Criant dinosaures catalans - LA MIRA - Magazín\nCriant dinosaures catalans\nAl peu de l’Albera hi ha un Parc Juràssic real. Sense la tenacitat empordanesa, les descendents dels arquelosaures, les tortugues, ja s’haurien extingit d’arreu. Milers d’anys després continuen i es crien, unes criatures amb molt passat i futur incert\nper Mireia Domènech i Bonet\nAquí la tenim: la tortuga de l’Albera, amb aparença encara d’animal juràssic, ha sobreviscut a l’extinció. (Fotografies de Jordi Borràs Abelló)\nExplica la mitologia grega que Quelona era una noia que no va presentar-se al casament de Zeus i Hera. Hermes, el missatger dels déus de l’Olimp, l’havia convidada juntament amb altres humans, animals i déus. Diu que la plantada de la jove als déus el dia del seu enllaç va ofendre tant, que Hermes va baixar a la Terra per llançar-la al riu, a ella i la casa on vivia. Així, transformada en tortuga, Quelona viuria sempre arrossegant-se, i duent casa seva a sobre, com una llosa. Amb els càstigs divins, ja se sap: no perdonen i es fan eterns.\nFa 210 milions d’anys que les tortugues es passegen per la capa de la Terra. Ja ho feien entre dinosaures gegants. I avui, tot i el perill d’extinció, segueixen formant part del paisatge i la fauna autòctons catalans\nFos com fos, ja fa 210 milions d’anys que les tortugues es passegen per la capa de la Terra, segons els estudis científics. Ja ho feien entre dinosaures gegants. I avui, tot i el perill d’extinció, segueixen formant part del paisatge i la fauna autòctons catalans més salvatges. Només cal veure la curiositat i la tendresa que desperten els vídeos que circulen de les petites tortugues marines acabades de néixer. Corren instintivament per la sorra d’alguna platja davant de mirades estupefactes i telèfons mòbils. Curiosament, avui en dia és a cop de pantalla com l’eclosió sobtada de vida recorda sovint a l’home que no és l’únic ésser viu del planeta. I descobreix que, lluny de la primavera, és a les portes de la tardor quan estan sortint de l’ou centenars de tortuguetes autòctones.\nEstan a punt de sortir... El CRT de l’Albera es dedica a la cria i conservació d’espècies autòctones de tortugues en perill d’extinció.\nA la serra de l’Albera, situada a l’extrem oriental del Pirineu entre la Jonquera i Portbou, l’any 2000, un grup de joves va actuar a temps contra l’extinció de la tortuga mediterrània\nMitjans i curiosos evoquen sobretot les tortugues marines. Però pocs es fan ressò del gran miracle que s’ha obrat a casa nostra amb les de terra i aigua dolça: la tortuga mediterrània, la d’estany i la de rierol. Una història que comença al nord, territori d’irreductibles. A la serra de l’Albera, situada a l’extrem oriental del Pirineu, entre la Jonquera i Portbou, el 1983, un grup de joves va actuar a temps contra l’extinció de la tortuga mediterrània. I van emprendre una missió que capgiraria les seves vides: recuperar dinosaures catalans abans que desapareguessin del tot per poder així repoblar terres gironines i més enllà, on l’activitat de l’home ja les havia extingides.\nEl científic Joaquim Maluquer, el pare de l’herpetologia catalana, va publicar el 1919 el tractat Les tortugues de Catalunya però no hi feia cap referència a la tortuga mediterrània. Fins a principis dels anys vuitanta, en l’àmbit científic se’n desconeixia, doncs, l’existència, tot i que els habitants de l’Albera hi convivien als boscos. És la dècada durant la qual es funden les primeres entitats naturalistes a Catalunya, entre les quals la IAEDEN, essencial per a la defensa i l’estudi del medi ambient a l’Empordà. Un dels seus socis fundadors és Joan Budó, un jonquerenc fins al moll de l’os que en aquell moment, amb altres joves interessats en la conservació de la natura a l’Albera, posa el focus sobre la tortuga mediterrània.\nEn Joan Budó mostra les diferències entre una tortuga sana i una de crescuda en captivitat, mal alimentada.\nLa idea semblava tan simple per als joves com titànic el projecte de dècades que els esperava: fer una crida als veïns dels pobles, criar-les i reintroduir-les al mateix entorn\n“Ens preocupava que n’hi havia poques. I com que alguns d’aquells nanos de divuit o dinou anys n’havíem tingut a casa dels avis, vam crear el grup d’estudi i protecció de les tortugues dins de la IAEDEN. Vam començar a fer petits treballs de camp, de seguiment, de cens, per veure com estava la tortuga. Però nosaltres no en teníem cap experiència, ni pràcticament tampoc n’hi havia de científica en l’àmbit europeu, fora d’algun estudi a Grècia. Per sort, a la Universitat de Montpeller hi vam localitzar per carta el professor Marc Cheylan, que havia fet la tesi doctoral sobre la tortuga mediterrània a Còrsega. Va ser clau per orientar-nos: es va interessar pel que fèiem, ens va venir a veure, ens vam engrescar i vam decidir crear un centre de cria de la tortuga. Vam fer una crida a la gent d’aquí, de l’Albera, perquè ens cedissin les seves tortugues, les que tenien als patis i jardins de casa, la qual cosa era habitual.” La idea semblava tan simple per als joves com titànic el projecte de dècades que els esperava: fer una crida als veïns dels pobles de la zona, criar-les i reintroduir-les al mateix entorn, en llocs on poguessin viure.\nI així va néixer a Garriguella el Centre de Reproducció de Tortugues de l’Albera (CRT), que avui estudia, conserva i cria les tortugues autòctones del país amenaçades. Principalment, la tortuga mediterrània (de nom científic Testudo hermanni hermanni), la tortuga de terra aquí coneguda com a tortuga de l’Albera, però també dues espècies de tortugues d’aigua dolça igualment locals: la d’estany (Emys orbicularis) i la de rierol (Mauremys leprosa). A més a més, el Centre col·labora en la recuperació d’altres espècies del món també en perill.\nEns ho explica en Joan Budó: el 1994, l’equip del CRT va agafar els deu darrers exemplars de tortuga d’estany que existien al territori per criar-les en captivitat i recuperar l’espècie abans que desaparegués.\nEra un temps en què tot estava per fer i refer, i naixia una consciència ecologista entre el jovent del país. “Aquí a l’Empordà, com a Mallorca o a Menorca, les tortugues eren uns animalets que la gent dels pobles i masos trobava al bosc, tenia un temps als patis de casa, i quan naixien noves tortugues les alliberaven. Era aquesta relació amb la natura. No és un animal que s’hagi menjat mai, per exemple, a diferència de Castella o de certs llocs de la Península, on tradicionalment s’havien menjat llangardaixos. Aquí hi havia una convivència, formaven part de l’entorn. Ara tot això està prohibit. La tortuga que tenim a l’Albera, la tortuga mediterrània, és una espècie protegida, en perill d’extinció, i no es pot tenir en captivitat”, recorda a tots els visitants del CTR, on avui treballa en Joan Budó.\nAra fa trenta anys, en Juanitu no era només un noi que s’interessava per l’Albera, en mesurava la pluja i la neu que hi queien o documentava plantes, minerals i fins i tot antigues mines de la zona. També travessava el món amb més excursionistes intrèpids jonquerencs per enfilar-se al cim més alt d’Amèrica (Aconcagua, 6.950 m). Amb el temps, aquest apassionat de la natura ha esdevingut un dels principals estudiosos actuals de la flora, la fauna, el paisatge i fins i tot l’arqueologia de l’Albera. Vestit de verd i de color terrós, amb samarreta i bermudes, com a punt per guiar-te en una exploració d’aventura, rep amb el mateix entusiasme tant locals com turistes, amb explicacions adaptades a petits i grans. Entre curiositats i anècdotes, tothom s’endinsa en el món de les tortugues i aconsegueix despertar-ne la fascinació. Orgull per la terra i perseverança perquè tot el que li és propi perduri. Tota una manera de ser. No tingueu cap dubte que si algun dia Catalunya hagués de desaparèixer, l’Empordà i la seva gent serien l’únic que hi perviurien.\nLes tortugues viuen en espais totalment naturalitzats al Centre, per tal que en ser alliberades estiguin totalment acostumades al seu hàbitat salvatge.\nEl 1986, un dia, els van robar totes les tortugues. Aquest no va ser un incident aïllat ni fortuït\nDe Carlemany a la tortuga\nL’espai de Garriguella on avui està situat el CRT en realitat era propietat del Bisbat de Girona, a la finca de la Mare de Déu del Camp, amb una capella erigida per l’emperador Carlemany, segons la tradició. Estava abandonada i l’any 1993 la va cedir ad eternum a l’Associació Amics de la Tortuga de l’Albera per instal·lar-hi el Centre. No sempre ha estat aquí, però. Anteriorment, el 1984, van posar en marxa un primer centre de reproducció de tortugues de l’Albera a Vilamaniscle, un llogaret més amunt de l’actual CRT. Els van deixar una parcel·la al costat d’una masia. I van començar realitzant treballs de seguiment i d’estructura de població de l’Albera, sense visitants. Fins que de sobte, el 1986, un dia, els van robar totes les tortugues. Aquest no va ser un incident aïllat ni fortuït.\n“Hi ha molta màfia de compravenda de fauna salvatge, encara ara, no només llavors. Ara mateix aquesta tortuga està valorada en 300 o 400 euros al mercat negre”\nEn Joan Budó ho té clar. “Hi ha molta màfia de compravenda de fauna salvatge, encara ara, no només llavors. Ara mateix aquesta tortuga està valorada en 300 o 400 euros al mercat negre. Com més escàs és un animal i més protegit, més valor té al mercat negre. Hi ha friquis que paguen per un llangardaix del Pacífic o una tortuga de l’Albera. Sobretot al nord d’Europa: nord de França, Bèlgica, Alemanya… Tenen molta tirada a tenir rèptils en terraris, els fascina. I hi ha molt de mercat. Les màfies europees de fet són sobretot alemanyes, txeques o eslovaques. Les primeres que vam tenir ens les van robar per endur-se-les i vendre-les cap allà.”\nAquell fatídic 1986 va estar marcat també per l’incendi més devastador que es recorda a l’Empordà. Durant cinc dies, les flames van arrasar més de 26.000 hectàrees de la serra de l’Albera. “Va ser terrible, va quedar tot cremat. I nosaltres, com a part de la IAEDEN, vam reclamar a l’Administració que es fes responsable de la gestió de l’espècie. Nosaltres ajudarem amb tot, els vam dir; ara bé, és la Generalitat qui se n’ha de fer responsable. Vam insistir-hi però no en varen voler saber res. I com que en aquest grup érem quatre, vam decidir tirar endavant i crear l’Associació Amics de la Tortuga de l’Albera com a entitat específica per a aquest tema.” A vegades d’un gran mal en surt un gran bé, que diu la dita. En aquest cas, els dos desenllaços fatídics i la manca de compromís institucional els van fer fer el pas definitiu cap al futur.\nI aquí el fruit del treball d’aquells joves apassionats per la tortuga de l’Albera que van decidir llançar-se a salvar l’espècie i treballen al CRT.\nI aquest demà és el de dues persones contractades per l’associació que treballen al CRT. I les universitats d’arreu del país hi envien estudiants en pràctiques amb formació específica. En el moment de la creació del centre, però, no era així. Un era arquitecte tècnic; un altre, advocat... La natura era la passió de tot aquell jovent als anys vuitanta. Però en un temps sense parcs naturals a Catalunya ni conservació de l’entorn, ningú es plantejava estudiar Biologia a la universitat. Amb els anys es van formant i especialitzant aquells primers herpetòlegs experts en tortuga mediterrània del país.\nAl Centre hi viu un grup de 132 tortugues reproductores de tortuga mediterrània de l’Albera: un terç de mascles per dos de femelles, una bona proporció ja que els mascles s’aparellen amb diverses femelles\nViure fins al segle XXII\nEl CRT està instal·lat a l’antic hort de la finca, que s’ha arreglat per reproduir l’hàbitat natural de la tortuga. El futur és ampliar-lo una mica més amunt, si els recursos ho permeten, amb un terreny que ha comprat l’associació amb els estalvis. Al Centre hi viu un grup de 132 tortugues reproductores de tortuga mediterrània de l’Albera: un terç de mascles per dos de femelles, una bona proporció ja que els mascles s’aparellen amb diverses femelles. El millor moment per visitar-les és al matí, perquè és quan estan més actives i no s’amaguen tant. Viuen al Centre durant tot l’any, un bon indret per observar-hi aquest espectacle de la vida fins que no tanqui a finals d’octubre. Després, toca hibernació fins a la primavera, quan reobrirà, quan elles es desperten. Cap a l’abril, s’aparellen i la posta és entre maig i juny.\nEl ous que s’esquerden a les portes de la tardor corresponen als nius fets tres mesos abans, a finals de la primavera. Tenen sexe dos cops l’any, podria ser pitjor. Dues copulacions durant les quals els mascles es passen hores entestats a intentar muntar la femella que hagin triat fins que aquesta es deixi. Res de nou, però amb un detall d’interès: és l’únic moment durant el qual sentireu els mascles emetre sons. No us ho perdeu, si mai teniu l’ocasió de veure’ls. No només fa gràcia, sinó que algú pot arribar a tenir certa sensació de déjà vu.\nLa tortuga de l’Albera és alliberada al cap d’un any i mig de néixer. Si sobreviu, fins als catorze no es podrà reproduir.\nUn cop fet el niu se’n van, i deixen els ous a la seva sort. Tot i que no ben bé, perquè d’altres els vetllaran com si en fossin els pares: l’equip del Centre. “Els anys que no detectem depredació, deixem que neixin al niu. I al setembre, amb les primeres pluges, van naixent les tortugues, unes 300 entre les 80 femelles que tenim aquí. I les recollim totes per protegir-les, perquè a fora els esperen brots verds d’herba fresca però també molts depredadors. Hi ha la fagina (un tipus de mustela) que si detecta les postes les devora. Però també les garses, que ho aprenen molt ràpid i s’asseguren així el menjar. Una garsa està pendent d’on fa el niu la tortuga i se’n recorda. També el llangardaix és un gran detector de nius de tortuga. El senglar, la guineu i el teixó són mamífers depredadors també. Tenen la closca cartilaginosa fins que tenen set o vuit anys, que se’ls va ossificant i es converteix en os. Per tant, tots els animals carnívors de la zona se les cruspeixen com si res, si es troben cries fins que no són una mica grans”, narra en Joan Budó.\n“Les tortugues pesen uns quatre grams en néixer, i podran arribar a fer-ne 900; es mantenen fins a uns divuit o dinou centímetres de closca. Però poden viure setanta o vuitanta anys”\n“Per tant, si detectem depredadors, com que estem tot el dia pendents d’on posen els nius, agafem els ous i, o bé els posem en incubadora, o els trasplantem en un lloc protegit… I quan neixen, portem les cries al que anomenem «la nurseria» fins que tenen un any o any i mig, que és quan les alliberem. Hi ha molta depredació a la natura, les podríem tenir més temps al CRT. Malauradament, amb naixements de 300 en 300, no podem tenir 1.200 tortugues acumulades. Per això les alliberem a l’any i mig. Pesen uns quatre grams ara en néixer, i podran arribar a fer-ne 900; no creixen més que això, es mantenen fins a uns divuit o dinou centímetres de closca. Però poden viure setanta o vuitanta anys”, torna a fer veure ell.\nJa el 1903, a les excavacions de l’obra del Parc Güell es va descobrir, en una cova de 600.000 anys, un fòssil d’una tortuga de terra molt similar a la tortuga mediterrània que habita l’Albera\nLa recuperació d’una espècie en perill d’extinció no és una tasca fàcil, i menys en el cas de les tortugues. És un plantejament a llarg termini. Perquè una tortuga que neix ara no es podrà reproduir fins d’aquí a catorze anys. Per tant, per fer dues generacions cal esperar uns trenta anys. Tot just ara s’estan començant a recollir els primers fruits de la feinada iniciada als vuitanta. De fet, tots els fòssils de tortugues que es conserven a Catalunya s’assemblen força. Ja el 1903, a les excavacions de l’obra del Parc Güell es va descobrir, en una cova de 600.000 anys, un fòssil d’una tortuga de terra molt similar a la tortuga mediterrània que habita l’Albera. Històricament s’ha situat les tortugues en la tipologia dels rèptils. Però algunes teories científiques més recents a partir de la seva evolució biològica i genètica les classifica com a arquelosaures, com els dinosaures, els cocodrils i les aus.\nCada any neixen 300 tortugues mediterrànies al Centre. Podran arribar als vuitanta anys, al voltant de segle.\nEspoli per una moda\nNo només es troben tortugues mediterrànies al Principat. També viuen en altres punts dels Països Catalans. A les Illes hi van ser introduïdes “tot just” fa entre uns 3.000 i 3.500 anys. A Mallorca, de fet, hi ha tortuga mediterrània pràcticament per tota l’illa, sobretot entre Manacor i Alcúdia. També és habitual al nord de Menorca, però en canvi al sud les que hi viuen tenen un haplotip genètic italià. A Mallorca i a Menorca afortunadament és abundant encara ara. Perquè les Illes ecològicament són diferents. El clima és idoni, amb poca pressió humana, ideal per a un herbívor sense depredadors: ni senglar, ni guineu, ni teixó, ni fagina, que són els quatre grans depredadors. La gent del territori hi ha conviscut tota la vida, com a l’Empordà.\nA l’Albera, la tortuga mediterrània hi havia quedat aïllada de fa milers d’anys. Però el registre històric i paleontològic indica que havia estat present al Garraf, al Montsant i a la plana de la Galera\nA l’Albera, la tortuga mediterrània hi havia quedat aïllada de fa milers d’anys. Però el registre històric i paleontològic indica que havia estat present en altres indrets del país: al Garraf, al Montsant i a la plana de la Galera, és a dir que n’hi havia hagut. I per tant l’acció del CRT és per a la conservació, per a la cria i la reintroducció, al parc natural de l’Albera. Però a més, conscients d’aquesta extinció al territori, des de fa vint anys les van reintroduint al parc natural del Garraf i al del Montsant. La tortuga mediterrània és un animal de la nostra fauna salvatge, com podria ser un eriçó, una serp o un llangardaix.\nLa pressió antròpica —pressió de l’activitat de l’home amb l’agricultura, la construcció, etc.— sens dubte va incidir en la seva desaparició fins a la pràctica extinció, amb els incendis i altres factors. Però era un animal més i la gent que hi convivia tranquil·lament al territori no en feia cas. Fins que arriba la moda. I amb la moda, l’espoli. Així ho explica en Joan Budó, que durant anys ho ha investigat. “Calculem que va ser a partir dels anys vint quan es posa de moda convertir aquesta tortuga fins aleshores salvatge en un animal en captivitat. Probablement la moda va començar al Maresme, amb les cases de la gent de Barcelona que hi tenia residència amb jardins. Tenim aquesta hipòtesi perquè al Maresme és on sabem que hi ha hagut més tortugues en captivitat de tot Catalunya. Estem parlant d’uns anys en què no hi havia cap mesura de conservació ni de protecció de la natura.”\n“Un avi de Vilamaniscle ens va explicar que quan ell era petit venien uns homes amb uns gossos ensinistrats a buscar tortugues. En un parell de dies se n’enduien 200 o més. Eren les que després es venien a Barcelona”\nUn animalet tranquil, simpàtic, que no mossega ni fa pudor, fa gràcia de veure com es passeja, pot estar amb nens i es pot tocar i agafar sense cap perill. L’animal de companyia ideal, vaja. Amb la moda, va començar a haver-hi demanda. Cada vegada més. “Un avi d’aquí de Vilamaniscle ens va explicar que quan ell era petit venien uns homes amb uns gossos ensinistrats a buscar tortugues per la muntanya. En un parell de dies se n’enduien 200 o més. Eren les que després es venien a Barcelona i en diversos mercats setmanals també. D’aquí ve la tradició de vendre tortugues a les Rambles, a Barcelona. La moda va anar a més i el boom va ser als anys cinquanta i seixanta. Es van acaparar desenes de milers de tortugues no només a l’Albera, sinó probablement també dels quatre racons del país on encara en quedava alguna. Fins que arriba un moment que a causa d’aquest espoli i dels incendis, la tortuga mediterrània pràcticament desapareix de Catalunya i ja no sortia a compte pujar-ne a buscar a l’Empordà. Però la moda continua. I què es fa? Es comença a «importar» des de Mallorca.”\n“A Mallorca hi havia un personatge, anomenat «el Sifoner», als anys seixanta, que pel que en sabem distribuïa les gasoses i els sifons, i a més a més els pagesos li donaven tortugues que ell pujava al vaixell i cap a Barcelona. I reproduint l’espoli, les cases bones catalanes es van començar a omplir de tortugues mallorquines. Per sort, l’any 1986 es va acabar la comercialització i des d’aleshores la tinença ja no és permesa. Hi havia, però, milers de tortugues a les cases en captivitat. I què va fer la gent? Doncs se’n va anar desfent, deixant-les anar o portant-les a centres de fauna. Algunes ens van arribar a nosaltres. I són aquestes tortugues les que estem reintroduint al Garraf i al Montsant, on n’hi havia hagut i s’havien extingit del tot.”\nLa tortuga d’estany hiberna sota l’aigua. Amb un batec del cor al dia i poc oxigen a la sang en té prou per passar l’hivern.\nVida juràssica en espai naturalitzat\nCom tota la fauna mediterrània, al matí és quan les tortugues estan més actives, mengen i surten. A partir de la una del migdia, sobretot a l’estiu, tendeixen a amagar-se més per la calor. Val la pena tenir-ho en compte abans d’anar a descobrir les tortugues mediterrànies a Garriguella, al CRT. “Surten a beure amb els aspersors de bon matí. I per començar els donem dues varietats de pinso: a base de cereals i a base de compostos vegetals. Els anem combinant i els posem com a complement enciam, cogombre, tomàquet... Tenim molt estudiat tant el seu espai vital com la seva alimentació; ja hem identificat 57 classes de plantes diferents. De fet, un dels problemes que cometen els qui tenen tortugues en captivitat és d’alimentació, justament. Perquè sovint només els donen enciam. I queden totalment deformades de la closca, amb bonys.”\n“Quan vegeu una tortuga amb bonys és que ha estat mal alimentada. És una tortuga que segurament des de petita ha viscut al terrari d’algú que se la va trobar a la muntanya o la va comprar”\nMentre parla, en Joan Budó està ajupit cercant alguns exemplars per mostrar-los a la càmera d’en Jordi Borràs, que xala. Delicadament, n’agafa una plena de bonys. “Quan vegeu una tortuga amb bonys és que ha estat mal alimentada. És una tortuga que segurament des de petita ha viscut al terrari d’algú que se la va trobar a la muntanya o la va comprar, no es va informar gens, i li va anar donant només enciam. Se l’ha alimentada malament, ha crescut malament i, és clar, ha quedat mal formada. Es veu clarament quan la comparem amb una tortuga que ha tingut una dieta equilibrada.”\nLes tortugues de terra es reconeixen més fàcilment, amb colors verds i grocs, que identifiquem millor. Les dues espècies autòctones d’aigua, igualment amenaçades, també són fàcilment identificables. La tortuga de rierol és fosca, amb línies ataronjades al coll i les potes, i una taca taronja al cap. I la tortuga d’estany, en canvi, és més negrosa, amb línies i punts grocs. Amb la contaminació dels rius, aquesta darrera ha estat a punt d’extingir-se. Necessita aigua d’estany neta, amb vegetació aquàtica que li permeti alimentar-se i amagar-se dels seus depredadors. Són tortugues carnívores, mengen larves i peixets, a banda de plantes. Com passa amb les granotes, fan la hibernació sota l’aigua. Un batec de cor al dia, i amb el poc oxigen de la sang ja és suficient.\nHi ha qui té encara tortugues en captivitat a casa malgrat que està prohibit, i qui les ha alimentat només a base d’enciam. La mala alimentació els en deforma totalment la closca.\nL’any 1994, l’associació en va capturar els darrers deu exemplars que habitaven a la conca del Ter. Les van detectar prop de Torroella de Montgrí. “N’havíem estat fent seguiment, i anava baixant el nivell de població fins a nivells alarmants. No sabíem què fer. I ens vam decidir. Eren els deu últims. Afortunadament eren vuit femelles i dos mascles, i vam poder començar la cria en captivitat. Avui encara són al Centre com a grup reproductor. Tenen uns cinquanta anys. I viuen en l’aigua totalment naturalitzada, la mateixa que trobarien a l’estany. Fins i tot amb els nenúfars també autòctons, de l’últim reducte dels nenúfars que romanien al riu Fluvià. Ara ja no en queden, de nenúfars autòctons. Tot el que hi ha de nenúfar que es veu arreu de Catalunya és exòtic, excepte potser en algun racó de l’Ebre. Hi vam afegir un grup que vam localitzar a l’estany de Sils, que és on hi ha la millor població de la tortuga d’estany a Catalunya. I a partir d’aquí vam poder fer-ne els arbres genealògics per aparellar les diferents tortugues de manera que no tinguin consanguinitat.”\n“A partir d’aquelles deu tortugues, ara en portem 700 d’alliberades. Les hem alliberat entre els parcs naturals de l’Empordà i del Baix Ter, així com a l’estany de Banyoles i en diversos rius. Ja havien desaparegut d’aquests indrets”\n“A partir d’aquelles deu, ara en portem 700 d’alliberades. Les hem alliberat entre els parcs naturals de l’Empordà i del Baix Ter, així com en alguns punts de l’estany de Banyoles i de diversos rius de les nostres comarques. Ja havien desaparegut d’aquests indrets. La capacitat de reproducció varia, però cada any n’anem alliberant. I des de fa tres o quatre anys ja detectem tortugues nascudes allà, filles de les que hem alliberat. Totes les que alliberem són amb microxips i marcades. Ara fa uns dies en van portar una que es va trobar als aiguamolls, i gràcies al microxip vam saber que era nascuda aquí l’any 1998. Un mascle fantàstic alliberat el 2000, de 22 anys avui. No tenen tants depredadors, perquè és una tortuga aquàtica: llúdrigues i després ocells de pota llarga com el bernat pescaire o la cigonya, que van picant i picant dins de l’aigua i s’atipen de valent.”\nLa tortuga de l’Albera s’ha convertit en un símbol del territori a l’Empordà. Avui ningú a la comarca en permetria un segon espoli.\nAlliberar vida salvatge\nA mesura que es van criant, les tortugues es reintrodueixen en diverses zones de manera que puguin repoblar el seu hàbitat primitiu i l’espècie pugui seguir recuperant-se de manera natural. Els alliberaments són constants cada estiu. Només a Banyoles, ja s’han alliberat més de 160 tortugues d’estany des del 2008. Tot just en néixer, les tortugues d’aigua ja s’hi llancen i comencen vida en l’ecosistema aquàtic. De fet, els experts indiquen sempre que si mai hom té la sort de topar-se amb el naixement tortugues a la natura és crucial no estressar-les i no permetre que ningú trepitgi el rastres que deixen. I si hi ha persones al voltant, és recomanable protegir-les avisant els agents rurals al 112, tant en el cas de tortugues marines com d’aigua dolça.\nLa tortuga de rierol és l’altra espècie autòctona, també amenaçada però menys que la d’estany. La seva àrea de distribució va des del nord del Marroc fins just l’altra banda de l’Albera. Arriba fins a la Catalunya Nord, amb una petita població a la riera de Banyuls i al Tec, al Voló. A partir del grup reproductor del CRT ja s’han alliberat unes 600 cries. Entre les dues espècies d’aigua que s’estan recuperant no es barregen. Pràcticament no comparteixen hàbitat, es toleren bé i cadascú té el seu nínxol. A algunes de les més grosses, per algun projecte de recerca de radioseguiment, se’ls col·loquen uns transmissors.\nA l’entorn natural, en col·laboració amb el parc natural de l’Albera, es fan censos de tortuga mediterrània salvatge de manera que se’n pot estudiar l’evolució, la ràtio de mascles i femelles, els nius, la proporció de joves i d’adults… L’alliberament va acompanyat, doncs, de l’observació i l’estudi, tot per sostenir la repoblació del que era la darrera població ibèrica de la tortuga mediterrània. I més enllà de l’Albera, els espais naturals protegits de les comarques gironines són els grans beneficiats de l’acció del centre.\n“Aquí la gent té aquest sentiment de gelosia, ja no deixarien que algú s’endugués tortugues com havia passat. Es té consciència que la tortuga s’ha de conservar i protegir, que ha d’estar a la muntanya i no a casa”\nPer sort, hi ha més consciència de protecció de la natura i la fauna. I la tortuga mediterrània s’ha convertit en un símbol del territori a l’Empordà. “Aquí la gent té aquest sentiment de gelosia, ja no deixarien que algú s’endugués tortugues com havia passat. Es té consciència que la tortuga s’ha de conservar i protegir, que ha d’estar a la muntanya i no a casa. Tenim uns 1.500 escolars que passen cada any pel centre, desenvolupem diferents programes escolars, ho enfoquem per edats. Des de nens més petits fins a grups universitaris. Hi ha un grup d’universitaris alemanys que venen cada any a Catalunya i durant vuit o deu dies fan visites des del Pirineu fins a les illes Medes. Els encanta tanta diversitat biològica a les comarques gironines.”\nLa tortuga fascina, especialment els petits. Fins al punt que quan surten del Centre a vegades diuen als pares: “En vull una, compreu-me’n una!”. I aquí és on entra en joc l’educació clau de la família. A Garriguella poden comprar-los una tortuga de peluix, un conte... Però és el moment de recordar que són animals i per què no es poden tenir a casa. En un primer moment les criatures es poden decebre, però els arguments els entenen de seguida.\nLes tortugues autòctones alliberades veuen el seu hàbitat, la seva vegetació i la seva alimentació amenaçats per tortugues invasores, com les anomenades tortugues de Florida.\nNo compreu tortugues!\nUna de les principals problemàtiques afegides els darrers anys és l’aparició d’espècies invasores. Sobretot d’una: la coneguda com a tortuga de Florida, la més invasora de totes. “És un drama, perquè la gent no n’és conscient. N’han comprat i comprat, i les deixen anar. Com funciona? Compro la tortuga, la tinc set o vuit anys a casa, no puc més. I on la deixo anar? On pot estar bé? En un lloc que sigui un hàbitat natural, protegit, amb altres tortugues. Total, un desastre. Els espais naturals protegits fan efecte crida per a qualsevol tipus de fauna. El que hauria de fer la gent és no comprar tortugues. No comprar-ne.” Els parcs naturals, com el dels Aiguamolls de l’Empordà, farien bé d’insistir a qualsevol visitant dels perills que suposa l’abandonament de qualsevol espècie exòtica en el que no és el seu hàbitat. Que sigui natura no vol dir que sigui adequat per a qualsevol espècie.\n“Vam calcular que només a Catalunya es venien unes 60.000 tortugues de Florida anualment, entre 2008 i 2012. I el volum de negoci no són els deu o dotze euros per tortuga. És tot el manteniment del darrere: el menjar, l’aquari, els escalfadors...”\n“Nosaltres posem trampes des de l’any 2013, perquè justament competeixen amb les tortugues de l’estany, que són les que estan amenaçades. Aquí n’hem caçat unes 600. N’està prohibida la comercialització des del 2012. Va ser titànic convèncer les autoritats europees, perquè el volum de negoci era molt gran. Vam calcular que només a Catalunya es venien unes 60.000 tortugues de Florida anualment, entre 2008 i 2012. I el volum de negoci no són els deu o dotze euros per tortuga. És tot el manteniment del darrere: el menjar que venen les botigues, l’aquari, els escalfadors, unes pedres de calç de no-sé-què…, etc. Un volum de negoci d’uns cinc milions d’euros. I és clar, ara, això, extrapola-ho a tot Europa. La pressió que podem fer des del món científic o conservacionista és ínfima comparada amb el lobby de tot aquest negoci.”\n“Al final ho van prohibir perquè es van adonar que amb tants recursos i projectes «Life» que hi dedicaven per revertir això, el que en realitat sortia més rendible a les arques europees era prohibir-les. En un projecte «Life» al País Valencià es van dedicar exclusivament a treure tortugues de Florida. Durant quatre anys, dels marjals entre Alacant i Castelló en van treure 80.000. I les que van quedar-hi, perquè no les detectes totes ni de bon tros. Només que se’n quedin 2.000, la capacitat reproductora és brutal. El 2012 afortunadament es prohibeix la comercialització del gènere de tortuga americana. Però feta la llei, feta la trampa. Ara, com que Europa ha prohibit aquest gènere, el món exportador ha començat a fer el mateix amb dues espècies més, com l’asiàtica, que són les que trobeu si aneu a qualsevol botiga d’animals.”\nLes tortugues asiàtiques que es venen actualment (Ocadia sinensis i Chinemys reevesii) no només representen una competència per a les tortugues d’aigua dolça autòctones amenaçades a l’entorn amb l’hàbitat i el menjar, sinó que a sobre tenen l’agreujant que genèticament són molt properes a la tortuga autòctona de rierol. “El problema que veiem en captivitat és que ja s’hibriden. A la natura, per tant, no tardarà. Per tant, ara torna a començar una batalla des del món conservacionista amb les autoritats europees recopilant treballs científics, etc. I tot això vol temps i recursos. La sort que tenim ara és que avui en dia hi ha més consciència, afortunadament. Però clar, la gent, com que les veu a les botigues, les pot comprar”, ens alerten.\nEl Centre de Reproducció de Tortugues de l’Albera es pot visitar fins a finals d’octubre. Després romandrà tancat uns mesos, hibernant com les tortugues, fins a la primavera.\n“Les tortugues autòctones són més petites i vulnerables. Amb la contaminació dels rius han estat a punt d’extingir-se. Necessiten aigua neta, amb vegetació aquàtica que els permeti alimentar-se i amagar-se dels seus depredadors. Una tortuga invasora com la de Florida representa un perill per a la supervivència de les nostres espècies. Segur que si els pares i padrins que compren tortugues als fills sabessin tot el que el regal representa, a banda de com n’és, de poc ètic, tenir en captivitat un animal salvatge, s’ho pensarien dos cops. Val la pena educar la mainada prevenint-los de com està la tortuga avui aquí. Molt millor apadrinar una tortuga. Ni comprar-les, ni molestar-les si us en trobeu a l’entorn.\nEspècies invasores i exòtiques\nLa de Florida és la tortuga més invasora, però no l’única exòtica. Per això al CRT hi tenen una secció de tortugues exòtiques: confiscades, abandonades, escapades… Algunes es conserven mentre s’intenten recol·locar a Nimes o en altres centres, per manca d’espai. Des de l’estany de Banyoles, els va arribar fa un temps un exemplar de tortuga mossegadora (Chelydra serpentina) de tretze quilos. En pot arribar a pesar quaranta. “Aquesta que vam trobar, d’una queixalada et pot arrancar un dit o destrossar una mà sencera, com més gran es faci”, ens avisen. Una tortuga agressiva i ben diferent de les catalanes. S’havia arribat a comercialitzar a Catalunya, però entre l’agressivitat i el volum se n’han abandonat en espais naturals d’aigua dolça, amb l’empremta i l’impacte que representen per a la fauna autòctona.\nEns crida l’atenció unes tortugues molt més grans encara, amb marques pintades sobre la closca. En Jordi no pot evitar retratar-les amb més curiositat encara. “Per què tenen aquestes marques? Les hi vam pintar nosaltres per poder-les reconèixer. Les primeres que vam tenir les van robar. Pesaven més de setanta quilos. Les havien confiscat al port d’Amsterdam. Era una partida d’una trentena d’exemplars que havien arribat de Dakar. I una parella ens les va dur en dipòsit aquí. Ho vam organitzar de manera que les cries que naixien les enviàvem al Senegal. Col·laboràvem així amb un programa local de recuperació d’aquesta espècie allà. Fins que de nou algú va venir, ens van rebentar la caseta i se les van endur. Una la vam poder recuperar al cap d’un any i mig. L’havien tingut en un soterrani en molt males condicions, pobra. Ens la van dur que havia perdut 25 quilograms i se’ns va morir aquí al cap de pocs dies d’arribar. La segona ens va durar dos mesos més i es va morir. En conservem una filla i ens n’han donat una altra del centre de recuperació de Masquefa com a parella. A veure si es poden reproduir. Tenen uns deu o dotze anys. No són les úniques africanes. Aquella d’allà la van trobar caminant pel carrer, pel mig de Santa Coloma de Farners, ja m’explicaràs”, comenta en Joan assenyalant un exemplar de grans dimensions.\nLa supervivència de les nostres espècies autòctones depèn de tothom. No compreu tortugues ni introduïu espècies invasores. Apadrineu-ne una a l’Albera.\nA l’Alt Empordà ja hi tenim un petit Parc Juràssic. No és el de la pel·lícula, però el supera en heroïcitat dels seus protagonistes, i en la tasca, que està permetent que Catalunya, al segle XXI, conservi encara els seus dinosaures\nA escala global, els científics alerten que amb la nostra actitud, els humans estem condemnant a l’extinció un milió d’espècies animals i vegetals d’aquí a pocs anys. Les modificacions que fem sobre el medi i el canvi climàtic que se’n deriva degraden el planeta. N’esgotem els recursos i la principal perjudicada acaba essent la salut dels mateixos que en contaminem la terra, l’aigua i l’aire. De fet, el programa de medi ambient de l’ONU alerta que s’està esgotant el temps per evitar la sisena extinció massiva. I l’informe Planeta Viu 2020 de WWF revela que només en els darrers cinquanta anys, dos terços dels animals han desaparegut del planeta. Al nostre país ens toca decidir si contribuïm a empitjorar el panorama o col·laborem a salvar-lo. A l’Alt Empordà ja hi tenim un petit Parc Juràssic. No és el de la pel·lícula, però el supera en heroïcitat dels seus protagonistes, i en la tasca, que està permetent que Catalunya, al segle XXI, conservi encara els seus dinosaures.\nMireia Domènech i Bonet\nLa por infantil a la bata blanca\nEstima una feina que li permet conviure amb infants i adolescents. La pediatra Clàudia Coderch veu créixer el present; aquell que volem fort, segur i saludable. I treballa perquè els nens no visquin amb neguit una visita mèdica\nUn ‘pop art’ diví pintant el cel des de Seurí\nA la vall d’Àssua, l’església romànica de Seurí ressuscita al segle XXI amb una explosió de colors que el pintor Santi Moix fa viure com un art etern\n“Les persones tenim dret a buscar noves oportunitats i a intentar canviar de vida”\nDe camí a França, el destí va voler que en Mounir fes una parada a Juneda i s’hi va quedar. Durant tres anys va viure sense papers, però, després de molt esforç, va aconseguir construir tot un nou futur davant seu, a la terra


