d’Ensenyament. Desenvolupem programes i serveis de suport a l’escolarització d’alumnes amb necessitats educatives especials als centres d’educació ordinària del territori.\nProgrames i serveis de suport a l’escola inclusiva\nL'Escola d'Educació Especial Jeroni de Moragas va ser seleccionada en convocatòria pública pel Departament d’Ensenyament per desenvolupar Programes i Serveis de Suport a l’Escolarització d’alumnes amb discapacitat als centres ordinaris. Com a centre CEEPSIR, Centre d'Educació Especial Proveïdor de Serveis i Recursos de suport a la inclusió, desenvolupa accions de suport com a centre de referència als centres ordinaris de la comarca del Bages i del Solsonès en l’escolarització inclusiva de l’alumnat amb necessitats de suport educatiu, aplicant programes específics de suport directe a alumnes i docents.\nL’escola d’avui és la societat de demà\nEls nostres professionals del CEEPSIR donen suport als mestres i escoles per la incorporació i manteniment a les aules, d’alumnes amb necessitats educatives especials\nObjectius de l'equip CEEPSIR de la nostra escola\nModel educatiu accessible\nDissenyar un model educatiu accessible per a tot l'alumnat amb NEE: presència, participació i progrés. Accessibilitat cognitiva.\nSolucions d'habilitació de l'entorn: aproximació al Disseny Universal (DU) i al Disseny Universal per l'Aprenentatge (DUA).\nFormació específica a la comunitat educativa: professionals i famílies.\nIntervenció i estimulació\nPropostes d'intervenció en estimulació basal i multisensorial.\nCompartir i adaptar recursos, materials i estratègies metodològiques.\nPropostes per a la millora de la mobilitat, la conducta, la comunicació, l'autonomia, la participació i el progrés de l'alumnat dins la comunitat educativa.\nAcompanyar les famílies oferint suport i orientació a les seves necessitats.\nCentrat en les necessitats educatives especials dels infants i joves\nPerfil professional del CEEPSIR\nL'equip està format per diferents professionals que fan un abordatge multidisciplinari des de diferents àmbits d'intervenció. Sempre des d'una perspectiva d'atenció personalitzada i centrada en les necessitats educatives especials dels infants i joves. Els professionals que ens permeten fer aquest abordatge integral són: professionals de la psicologia, fisioterapeutes, mestres d'educació especial, psicopedagogs i logopedes.\nEls centres educatius poden accedir al servei del CEEPSIR a través del professional de l'EAP de referència. Podeu contactar amb l'equip CEEPSIR a través del formulario de contacte.\nEl CEEPSIR ens permet teixir xarxa entre centres i treballar junts cap a l’escola inclusiva\nDirectora de l’EEE Jeroni de Moragas


Valors de Tablao Flamenco Cordobes de Barcelona\nUna lluita per ser la referència de l’autèntic flamenco a Barcelona\nFa ja 45 anys que un temerari i jove guitarrista de nom Luis P. Adame, i una bella i jove bailaora Irene Alba, van desembarcar a una modesta sala de festes de les Rambles de Barcelona, propietat de l’empresari d’espectacles del Paral•lel, Matías Colsada. Una petita sala amb uns atractius finestrals de vidre, una balconada a unes Rambles on no hi havia turisme i on s’esdevenia una intensa vida nocturna.\nLuis P. Adame i Irene Alba, els meus pares, es van proposar convocar en aquell racó de les Rambles als més grans artistes del flamenco. Cal dir que el mateix Camarón va actuar dues vegades en aquell petit indret, temple del flamenco.