Sebastià Ordines revela el projecte d’una IGP de Vi de Santa Maria\n"Amb aquesta marca de qualitat sols pretenem dignificar i donar a conèixer i també donar valor al nostre vi"\nEls set cellers santamariers han iniciat els tràmits per crear una marca de qualitat que els identifiqui en el mercat\nLa cara visible del celler 7103 ha concedit una entrevista a la publicació Fora Vila Verd de llarga trajectòria entre els mitjans de comunicació especialitzats en el món de la pagesia. Sebastià Ordines ha revelat un dels projectes de l’associació de cellers radicats a Santa Maria: la creació d’una marca de qualitat pels vins que es fan en el terme. “Esperam que d’aquí a uns anys la puguem tenir. Just fa poc hem iniciat els tràmits i són llargs”, reconeix Ordines.\nI per què aquesta IGP? “Idò perquè ens uneix un denominador comú que és el vi de Santa Maria i a partir del moment que se’ns concedeixi, si escau, tots els vins que es facin amb aquesta denominació sols podran ser vins de Santa Maria. Amb aquesta marca/denominació sols pretenem dignificar i donar a conèixer i també valor al nostre vi”.\nAquest objectiu és el resultat d’una col·laboració inèdita a Mallorca: set cellers que treballen plegats i que decideixen unir esforços per ser més eficaços. El fet de ser empreses petites i compartir un espai molt limitat, com és un terme municipal, aconsella mantenir les millors i més estretes relacions, en benefici de tots. Sebastià Ordines reconeix que l’associació “és un bolet dins l’agricultura de Mallorca”, expressa molt gràficament.\nI afegeix “és molt complicat i molt més a Mallorca i dins el sector del vi encara més, però nosaltres funcionem molt bé així. Barallar-se entre germans ja és fàcil, ara imagina entre set empreses entre les qual hi ha el celler més gran de Mallorca i el celler més petit. És estrany però és així. Aquesta associació ha aconseguit amb el pas del temps fer compres conjuntes i comercialització conjunta que entre molt d’altres no és una cosa senzilla.”\nPer Ordines, ser membre d’aquesta colla va més enllà dels interessos econòmics i professionals: els uneix la passió pel vi: “Jo remarcaria que una generació abans de nosaltres, no vull dir que els cellers fossin enemics però quasi, i ara, una generació després, no som companys d’associació, som amics. Amics que cada any feim un viatge plegats, feim una dotzena de sopar plegats i decidim moltes coses. Res més encertat que la dita que diu que la unió fa la força. Ens hem adonat que allò més important que ens uneix és defensar el vi de Santa Maria i per això hem deixat de banda les diferència i ens hem unit per defensar allò que ens uneix. És així de senzill”, destaca convençut.\nI mentrestant, el 7103 Petit Celler continua endavant el seu camí per consolidar la bodega i fer cada dia un vi més bo i més conegut. Sebastià Ordines té el cap que bull de projectes però té els peus a terrai s’estima més fer les coses passa a passa. Recorda com just acaba d’estrenar les noves instal·lacions a fora vila, una passa més que ha estat tot un èxit: “Noltros vàrem començar a fer vi dins una cotxeria del poble. Començarem amb molts pocs doblers però amb la idea d’arribar a fer un celler amb capacitat de comercialització, visites, enoturisme… La veritat és que enguany hem fet vi per primera vegada a Fora Vila, cosa que ens ha facilitat molt més les coses que fer-ho dins el poble perquè dins el casc urbà tot són problemes: brutor, renou… tot és molt complicat”.\nDe portes del celler a fora , Ordines sap que fer creixer el negoci no és fácil. “A Mallorca cada any es fan 6 milionn de botelles de vi i es consumeixen 18 milions. Això no vol dir que no produïm abastament. S’ha de saber que dels 6 milions que produïm aquí, la meitat surt fora de les Illes i per aquest motiu ens hem de cercar la vida a l’altra cap de món. Resumint, dels 18 milions de botelles que es consumeixen Mallorca, sols 3 milions són d’aquí. I encara hi ha excedent i vi d’estoc. Aquí passa alguna cosa”.\nSebastià, vinater i pagès, i secretari general del sindicat Unió de Pagesos de Mallorca és un lluitador i un optimista de soca-rel i per això és capaç de trobar avantatges en aquesta etapa complicada i confusa de la COVID.\n“El sector agrari està més present que mai però tots ens hem hagut de reinventar. Com exemple te diré que un pagès que feia porcelles les duia al carnicer o majorista i s’oblidava de les porcelles. Cobrava, al preu estipulat i punt. Ara, amb tota aquesta situació, el pagès ha hagut de vendre a domicili i ha posat cara i ulls als seu comprador i el comprador a ell. Aquesta coneixença personal ha estat molt positiva. El perill que hi havia, i que de fet està passant, era que l’eufòria de compra quasi compulsiva en temps de pandèmia, ara que les coses s’estan estabilitzant a nivell de consum , va baixant i les vendes ja no són les mateixes”. Però si volem mantenir el món de la pagesia com l’hem conegut no queda altra: “ Si volem apostar per un paisatge agrari hem d’apostar per un consum agrari.Si no hi ha consum no hi ha agricultura. És així de senzill”.


Nova gastro-tradició de Sant Jordi\nEnguany Sant Jordi estava molt esvalotat pel fet que el Dissabte Sant li hagués pres el dia, però com sempre, al final ens vam angoixar per no res. Tothom va sortir a buscar la seva rosa i els seus llibres i a sobre els guiris ens hi van acompanyar!\nA casa nostra vam dissenyar un pla milimetrat al detall per mirar d'aconseguir un èxit total en aquesta diada, per a mi era una mica més especial ja que la majoria d'anys em toca treballar. Tan bé ens va sortir el dia que han quedat instaurades diverses tradicions, això sí, totes gastronòmiques!\nA primera hora vam quedar amb dos amics per esmorzar a la Granja Viader. Una bona xocolata amb melindres ens donaria les forces suficients per sortir amb ganes cap a les Rambles, voltar, remenar i comprar allò que ens vingués més de gust. I si cal treure colzes, es treuen!\nDesprés de passar per diferents paradetes em vaig decidir per uns quants llibres de la Negra y Criminal, un de ben gastronòmic que llegiré el més aviat possible per posar-lo en pràctica. Ja carregats amb els llibres vam enfilar per Ferran fins a la plaça de Sant Jaume on vam poder fer la visita guiada a l'Ajuntament (ep, i sense fer cua).\nA la sortida vam arribar-nos al carrer Llibreteria fins al Forn Sant Jordi per comprar les Típiques Rosquilles de Sant Jordi i de pas fer-nos amb un parell de pans de la diada. No sé què té aquest forn, a banda de tot el que és gastronòmicament remarcable, que em torna boja. Quan treballava a la Generalitat abans d'entrar, mirava de passar per davant i comprar-me una madalena. Les fan boníssimes! Com tot...\nBé, fins aquí, més o menys ja ho tenia força assimilat. No passa un Sant Jordi sense que acumulem tres o quatre pans que congelem i anem menjant a poc a poc, però quan va arribar l'hora de dinar va ser quan la nova tradició gastronòmica es va instaurar.\nEns vam acomiadar dels amics i vam trucar a la sogra per anar a dinar (ja sabeu que és molt esplèndida, però aquest cop el seu fill la va voler convidar tant sí com no) al restaurant de la Laie de Pau Claris perquè per Sant Jordi fan un menú especial i que òbviament només està disponible el dia 23 d'abril. L'any passat hi van anar l'Advocat i la seva mare i en van parlar tan bé que en tenia moltes ganes. Va ser un èxit, us ho recomano perquè el menú va ser molt complet, ben bo i la qualitat-preu excel·lent! Normal que hi hagués una cua...\nPer començar ens van servir l'aperitiu de mentrestant que consistia en una miniburger de paté de campanya i després una degustació d'entrants que portava enrotllats de meló amb pernil ibèric, piruleta de formatge de cabra, tartar de vieires amb verdures i bunyols de peix amb compota d'alfàbrega. Boníssim.\nDe segon podies triar entre dues propostes de carn i dues de peix. Nosaltres ens vam decidir pel carpaccio de salmó salvatge i el llobarret amb terrina de porros i bonítol i salsa de fruita de la passió. Quin peix...\nI per acabar unes originals postres de fruita del drac (pitaia) i pinya gratinades amb crema pastissera i un fondant de xocolata i caramel amb sorbet d'essència de rosa molt ben aconseguit.\nVa ser un dinar molt especial per la qualitat de les menges però també per l'ambient literari que es vivia al local amb els autors signant i els lectors comprant llibres a dojo. I de cirereta era la meva rosa, la de la Creu Roja, que era vermella, grossa com un puny i amb uns branquillons de floretes grogues que feien senyera. Una meravella que encara m'aguanta ben fresca al menjador de casa.\nPersonalment vaig gaudir com mai aquesta diada perquè per qüestions laborals sempre em toca treballar tota la jornada i enguany el període vacacional em va beneficiar. A partir d'ara miraré d'agafar-me festa per Sant Jordi tot i que no sempre podré...\nque rico estaba el chocolate fadeta !!! yo tambe m'ho vaig passar molt be :D\nVaja, quina ruta i quin tiberi...us ho vau passar d´allò més be!\nEm quedo a tafanejar el vostre bloc amb el vostre permís.\nDoncs sí, va ser una molt bona ruta! Tafaneja tot el que vulguis Cristina! :)\nSalvem el Cacaolat des de la Granja Viader