\nObservant les Rambles, feia els deures, mentre escoltava cantar a Fernanda i Bernarda, Chocolate, ... Ballar a Farruco, Manuela Carrasco... Més tard, ballava a les nits i estudiava la carrera de Dret als matins. Els meus companys em muraven amb desconfiança i sorpresa al conèixer una doble vida que resultava difícil esbrinar. Realment una doble vida privilegiada que em va permetre veure en primera persona, i a l’escenari d’un autèntic Tablao, a totes les grans llegendes del flamenco.\n45 anys després, la persistència d’en Luis P. Adame i d’Irene Alba s’esdevé en una lluita constant per a crear un espai honest i autèntic per al flamenco de veritat.\nUna lluita, ara potser agreujada, ja que a partir dels anys 90 i atès el boom turístic que va sorgir a Barcelona, per la necessitat de no cedir a la facilitat de les deformacions del flamenco dirigit per al turisme, per a no deixar-se aixafar per la mediocritat i producte miratge dirigits a un turisme desinformat. I també, i cal dir-ho, una lluita envers als mateixos espectadors de la nostra terra, per tal que deixin a un costat els prejudicis generats per tant frau dirigit al turisme, i siguin capaços de veure’ns amb ulls nets i lliures de tanta desconfiança.\n45 anys després, seguim lluitant contra aquests prejudicis envers al flamenco. Llavors eren aquells que identificaven aquest art com quelcom propi de “gent de malviure”, els que no podien entendre que algú que estudiava Dret pogués ballar a les nits flamenco a un local al cor de les Rambles de Barcelona. I ara, passats els anys, intentant fugir d’etiquetes com la de “establiment turístic” pel sol fet d’estar ubicats a les Rambles i dedicar-nos al flamenco. Hi ha qui ignora que es part de la història de la nostra ciutat... una història a la que Tablao Flamenco Cordobes ha aportat i segueix aportant grans moments d’art del més alt nivell possible en el món flamenco.\nPermetin ara que el meu pare Luis P. Adame els expliqui moltes coses interessants d’aquest llarg viatge de 45 anys.


Club Orientació Berguedà: 2013\nEl proper diumenge dia 15 de desembre, el COB i l'Ajuntament de Casserres ens sumem als actes organitzats a favor de la Marató de TV3, i organitzem una cursa d'orientació al municipi de Casserres.\n09:00 h Inscripcions última hora\n10:00 h Sortida primers corredors C1 (base start)\n10:30 h Sortida en massa de tots els participants del C2 i C3\n11:00 h Hora màxima sortida corredors C1\n12:00 h Temps màxim d'arribada de tots els circuits\n* No hi haurà entrega de premis\nC1: unes 20 fites i 6-7 km lineals (marcatge electrònic sportident)\n*Hi haurà fita vista\nC2: unes 20 fites score (marcatge tradicional tarja de paper)\nC3: unes 10 fites score (marcatge tradicional tarja de paper)\nLloc de quedada: Plaça Santa Maria\nCasserres, fet per Pau Llorens, 50% urbà - 50% bosc. Tres tipus de zones: una rústica de camps abandonats, una de verds impassables i una de blanc amb pedres i bona visibilitat. Tota la part de bosc amb bastant desnivell.\nInscripcions anticipades fins dijous 12 de desembre, per tal de poder fer una estimació dels mapes a imprimir. Cal que ompliu el següent formulari:\nINSCRIPCIÓ CURSA MARATÓ CASSERRES\nInscripcions anticipades tancades.\nUs podeu inscriure el mateix dia (veniu d'hora per assegurar-vos mapa)\nEl preu/donatiu serà de 5 € per persona (independentment de què sigui soci del COB o no), a pagar el mateix dia de la cursa. Qui ho desitgi podrà fer un donatiu més gran. Tots els diners recaptats seran per la Marató de TV3.\n- Dutxes al pavelló esportiu municipal.\n- Venda d'entrepans a 5€(la recaptació també anirà per la Marató de TV3).\n- Jocs per nens + altres activitats de la Marató (BTT, caminada, etc)\nPublicat per Berguedà-O a 14:43\nCampionat de Catalunya de BTT-O! Cursa popular en BTT i a peu\nJa la tenim aquí! La cursa més esperada de l'any pels amants de la bicicleta i de l'orientació.