El valor de regalar coses fetes a mà – Pols de Lluna\nAvui us vull parlar d’aquelles situacions on no sabem com transmetre el respecte i la bona utilització dels materials que els posem a l’abast als infants.\nEls que passem estones amb nens i nenes els hem de recordar, tot sovint, com s’utilitzen les joguines i com tractar-les. Quantes vegades m’hauré sentit a mi mateixa dient: “no tiris això si us plau”, o “compte, que es trencarà” o bé “hem de tractar bé les joguines”… I com aquestes, infinitat més de frases que hem d’anar repetint diàriament.\nDoncs bé, penso que situacions com aquestes poden ser molt simptomàtiques, alguna cosa no estem transmetent bé els adults i hem d’aconseguir transmetre aquest valor de bon tracte de tot el que ens envolta als infants.\nUn primer gest que podem fer és, per descomptat, practicar amb l’exemple. Tot sovint som els adults que, sense adonar-nos-en, no tractem bé el material (quantes vegades hem escombrat davant dels infants amb presses i se’ns ha caigut l’escombra a terra, o hem llançat una joguina a la cistella de les joguines per mandra a apropar-nos-hi).\nPredicar amb l’exemple i buscar dins nostre què estem fent malament és un primer pas essencial si volem que les coses comencin a canviar. Tot i que és una “conditio sine qua non“, potser ho podem reforçar amb altres gestos.\nUn dels gestos que pot transmetre el que ens cal, en aquest cas, és proporcionar als infants joguines fetes per nosaltres, i sobretot, joguines que ens hagin vist fer.\nD’aquesta manera els nens i les nenes viuran tot el procés de creació de les seves joguines i seran testimonis de tot l’amor, afecte i bona voluntat que hi posem els adults per crear-los. Ja només això farà que els donin un valor que una joguina regalada, que no saben ni d’on surt, ni qui l’ha fet i que, la majoria de vegades, no han hagut d’esperar per tenir-la, no el tingui.\nDe fet, Rudolf Steiner (creador de la pedagogia Waldorf) defensava que les mestres féssim el material pels seus alumnes, davant seu. D’aquesta manera els i les alumnes valoren el que tenen i són conscients que ha estat fet amb molt d’amor i per a ells/elles.\nNo és el mateix trobar-te una joguina convencional (comprada), que haver-te d’esperar mentre veus que la fan, impacient, i quan veus l’elaborat procés que és crear-la. Els infants que tenen l’oportunitat de viure tot el procés, després tracten a les esperades i desitjades joguines com si fossin vertaders tresors.\nPer cert!, avui he fet titelles de dit!, aquí us en deixo una imatge, per ser les primeres no estan del tot malament, no?\nEn un altre post us explicaré el senzill que és fer-les i trobar-ne els patrons!


NO POT SER!. BASTÉ, JORDI. Libro en papel. 9788417627935 La caixa d'eines\nViurem més de 100 anys? Un algoritme ens podria prendre la feina? Hi ha cotxes que es condueixen sols? Podem produir carn sense que cap animal prengui mal? Ens podem enamorar d'un robot? És possible imprimir una casa sencera en menys de 24 hores? «Abans d'embarcar-me en l'aventura d'aquest programa de TV3 hauria jurat que moltes coses "no podien ser". Però la realitat m'ha obert els ulls», afirma Jordi Basté. Podem xatejar amb amics que ja són morts o casar-nos amb un holograma. Podem moure objectes amb la ment. Podem treballar braç a braç amb els robots o afegir-nos peces i assemblar-nos-hi. Vivim en un món on les imatges virtuals són tan reals com la vida mateixa. Però la pregunta és: aquest és el món que volem? És més, tenim resposta per a tots els conflictes que se'n poden derivar? Acompanyats per Jordi Basté, No pot ser! permet conèixer els grans avenços que estan canviant el món, de la robòtica a l'alimentació, del transport a la salut, de les relacions personals a través de les noves tecnologies als grans reptes que suposen l'alerta climàtica o el Big Data. Un viatge apassionant al futur per entendre el present.\nJordi Basté desvela tal com ragen els secrets del programa que dirigeix des del 2007, en un estil més parlat que escrit. Però el tema no és ell mateix ni els seus èxits, sinó les persones que ha conegut gràcies a la feina, amb qui ha compartit taules i converses, a dins i fora de l'estudi de RAC1. Hi desfilen els personatges més importants del país, els més coneguts, ...


II Jornada d’experiències d’escacs i educació – Escola Garbí Pere Vergés Esplugues\nLa nostra escola va participar, de la mà de la Sra. Mercè Olivé i el Sr. Sergi Sans, en la II Jornada d’experiències d’escacs i educació\nPublicat el 1 de febrer de 2016 By noticiese\nDissabte 30 de gener es va realitzar a Girona aquesta Jornada, organitzada per la Universitat de Girona, el Departament d’Ensenyament i la Federació Catalana d’Escacs, que té per finalitat compartir les experiències que es comencen a realitzar a les escoles amb els escacs.\nA la nostra escola els escacs formen part del Projecte Pedagògic. El Sr. Vergés, a l’Escola del Mar, ja va incoure’ls com a element de la Vida Social.\nTal com va explicar la Sra. Mercè Olivé, la Història ens explica que el primer dia que es va inaugurar l’Escola Del Mar, els seus alumnes ja hi van jugar!\nEl Sr. Sergi Sans va exposar l’enfoc que hi donem des de l’Escola i com els alumnes s’incien en aquest joc que té tants avantatges i que permet un aprenentatge competencial.\nTambé vam poder participar en tallers que ens mostraven noves experiències i noves idees per treballar amb els nostres alumnes.\nAixí doncs, deixem que els escaquers i les peces envaeixin l’Escola i que els alumnes gaudeixin jugant…hi sortiran guanyant sempre!\nNotícia prèviaNoticiari GTV del mes de febrer\nNotícia següentSemàfor dels valors a l’esport\nBy bibliotecae\tPublicat el 10 de setembre de 2019\nJa tenim aquí la propera “Tarda de biblioteca”!\nBy noticiese\tPublicat el 24 de gener de 2017 26 de gener de 2017


Apartment Starigrad 6613a Starigrad Croàcia - Ofertes d'hotels amb els MILLORS DESCOMPTES EN LÍNIA Fer un comentari al lloc web\nApartment Starigrad 6613aStarigrad, Starigrad, Croàcia - Veure al mapaNotable7,9Basada en1comentariApartment Starigrad 6613aVeure més fotosplatjaVeure més fotosVeure totes les 26 fotos\nDissenyat tant per oci com per negoci, Apartment Starigrad 6613a està situat idealment a Starigrad; una de les localitzacions més populars de la ciutat. Des d'aquí, els viatgers poden gaudir d'un fàcil accés a tot el que aquesta viva ciutat ofereix. Amb la seva bona localització, l'hotel ofereix fàcil accès a les destinacions obligades de la ciutat. Les instal.lacions i els serveis que proveeix Apartment Starigrad 6613a asseguren una estada plaentera als seus clients. Wi-Fi gratuït en totes les habitacions, aparcament de cotxes, habitació familiar són només algunes de les comoditats que fan que Apartment Starigrad 6613a sigui diferent dels altres hotels de la ciutat. Gaudiu de les comoditats d'alta gama com ara balcó/terrassa, aparell de televisió, nevera, banyera, sala d'estar per tal de relaxar-vos després d'un cansat dia. A més, l'oci que l'hotel ofereix assegurarà que tengui molt a fer durant el dia. Amb una localització ideal i amb comoditats imbatibles, Apartment Starigrad 6613a no troba competidors en cap categoria.