\nL'Ajuntament d'Avià, la Federació de Curses d'Orientació de Catalunya i el Club Orientació Berguedà organitzem el proper diumenge 3 de novembre el Campionat de Catalunya de BTT-O.\nParal·lelament s'organitzarà una cursa d'orientació popular en BTT i una altra a peu. La cursa a peu tindrà el format de rogaine.\nI atenció: hi haurà curses infantils per tal que els més petits s'ho passin d'alló més bé!\nPublicat per Berguedà-O a 14:31\nCrònica i resultats Nocturna Aguilar de Segarra\nEl passat 14 d'agost es va disputar la primera cursa d'orientació nocturna d'Aguilar de Segarra.\nAmb les últimes llums del capvespre de la vigília de Santa Maria una seixantena d'orientadors van engegar els seus frontals per tal d'aconseguir fer el seu recorregut amb el mínim de temps possible.\nAmb un mapa nou, sense llum de dia, i amb un terreny amb un sotabosc més exigent que de costum, els circuits van resultar ser un pèl més durs i tècnics del què estem acostumats en una popular.\nDe totes maneres, les bones sensacions que ens van expressar la majoria de corredors ens il·lusiona per tornar a fer una cursa en aquest paratge ben aviat.\nBenet Totusaus i Ampa Gil es van proclamar guanyadors en el C1, Roger Solé i Cristina Rotxés en el C2 i Tatiana Karpelson i Maxim Karpelson en el C3.\nEn acabar la cursa tots els participants podien relaxar-se en el magnífic espai de la piscina municipal, banyar-se a la llum de la lluna i gaudir d’una bona botifarra. Els premis també van ser un tot un luxe, ja que es tractava d’uns magnífics lots de productes de la terra, tot gentilesa de l'Ajuntament d'Aguilar de Segarra.\nEl COB està satisfet amb la participació d’aquesta cursa, tenint en compte l'època de l'any i poca previsió de corredors.\nResultats C1 / Resultats parcials C1\nEn el següent enllaç teniu el mapa + recorregut del vencedor del C1 (circuit llarg i difícil), en Benet Totusaus.\nDes del COB volem donar les gràcies a l'Ajuntament d'Aguilar de Segarra per les facilitats i ajudes que hem rebut per part seva. I naturalment també a tots els participants.\nI us recordem que Aguilar de Segarra té un circuit d'orientació permanent a la vostra disposició per tots aquells que no vau poder venir o per aquells que vulguin entrenar o senzillament pels que vulguin passar una estona divertida.\nPublicat per Berguedà-O a 15:54\nCursa Popular Nocturna Aguilar de Segarra\nL'Ajuntament d'Aguilar de Segarra i el COB us presentem la primera edició de la cursa d'orientacio nocturna d'Aguilar de Segarra. La data, dimecres 14 d'agost, i el format, nocturna!\nEls qui no heu provat mai les curses d'orientació aquesta és una bona oportunitat; i pels fanàtics, no perdeu aquesta magnífica oportunitat per preparar el Campionat de Catalunya nocturn.\nVeniu a gaudir de l'orientació a només 20 minuts en cotxe des de Manresa!\nI no oblideu el frontal!\nPublicat per Berguedà-O a 0:06\nPau Llorens al JWOC 2013\nEl casserrenc del COB Pau Llorens ha estat seleccionat per la FEDO per participar amb la selecció espanyola al JWOC (Junior World Orienteering Championchips), o el què és el mateix, el Campionat del Món Júnior d'Orientació, que es celebrarà a Hradec Králové (República Txeca) entre els propers 30 de juny i 7 de juliol.\nEl Pau, juntament amb la Maria Illa (COC), seran la representació catalana en aquest mundial, on hi participen 4 nois i 4 noies de cada país.\nFelicitem, doncs, una vegada més, al Pau. Ara toca fer-ho bé. Molta sort!\nSi voleu seguir l'esdeveniment, ho podeu fer al següent enllaç:\nPublicat per Berguedà-O a 15:01\nEsteu preparats? Heu entrenat bé? D'aquí a un setmana i mitja tindrà lloc a Vilada una la segona edició del CATRAID Berguedà, organitzat pel Centre Alpí Gironella i el Club Orientació Berguedà.