Sara Roy: «Porto molts anys picant pedra, per això penso que poder fer un disc és un regal» | NacióManresa\nSara Roy: «Porto molts anys picant pedra, per això penso que poder fer un disc és un regal»\nLa cantautora manresana, que havia format part del conjunt juvenil Macedònia, fa anys que va començar la seva carrera en solitari; una carrera que ara farà un pas més amb la publicació del seu primer treball que veurà la llum l'any vinent\nper Aina Font Torra , Manresa, 7 de novembre de 2019 a les 14:34 |\nSara Roy publicarà el seu primer disc l'any vinent | Arxiu personal\nTé 22 anys i ja en fa set que la música l'acompanya allà on va. "Qui m'ho havia de dir!", somriu, tot confessant que "jo, quan era petita, no cantava bé". De fet, la seva faceta artística se li va despertar amb la dansa: "vaig competir en balls de saló dels 7 als 12 anys, però hi va haver un moment que vaig tenir ganes de seguir formant-me en altres disciplines", explica. Va ser llavors quan va decidir provar de fer teatre musical, a l'acadèmia Entre el Cel i la Terra de Manresa, on actualment hi ha l'MTM. "Em seduïa molt el fet de poder combinar el cant, la interpretació i el ball", assenyala Sara Roy, mentre assegura que va ser "gràcies a les classes que vaig rebre per part del David Bacardit [un dels professors del centre], que vaig començar a cantar bé i a tenir eines en aquest camp".\nEl seu pas per l'acadèmia manresana, però, va durar ben poc. I és que quan encara no feia ni un any que hi anava, la van agafar per formar part del grup musical Macedònia. Era el 2012. Tenia 14 anys. Va fer de Mandarina fins que va complir 19.\n- Com vas viure el fet de convertir-te en un personatge públic des de tan petita?\n- D'una manera molt sana i natural. El Dani Coma, l'alma mater d'aquest projecte, va fer una gran feina, en aquest sentit. Des del moment que vaig entrar a formar part de Macedònia, sabia que allò s'acabaria.\n- Una de les característiques del grup, certament, és que es renova cada cinc anys, precisament per mantenir aquesta imatge juvenil i no allunyar-se del públic al qual s'adreça...\n- Exacte. I tant jo com la resta de noies que formaven part del conjunt n'érem molt conscients. Al cap i a la fi érem nenes, i des de l'equip de Macedònia això es tenia molt clar. En aquest sentit, era molt poc habitual que ens perdéssim alguna classe de l'institut per anar a assajar o fer alguna actuació. L'educació era el primer i el grup, una extraescolar com qualsevol altra.\n- Devien ser uns anys de molt aprenentatge.\n- Completament. L'ambient era molt de veritat, molt màgic. I una de les coses que més em va agradar de tot plegat va ser el fet de compartir l'experiència amb altres nenes com jo. Penso que si soc on soc és gràcies al projecte Macedònia, que va ser el responsable de fer-me apassionar tant per la música.\nSara Roy (a l'esquerra) durant l'etapa amb el grup Macedònia Foto: TotMacedònia\n- Hi va haver un punt d'inflexió concret que et fes veure que volies que la teva carrera s'enfoqués cap aquí?\n- Sí. Quan el meu pare em va regalar una guitarra.\n- Quan va ser, això?\n- Un any després d'entrar a formar part de Macedònia. Amb aquella guitarra se'm va despertar el cuquet creatiu, i vaig començar a compondre temes propis i a fer concerts, paral·lelament, en solitari, acompanyada del músic Jordi Ribot i, en ocasions, d'una banda.\n- Tot i aquesta faceta creativa més personal, un cop vau acabar l'etapa Macedònia, amb les noies del grup vau decidir seguir fent coses juntes, per això...\n- Sí. Teníem tan bona relació i ens enteníem tan bé que ens vam prendre l'adéu a Macedònia com una oportunitat per seguir juntes en un nou projecte, fent les nostres pròpies cançons. Aquesta etapa també ens va fer créixer molt, tant a nivell personal com professional.\n- Amb Macedònia tot ens venia molt mastegat, perquè hi havia un equip al darrere, i quan vam començar a volar soles –ens vam batejar amb el nom de NOAH- ens vam adonar que no tot era tan fàcil, i que si volíem actuar en una sala ens ho havíem de currar. En aquesta etapa vam experimentar la cara més desagradable d'aquest món, però també vam viure l'experiència més intensa de les nostres vides.\n- Sí! Mentre estàvem fent gira amb NOAH ens van trucar del programa de talents Factor X, demanant-nos si ens interessava presentar-nos als càstings per la temporada 2018.\n- Ah! Us van contactar ells?\n- Sí. Un dels treballadors de la productora que estava a l'equip de càsting del programa ens va veure cantar en alguns vídeos que teníem penjats al Youtube i va pensar que érem un perfil interessant per participar al concurs.\n- Va ser molt trepidant. Vam anar passant tots els càstings fins que ens van seleccionar. Vam arribar a les semifinals i tot!\n- Quina experiència...\n- Oi tant! Pensa que entre els mesos de maig i juliol d'aquell 2018, mentre va rodar-se el programa, vam estar, tots els concursants, vivint junts en una casa de Madrid. Allò sí que va ser espectacular. Vam aprendre molt, perquè vam conèixer i compartir moments amb molta gent del sector. De fet, dintre d'aquesta casa va ser quan vam compondre el nostre primer tema, Ciudad de Lila. Va ser molt intens.\nSara Roy (al mig) durant el pas de NOAH pel concurs de talents Factor X Foto: Telecinco\n- Fins que es va acabar.\n- Sí. Quan va acabar el programa, amb NOAH vam intentar seguir, però vam veure que era molt complicat. Totes ja érem adultes que volíem ser autònomes per no dependre dels pares, i això volia dir treballar i tenir menys temps per assajar i trobar-nos. Vam comprendre que era el moment de començar a volar, cadascuna, per la seva banda. Vam acabar d'una manera molt sana, entenent que havíem de viure les nostres pròpies experiències.\n- Unes experiències que, en el teu cas, van seguir amb la faceta de cantautora.\n- Exacte. L'altre dia ho pensava i fa molt temps que toco i canto sola. El meu primer concert en solitari el vaig fer fa gairebé sis anys!\n- Déu n'hi dó! I en aquestes actuacions només interpretes temes propis?\n- No! En absolut! De fet, en toco molt pocs, de temes propis, tot i tenir-ne molts.\n- I no els penses treure mai a la llum?\n- Alguns sí. Formaran part del disc que trauré l'any vinent.\n- El teu primer disc, no?\n- Sí! Estic molt emocionada! I molt agraïda, també, a Cases de la Música, perquè tot això ho estic podent fer gràcies a ells, que van donar-me una beca per poder gravar disc, rodar un videoclip per la cançó Día de invierno i fer el concert que vaig fer a l'Stroika a començaments de setembre.\n- Ens pots avançar alguns dels temes que el compondran?\n- Un ja l'he tret. Es diu Todo, i es pot escoltar tant per Youtube com per Spotify. Al llarg d'aquest mes, en publicaré dos més: Roses i Jamás.\n- Seran en castellà, totes les cançons?\n- No. N'hi haurà en català, castellà i alguna en anglès. És curiós perquè quan parlo castellà se'm nota molt, l'accent català, però quan canto, no. I m'agrada perquè trobo que l'espanyol té paraules amb una sonoritat preciosa.\n- Tens prevista alguna col·laboració?\n- M'encantaria que el disc comptés amb col·laboracions. Penso que la música s'ha de compartir, i és maco que hi hagi gent que posi veu a les teves lletres.\n- Creus que en algun moment de la teva carrera professional t'han pujat els fums?\n- No. Primer, perquè considero que no he arribat a una fama tan alta com perquè això m'hagi pogut passar. Soc molt conscient del que costa arribar a poder-te dedicar professionalment a la música. Ho he viscut i ho visc cada dia.\n- És un món difícil.\n- Molt. Porto molts anys picant pedra i fent concerts sense gairebé ningú de públic. Fins i tot hi va haver un cop que vaig llogar una sala a Barcelona per fer-hi una actuació i no em va venir a veure pràcticament ningú. Per això valoro tant poder treure un disc. Per a mi és com un regal.\nLa cantautora manresana Sara Roy Foto: Arxiu personal\nEls imperdibles, Cultura i Espectacles, música, entrevista, cançó, disc, Sara Roy


Sense ERTOs a partir del 30 de juny però sí “mesures d’acompanyament” pel teixit econòmic i social - Altaveu el diari digital d'Andorra\nSense ERTOs a partir del 30 de juny però sí “mesures d’acompanyament” pel teixit econòmic i social\nJover deixa clar que les empreses ja no podran demanar ni suspensions de contracte ni reduccions de jornada pels seus treballadors el juliol, però apunta a la continuació d’altres mesures a l’espera de la normalització de l’activitat\n19/05/2021 (19:46 CET)\nEls hotels són un dels sectors que més han recorregut als ERTO. G. P.\nEl Govern té clar que, a partir del 30 de juny, no hi haurà ERTOs. La mesura, ara sí, té data de caducitat. Així ho ha avançat el ministre de Finances, Eric Jover, que ha volgut posar en relleu l’important esforç econòmic realitzat des de l’executiu. Tot i això ha assegurat que es treballa per veure quines “mesures d’acompanyament” es poden mantenir o impulsar a l’espera que la recuperació econòmica sigui una realitat.\nSegons ha explicat el portaveu del gabinet, es vol mantenir un dels axiomes que ha guiat les ajudes econòmiques els darrers mesos: donar suport, sí; però també vigilant que es fa una “gestió acurada” d’uns “recursos públics que no són infinits”. Un exemple d’aquest marc d’actuació és la decisió de reduir l’ajut al lloguer que es dona a bars i cafeteries. Del 75% baixa al 50%, ja que, com s’ha apuntat des de l’executiu, “l’activitat és ara molt més oberta i l’ajuda no és ja tan necessària”.\nL’ajuda al lloguer per a bars i cafeteries es redueix del 75 al 50%, ja que es considera que els establiments han recuperat un important grau d’activitat\nPreguntat ja directament sobre la mesura principal de suport a les empreses, Jover ha avançat que no es tornarà a prorrogar. A partir del 30 de juny, les empreses ja no podran tenir treballadors ni en suspensió de contracte ni amb jornada reduïda. Els ERTO, ha deixat clar, s’acabaran. El ministre de Finances ha volgut recordar que “han suposat un esforç major per a les arques de l’Estat, prop de 50 milions d’euros”.\nPer tant, “més enllà del 30 de juny, no es podran aplicar”. Ara bé, ha volgut llançar un missatge de tranquil·litat als sectors empresarials. “Els ministres estem detallant quins elements d’acompanyament es poden mantenir més enllà, sabent que la recuperació no arribarà d’un dia per l’altre”. Així, ha explicat que “treballarem activament en quines mesures es poden mantenir en el temps per seguir donant un cop de mà als sectors que ho necessitin i als ciutadans que puguin continuar patint dificultats”. Una de les iniciatives que es mantindrà segur és el programa de crèdits tous.\nAl llarg de les pròximes setmanes, ha indicat Jover, s’ha d’acabar de realitzar “aquesta feina tècnica” per veure “quin suport hem de desenvolupar”. Això sí, mantenint una condició indispensable: “un punt d’equilibri entre el suport al teixit econòmic i la gestió eficient dels cabals públics”.


El Fènix Fèlix, el company d’aventures de l’esplai L’Espurna de Vilanova i la Geltrú – Agrupació del Bestiari Festiu i Popular de Catalunya\nUna figura de bestiari no és una estructura i prou, és tota la història que l’envolta. De vegades agafa un paper important en les festes populars, d’altres es converteix simplement en un símbol per a un grup de persones. Aquest és el cas de Fènix Fèlix de l’esplai L’Espurna de Vilanova i la Geltrú.\nCom tot el que fan els monitors d’un esplai, preparen les activitats pensant en els nens i nenes que les faran, en els seus gustos i els seus interessos. En un any atípic com aquest, L’Espurna ha complert vint-i-cinc anys i, ja posats a fer coses fora de l’habitual, com portar mascareta, el passat estiu va impulsar un projecte ben especial: crear un ocell mitològic que reneix de les seves cendres.\nCom explica Laura Tusell, una de les directores de L’Espurna, “motiva molt tenir alguna cosa que et representi”. El passat mes de juliol, el Fènix Fèlix va ser adoptat pels infants de l’esplai. Els monitors van triar aquesta bèstia perquè està relacionada amb el foc, igual que el nom del centre. A més, van decidir fabricar-la perquè era l’únic esplai de la ciutat que encara no tenia una mascota que els representés.\nUna mica de cola i…\nEl procés de creació del Fènix Fèlix es va dividir en dues fases. La primera es va basar en la construcció de la figura. La segona va consistir en forjar tota la història que li donaria vida.\nEl mes de juny, i la primera meitat del mes de juliol, cinc monitors van posar fil a l’agulla en la fabricació del fènix i es van començar a reunir quatre tardes per setmana. Primer van fer l’estructura, amb cercles de cartó ploma, i després el cap, amb una esfera de porexpan. La cua també la van fer amb cartó ploma i per a les ales van utilitzar dues làmines de cartó grans.\nEl següent pas va ser donar-li consistència al fènix. Van recobrir-lo amb paper de diari i després li van fer una capa de tela i una altra de guix. El van pintar de color groc, vermell i taronja, el van col·locar sobre un carro de la compra i al voltant li van posar una faldilla de roba decorada amb flames.\nCom a complements, li van posar al coll el fulard de l’esplai (de color blau amb el voraviu lila) i uns picarols de colors a cap, que li donen un so característic cada vegada que es mou.\nSi el Fènix Fèlix té una faceta cinematogràfica, no és pel seu perfil d’actor (que també podria ser) sinó perquè prové literalment del món de les pel·lícules. Els nens i nenes de l’esplai l’Espurna el van rescatar d’allà, dels films de Hollywood, perquè el que realment volia era tenir una família.\nTot va començar el dilluns 13 de juliol, el primer dia de les colònies d’estiu que es van fer a la seu de l’esplai, a la Parròquia de Sant Joan Baptista. El centre d’interès anava de pel·lícules i cada dia els monitors en presentaven una de diferent. Ara bé, dia sí dia també hi havia un personatge que les sabotejava.\nEl dia que tocava Frozen els decorats de gel apareixien tots desfets pel foc, el dia de La Casa de Papel en comptes de diners, a la caixa forta s’hi trobaven plomes… D’una manera o altra cada dia el Fènix Fèlix deixava la seva empremta però sense deixar-se veure.\nTusell assenyala que amb les poques pistes que s’havien donat amb cadascun dels films, els nens van buscar informació i… “amb la segona pista ja sabien que es tractava d’un fènix!”, exclama. Així i tot, els “monis” van mantenir el suspens fins a l’últim dia, moment en què van presentar el fènix envoltat de bengales de colors.\nUna figura per tot l’any\nEl Fènix Fèlix és la mascota de l’esplai, el seu símbol. A la vegada, és la porta d’entrada a un univers ple d’aventures. La intenció és que participi en les festes més assenyalades de l’esplai i arribi allà on abasti la imaginació dels monitors.\nEl primer dia d’aquest curs 2020- 2021, per exemple, va tornar a treure el cap. Representava que un grup de periodistes venia a L’Espurna a fer un reportatge pel 25è aniversari i que cada monitor hi participava d’una manera o altra: hi havia uns que presentaven una secció de tendències, uns altres que donaven el comunicat del temps…\nDesprés de tot el dia de gravacions, però, els comunicadors no estaven contents amb els resultats. Deien que no trobaven els continguts originals. Com a última solució, els monitors van decidir treure el Fènix Fèlix i aquest, acompanyat d’espurnes i aplaudiments, va arreglar el reportatge.


Segons archivos - La Cuina de la Nnnina\nTemps de tardor, temps de bolets. I es que ja ens ve de gust aquests plats de cullera. Vaig veure aquests rovellons i no em vaig poder estar-m’hi de fer un plat amb ells. Com que al congelador hi tenia…\nL’altre dia estava parlant amb una noia de que sempre li quedaven els popets i els calamars durs. El problema fonamentalment és d’on venen. A molts llocs, sobretot en grans superfícies posen el cartellet de peix de l’Atlàntic nord, però…\nHelena Gombau 25 juny, 2018 25 juny, 2018 Segons No Comments\nAquest plat el vaig fer per Sant Esteve, sempre després dels canelons de carn i foie faig algo de peix per contrarestar, es podria dir que és un mar i muntanya, ja que hi ha peix i carn. Ara, a…\nHelena Gombau 10 gener, 2018 10 gener, 2018 Segons No Comments


Dijous, 25 Juny 2020 17:45\nCartell de "Push"\nLa kuadrilla de les 11, @kuadrilla_11, RonR, Rubí or notRubí, notRubí, coronavirus, covid19, Kuadrilla11, confinament, Cultura, documental, documental del mes, Ateneu Municipal, online,\nPush és un documental que investiga el perquè ja no podem permetre'ns el luxe de viure als nostres propis municipis. Tot i que l'habitatge és un dret fonamental, cada cop és més complicat viure a les ciutats de tot el món.\nPer esbrinar qui són els responsables d’aquesta situació i quins factors fan que l'accés a l'habitatge sigui un dels problemes més urgents a escala mundial, el documental viatja per diferents països de la mà de Leilani Farha. Ella és relatora especial en habitatge de l'ONU i tractarà d’entendre qui i per què està sent expulsat de les ciutats, conversant amb personalitats de l'àmbit polític com Ada Colau, la sociòloga Saskia Sassen, l'economista Joseph Stiglitz o el periodista italià autor de Gomorra Roberto Saviano.\nEl treball, dirigit per Fredrik Gertten, ha estat premiat a festivals de Dinamarca i Barcelona, i ha passat per certàmens de Canadà, Polònia i Alemanya.


Home \_ Notícies \_ Prepara el Campionat de Catalunya de Creuers!\ndivendres, 12 d'abril de 2019 09:45\nSi tens previst participar en alguna regata durant la Setmana Santa, t’informem que a partir del dia 21 d’abril pots amarrar gratuïtament la teva embarcació en el RCNB si participes en el Campionat de Catalunya de Creuers ORC, que se celebrarà els pròxims 27 i 28 d’abril en aigües de Barcelona.\nUn altre atractiu d’aquest campionat és el gran cartell d’inscrits entre els quals destaquen els guanyadors de l’any passat (Des-Ahogo, Immens i Tramendu) i el guanyador del Trofeo Conde de Godó (Rats on Fire). A més a més, com a novetat, el campionat comptarà amb la participació d’una tripulació Special.\nEl campionat, per delegació de la Federació Catalana de Vela, està organitzat pel Real Club Náutico de Barcelona amb la col·laboració del Reial Club Marítim de Barcelona i el Club de Mar Port Olímpic.\nCampionat de Catalunya de Creurs ORC 2019\nMés en aquesta categoria: « Defensem la Vela - Recollida de signatures El CN El Masnou, líder provisional de la segona fase classificatòria de la Lliga Vela Catalana »


Old Bridge Apartments Oranjestad Aruba - Ofertes d'hotels amb els MILLORS DESCOMPTES EN LÍNIA\nPos Chiquito 1-d, Oranjestad, Oranjestad, Aruba, 00000 - Veure al mapa\nTant si es tracta d'un viatge de plaer com si és de negocis, Old Bridge Apartments és una elecció d'allotjament magnífica quan visiten Balashi. Des d'aquí, els viatgers poden gaudir d'un fàcil accés a tot el que aquesta viva ciutat ofereix. Amb la seva bona localització, l'hotel ofereix fàcil accès a les destinacions obligades de la ciutat.\nA Old Bridge Apartments, l'excelent servei i instal.lacions superiors faran de la vostra estada una experiència inoblidable. A l'hotel s'hi pot gaudir d'unes comoditats de primera classe com Wi-Fi gratuït en totes les habitacions, transport hotel/aeroport, habitació familiar.\nGaudiu de les comoditats d'alta gama com ara aire condicionat, aparell de televisió, aparell de televisió LCD/pantalla de plasma, TV satèl•lit/cable, nevera per tal de relaxar-vos després d'un cansat dia. A més, l'oci que l'hotel ofereix assegurarà que tengui molt a fer durant el dia. Old Bridge Apartments és una elecció inteligents per a viatgers a Balashi, i ofereix una estada relaxant i sense molèsties.


Pis a Barcelona. Sant Gervasi - La Bonanova (DV-134) - Venda - Pisos a Barcelona | Immobiliàries Barcelona | Metresquadratas.com\nInici > Venda > Pis a Barcelona. Sant Gervasi - La Bonanova (DV-134)\nPis a Barcelona. Sant Gervasi - La Bonanova (DV-134)498.000 €\n498.000 €Sant Gervasi - La Bonanova\n105 m23 hab/s.2 bany/s\nPIS Al CARRER CIUTAT DE BALAGUER\nAcollidor pis a Sant Gervasi-La Bonanova, al carrer Ciutat de Balaguer.\nHabitacions: dos dobles i una individual\nBanys: dos complerts\nCuina office equipada\nAquest pis està situat al barri de Sant Gervasi – La Bonanova. Zona plena de comerços, bars, restaurants i amb molt ambient. Pero alhora el pis està al carrer Ciutat de Balaguer que és molt tranquil. A prop tenim la Plaça Bonanova, el parc “Jardins de Ca n'Altimira”, la clínica Teknon i molts col·legis de la zona alta de Barcelona. És una zona ben comunicada amb transport públic.\nEl pis està situat en l’entresol d'una finca construïda l'any 1961. La porteria té escales, pero està adaptada amb un elevador per a persones amb mobilitat reduïda o cadiretes de nens petits.\nLa cuina office està equipada amb vitroceràmica, extractor, forn i microones. Té dues portes corredisses, amb sortida al passadís i l'altra a un ampli saló menjador, amb vista al carrer Ciutat de Balaguer.\nTé tres habitacions, dos dobles (una suite) i una individual. Té una altra habitació petita amb armaris. Dos banys complets amb dutxa.\nTot el pis és de parquet, té calefacció de gas i aire condicionat.\nEn el preu està inclos una plaça de pàrquing al carrer del costat (Carrer Camp).\nAquest pis és especial per la seva ubicació, per la seva tranquil·litat i el seu bon estat.\nSuperfície útil: 100 m2\nSuperfície construïda: 105 m2\nEstat de conservació: Entrar a viure\nDespeses comunitat: 75 €/mes\nPis a Barcelona. Sant Gervasi - Galvany (DV-133a)\nSuperfície construïda 215m2, Terrassa 40m2, 4 habitacions, 3 banys\nPis a Barcelona. Vallcarca i els Penitents (CV-63C)


W. Golding amb la seva novel·la va voler donar una contundent resposta a la idea de que és la societat la qui fa malbé l’home. I una contundent resposta, també, a la idea de que l’home és bo per naturalesa.\nLa situació que proposa la novel·la de Holding és exagerada i radicalitzada. De fet, és, en part, una al·legoria que ens permet reflexionar sobre la naturalesa i l’actuació de l’home.\nÉs evident que no vivim en un món ideal. Pensar-ho és irreal perquè el que és real és la llibertat i, aquesta, sempre comporta la possibilitat d’equivocar-se.\nDavant d’aquesta realitat pot haver-hi la temptació d’eliminar la llibertat. A pesar de l’absurd que això comporta, al llarg de la història s’ha intentat eliminar-la, amb resultats catastròfics. La literatura universal ha ironitzat aquests intents, com per exemple amb el món feliç de Huxley o el de la granja d’Orwell,... o de manera diferent en la novel·la (pel·lícula) que comentem.\nLa primera falta d’acord entre veritat i llibertat va tenir lloc al paradís d’Adam i Eva, i en patim les conseqüències. En l’home hi queda un ressò de la veritat, però té que esforçar-se per trobar-la. La busca és personal però, especialment, en els primers anys, requereix de l’adequada educació i aquesta, requereix de l’adequada autoritat.\nI aquí, és on entra la tasca educativa dels pares.\nautoritat llibertat veritat


viurealspirineus 11:18 03/07/18\nLes falles del Pirineu són una tradició d’estiu de diversos pobles de muntanya, principalment de l’Alta Ribagorça, el Pallars Sobirà, el Pallars Jussà, la Val d’Aran i Andorra, considerades Patrimoni Immaterial de la UNESCO des de 2015.\ncultura Tradició foc\nFoto dels participants de les falles, en plena celebració\nLa festa consisteix en una baixada en fila de persones carregant les falles (troncs encesos) des de punts alts a la muntanya, caminant i corrent, fins arribar al poble. Allà, acompanyats de música, recorren els carrers i cremen les falles en una foguera conjunta.\nAquest any, les falles de Durro van donar el tret de sortida a la temporada, el dia 16 de juny, seguides d’aprop de les de la Pobla de Segur, el dia 17. El 23 de juny es van fer a Boí, Isil, Alins i Pont de Suert, en la nit més popular per aquesta celebració. El 30 de juny, a Barruera i a València d’Àneu. Aquesta setmana, els apassionats del foc tenen cita el dia 6 de juliol a Erill la Vall i el dia 7 a Alòs d’Isil. La setmana que ve, el dia 13 de juliol, toca anar a Taüll i, finalment, el dia 21 hi ha les últimes falles de la temporada a Llesp.\nEls assassins de Franco es troben a Estamariu


Més de 80 històries contra l’estigma reunides en un llibre\nEl passat 17 de gener es va presentar, a la llibreria Alibri, el llibre “Estigma: històries de vida contra l’estigma en salut mental” una obra col·lectiva editada per Fragile Movement que recull més de 80 històries sobre salut mental i estigma. Més de 80 persones van assistir a la presentació, on van participar el Ricardo Baronas i la Gemma Amargant, de l’editorial, l’Edgar Vinyals, president d’Obertament, i la Isabel Giménez, una de les activistes participant del llibre.\nD’una perruqueria a un llibre\n“Mai m’hagués pensat que una anècdota a una perruqueria del barri quedaria plasmada a un llibre, junt amb les històries de 46 activistes més. Mai hagués imaginat que escoltaria com dues veïnes parlaven de la depressió, i com asseguraven que anar amb una actitud positiva i un somriure per la vida influïa en el teu estat d’ànim. Aquest és un exemple més d’estigma, i va ser el primer cop que jo prenia consciència de com d’estesa estava a la vida quotidiana.”. Aquestes van ser les primeres paraules de la intervenció de la Isabel Giménez, fent al·lusió al seu relat publicat al llibre. Com ella, quasi 50 persones que conviuen o han conviscut amb un trastorn mental han donat la cara i (s’exposen) i exposen, en aquest llibre, l’estigma que han patit en diferents àmbits de la seva vida. Aquest és un petit recull de les històries dels blogs d’Obertament, totes elles explicades des de la primera persona.\nAl llibre trobem relats ben diferents. Dones que han viscut la doble opressió, per ser dones i per conviure amb un trastorn de salut mental, persones que expliquen la seva història des de l’anonimat o sota un pseudònim per sobreviure, experiències que descriuen sentiments com la culpabilitat, la por o la vergonya, situacions de discriminació a l’àmbit laboral, a l’escola, a l’àmbit sanitari... Però també relats d’apoderament i d’esperança, de persones que han alçat les seves veus per ser, per fi, escoltades.\nSigui quina sigui la història, totes elles surten a la llum amb un objectiu comú: combatre la ignorància i l’estigmatització que envolten els problemes de salut mental i desmentir estereotips i prejudicis.\nL’editorial Fragile Movement neix amb la voluntat de donar a conèixer històries reals i properes per tal de millorar la vida de les persones. És per aquest motiu que per cada venda dels seus llibres fan una donació a una entitat o campanya social relacionada amb la temàtica de la publicació. Aquest cop, el 5% dels beneficis del llibre Estigma anirà destinat a l’entitat Obertament, per seguir creant campanyes comunicatives, projectes i materials de difusió que tinguin un impacte real en la societat i aconsegueixin canviar els comportaments estigmatitzants en relació a la salut mental.\nPodeu comprar el llibre, editat en català i en castellà, a la web de Fragile Movement.\n“Representar el rol de cap de família, de persona forta, no et permet ser vulnerable”Divendres, 26 Juliol 2019\nCom treballar la salut mental i emocional als instituts?Dijous, 25 Juliol 2019\nDescarrega la memòria 2018!Dijous, 25 Juliol 2019