\nEl raid és puntuable per la Copa Catalana de Raids d'Aventura de la FCOC, i a més, serà Campionat d'Espanya de Bombers.\nInscripcions anticipades fins el divendres 17 de maig a les 23:59h.\nInscripcions amb recàrrec del dissabte 18 de maig al dimecres 22 a les 23:59h.\nNo s'acceptaran inscripcions després d'aquesta data (per impressió de mapa i transport caiacs).\nPublicat per Berguedà-O a 22:16\nTornen els Dos Dies del Berguedà! Els propers 6 i 7 d'abril, a Espinalbet i a Taravil, Farra i COB tornen a unir esforços per oferir-vos dos dies de la millor orientació, en uns terrenys de luxe i amb unes organitzacions immillorables.\nNo us ho penseu més... trobareu circuits aptes per a tothom!\nTrobareu les primeres informacions a:\nPublicat per Berguedà-O a 15:41 Cap comentari:\nRetorn diners loteria Nadal\nTots els afortunats que van comprar loteria de Nadal nostra, que sapigueu que no ens tornarem rics, però sí que ens retornen els diners (4€ per butlleta). I com que actualment tothom posa "pegues" per pagar-los, LA JUNTA del COB ha decidit que la millor manera de retornar els diners és que tothom qui en tingui es dirigeixi a la persona que li va vendre, que aquest li abonarà les butlletes. Recordeu que teniu 3 mesos per fer-ho a partir del 22 de desembre del 2012.\nSi teniu cap dubte us podeu adreçar a orientaciobergueda@gmail.com\nEsperem que aquesta decisió us satisfaci i perdoneu les molèsties ocasionades.\nCampionat de Catalunya de BTT-O! Cursa popular en ...


És l’escudella popular que cada any prepara l’Associació de Dones Adrianes el darrer dijous abans del dia de Nadal, l’acte que enceta les festes nadalenques al barri. Fan escudella per 100 persones i conviden tothom que passi per davant la seu de l’entitat al carrer del Mar. Abans de les vuit del matí ja traginen amb els preparatius i l’olla bullirà durant cinc hores bones. Cap a quarts de dues comencen a servir els bols d’escudella.\nL’endemà, divendres 21, l’Associació de Comerciants de la Mina celebra la Festa de Nadal. Tindrà lloc a l’Espai Cultural Font de la Mina a partir de les cinc de la tarda. A més de la visita del Pare Noel, pels més petits hi haurà tallers infantils de decoració nadalenca, es farà cagar el tió i berenaran xocolata desfeta amb melindros. El grup de dansa “Dulce Canela” de l’Associació Amics del Besòs presentarà els seu repertori de ball. Durant la festa del comerç per Nadal es farà lliurament d’una placa de reconeixement a dos comerciants del barri que s’han jubilat recentment, i es donaran a conèixer els guanyadors del VIII concurs d’aparadors i del II Concurs de pastissos, a qui es farà entrega de premis.\nTambé organitzen un concurs, en aquest cas, de decoració de portals i escales, l’Equip de suport a les comunitats de veïns. S’hi pot inscriure qualsevol grup de veïns fins dilluns dia 17 de desembre a les oficines del servei (carrer del Mar, 12). El jurat valorarà especialment l’originalitat i creativitat del treball, si s’han utilitzat materials reciclats, i que hi participi el major nombre de veïns de la comunitat. Els premis són de 50€ pel primer, 30€ pel segon i 20€ pel tercer.\nPer la seva banda, els serveis del Consorci participen d’aquestes activitats com els concursos, per als quals poden ser bons candidats a guanyar premi. D’altra banda, han preparat festes per fer cagar el tió amb el grup de famílies de la Capsa dels Jocs i Fem Família, i sortides a la Fira de Santa Llúcia de Barcelona i al Festival Adrilàndia de Sant Adrià, on aniran el dia 4 de gener.