Tràmits incorpora "Happy or not", una eina per mesurar la satisfacció dels ciutadans\nA partir d'aquest sistema, l'Administració podrà analitzar el servei que està oferint i preveure accions de millora\nTràmits incorpora "Happy or not", una nova eina per mesurar la satisfacció dels ciutadans\nLa ministra de Funció Pública i Reforma de l'Administració, Eva Descarrega, ha presentat el primer terminal 'Happy or not'.\nEva descarrega a tràmits\nDescarrega també ha presentat avui "Vidsinger"\nActualitzada 24/05/2018 a les 19:08\nEl Govern ha incorporat "Happy or not", quatre aparells de mesurament del grau de satisfacció dels ciutadans amb l'atenció rebuda al Servei de Tràmits de l'edifici administratiu del Govern, de l'edifici del Prat del Rull, del Servei d'Immigració i del Departament del Medi Ambient. A partir d'ara, els usuaris podran manifestar la seva opinió a través de quatre botons amb diferents cares i colors. Gràcies a aquesta eina, l'Administració podrà analitzar el servei que està oferint i preveure accions de millora.\nLa ministra de Funció Pública, Eva Descarrega, i la coordinadora de la Reforma de l’Administració, Montse Font, han presentat aquesta novetat amb la voluntat de modernitzar l'Administració i millorar l'atenció a l'usuari. Segons Descarrega, aquesta eina permet una comunicació, clara, transparent i efectiva del ciutadà amb l'Administració. La ministra també ha explicat que aquest sistema actualment està present en 117 països i en més de 4.000 organismes. Govern ha contractat els aparells per una durada de tres anys i amb un cost total de 3.741 euros.\nD'altra banda, Descarrega també ha presentat avui "Vidsinger", una eina que permetrà signar documents de forma presencial amb signatura biomètrica manuscrita. Un aparell que estalviarà temps i reduirà el consum de paper.\nI per polítics? Tenim el que ens mereixem?.\nEscrit amb angles en un organisme oficial? No entenc perque,us heu begut l'enteniment? El meu grau d'insatisfacció es molt alt.\n#1 "Toma ja"\nJuasssss ... amb Anglès ......els anglicismes ens delaten, el Catalá está mort i enterrat.


Resultats del 2n Campionat d’Aparaulats de Molins de Rei – Mots i Més a Molins, club de Scrabble\nResultats del 2n Campionat d’Aparaulats de Molins de Rei\n26 febrer 2014 26 febrer 2014 ~ Albert\nEra novembre i posàvem en marxa el 2n Campionat d’Aparaulats de Molins de Rei. Des d’aleshores, s’han jugat un total de 373 partides que han fet possible que s’arrepleguessin 283777 punts. Déu n’hi do!\nDes de les primeres partides de la fase de grups fins la darrera i decisiva eliminatòria, la final, el jugador que més partides ha jugat n’ha fet 20, i els que menys 8.\nEl millor, però, és posar noms als resultats finals i les estadístiques més destacables:\nJugador que ha jugat més partides, un total de 20: Mestreisaac. I ha demostrat el seu mestratge perquè tot i ser el que més partides ha disputat és, precisament, qui menys n’ha perdut, només 3. Enhorabona.\nLa millor partida s’ha jugat justament a les finals, i més concretament en el grup dels aspirants, entre els contrincants miquel i montbosch, amb un total de 1052 punts.\nMillor puntuació individual en una partida: micses, amb 649 punts, del grup B de la fase de grups.\nMillor diferència de punts per partida: micses, amb 99,3 punts de mitjana. És bo guanyar per molt i perdre per poc…\nMillor mitjana de puntuació per partida: micses amb 474 punts, el millor “canoner”. Si no fos perquè no ha guanyat el campionat, bé que es podria dir que és el triomfador absolut amb tres distincions. Felicitats!\nI ara sí, els campions dels diferents grups:\nCampió del 2n Campionat d’Aparaulats de Molins de Rei i, per tant, del grup de mestres: mestreisaac, amb 17 partides guanyades de les 20 jugades.\nCampió del grup d’aspirants: miquel, amb 11 partides guanyades de les 17 jugades.\nCampió del grup d’aprenents: accid, amb 8 guanyades de les 15 jugades.\nJa està disponible la classificació general i definitiva d’aquesta 2a edició, amb una comparativa amb la 1a edició per a tots els jugadors que han jugat les dues edicions. També hi ha dades perquè feu les vostres estadístiques particulars i treure’n les conclusions oportunes.\nDes del club, volem donar-vos les gràcies a tots els participants amb el desig de retrobar-nos en una hipotètica 3a edició del Campionat d’Aparaulats de Molins de Rei. Però això ja es veurà. El que sí és segur és que el dissabte 8 de març, a partir de les 11:30 del matí, farem una activitat semi competitiva al The Queen Lara. Està previst que hi hagi un petit vermut mentre es dugui a terme l’activitat, així com també el lliurament de premis.\nPer tot això, i perquè ens agradaria que ens acompanyessis esperem que no faltis i puguem passar una bona estona plegats.\nPosted in Campionat\tAparaulatscloendaResultats\n‹ PreviousFinals del 2n CAM\nNext ›MestreIsaac, campió del 2n CAM\nOne thought on “Resultats del 2n Campionat d’Aparaulats de Molins de Rei”\nRetroenllaç: Balanç de la temporada 2013/2014 | Mots i Més a Molins, club de Scrabble


El Govern estudia si aplicar mesures davant el repunt de casos i recomana de manera "molt insistent" l'ús de mascareta - EbreDigital.cat\nEl Govern està estudiant mesures o recomanacions davant del repunt de contagis i les aplicarà “si ho veu convenient“, segons la secretaria de Salut Pública, Carmen Cabezas. “Anirem prenen les decisions que correspongui segons el moment que sigui“, ha manifestat a Catalunya Ràdio, on ha reconegut la preocupació per la situació. Tot i això, ha afegit que la gravetat de la malaltia “no és la mateixa que fa uns mesos“. També ha explicat que s’ha treballat sobre l’oci nocturn però no ha avançat cap aspecte. En ser preguntada sobre si una possibilitat era tornar a fer obligatòria la mascareta a l’exterior, ha reconegut que seria “impossible” en el marc legislatiu actual però el Govern recomana el seu ús de manera “molt insistent“.\nLa secretaria ha explicat que el Govern ha estat reunit tot el cap de setmana avaluant la situació “a nivell de consideracions tècniques“. Ha assegurat que anirà prenent decisions quan calgui però no ha volgut especular perquè ha recordat l’afectació per a molts sectors de la societat i no ha deixat de banda que la situació és diferent a la d’onades anteriors. En aquest sentit, ha dit que l’oci nocturn també es troba “en el marc de revisions de la situació i possibles mesures que es podrien aplicar“.\nCabezas ha destacat la importància de la vacunació però no només i per això ha insistit que és necessari que es continuïn mantenint les mesures de protecció individual. Entre aquestes, l’ús de la mascareta. Ha dit que el Govern és partidari de “recomanar” el seu ús també a l’exterior: “La mascareta és important tenir-la“. Ha reconegut que legalment no la poden tornar a fer obligatòria però sí recomanar el seu ús de manera molt insistent.


La Fira del Torró augmenta amb tres nous espais dedicats a la gastronomia – Comarques de Ponent\nLa Fira del Torró augmenta amb tres nous espais dedicats a la gastronomia\nadmin Posted On septiembre 28, 2006\nEl propers dies 14 i 15 d’octubre tindrà lloc una nova edició de la Fira del Torró i la Xocolata a la Pedra d’Agramunt. Per a l’edició d’enguany, la popular mostra agramuntina continua amb la potenciació del certamen com a punt de referència del món del dolç en particular, i l’alimentació de qualitat a un nivell més general. És per això que l’organització de la Fira del Torró ha decidit incorporar una sèrie de canvis que, a primera vista, destaquen per l’ampliació dels espais dedicats a les activitats de caire gastronòmic. Els nous espais que s’incorporen en aquesta edició de la Fira del Torró d’Agramunt ocuparan una superfícies de 600 m2 repartits en tres carpes seguint l’aposta que la Fira ha fet per la potenciació de les activitats paral·leles. A la Carpa del tast tindran lloc els tasts de torrons d’Agramunt, de vi, d’oli; maridatges, tasts de formatges amb denominació d’origen i vins dels Costers del Segre, així com la presentació de nous tipus de torrons elaborats per les empreses torronaires de la vila. La Carpa Gastronòmica acollirà les demostracions de l’escola d’Hoteleria de Lleida, que oferiran demostracions en directe de l’elaboració de diferents plats on el Torró d’Agramunt i la Xocolata a la Pedra en seran els protagonistes. El tercer espai dedicat al món gastronòmic serà la Carpa de les degustacions on els visitants de la Fira podran tastar el productes agroalimentaris de qualitat d’Agramunt i les nostres contrades. En total serà 600 m2 dedicats a la gastronomia que vénen a ampliar el recinte firal que ja comptava amb dos pavellons firals (7000 m2) i les carpes dedicades a la cuita en directe del Torró d’Agramunt (400 m2) i als productes agroalimentaris de qualitat (800 m2)


Bloc d’en Joan Panisello: Maig a l’Escola d’Art de Tortosa\nMaig a l’Escola d’Art de Tortosa\nCom cada mes de maig, l’Escola d’Art de la Diputació a Tortosa presenta una ampla oferta d’activitats culturals i artístiques de cara als seus alumnes tot i que estan obertes al púbic interessat en aquests temes relacionats amb l’apassionant i molt variat món de la cultura.\nCom a primer alumne d’aquesta Escola que va fer tots els estudis oficials, amb els exàmens dels 5 cursos a Tarragona i l’avaluació final a l’Escola Llotja de Barcelona, he acceptat amb molt de gust poder impartir una conferència explicant el meu recorregut artístic que, tot i no haver deixat la meua carrera i treball oficial de mestre al llarg de 35 anys, també he pogut mantenir viva la meua afició innata de treballar en el món de l’ART. Aquest any probablement arribaré a les 300 exposicions, entre individuals i col·lectives, en les que he participat.\nAgraeixo a l’Escola d’Art aquesta oportunitat que m’ofereix en aquest moment, com també el fet de que sempre em mantenen al corrent de totes les activitats, inauguracions i cursos que fan, havent participat activament en nombroses ocasions.\nLa meua xerrada serà el dia 29 d'aquest mes de maig de 2019 a les 18.30h\nCom es pot comprovar són 9 les activitats culturals i artístiques que s’ofereixen aquest mes de maig, totes molt variades i enriquidores de la primera a la darrera. A gaudir-ne tothom!\nPublicat per Joan Panisello a 12:43\nJoan Panisello apareix en un nou llibre a Romania\nJoan Panisello invitat d’honor a la Fira internaci...\nCRIT UNÀNIME DE LLIBERTAT DES DELS QUATRE PUNTS CA...


van de Blues: Red Hot Blues: Especial Piano Blues & Boogie Woogie Google\nRed Hot Blues: Especial Piano Blues & Boogie Woogie\nAvui la música de piano blues i boogie woogie. Des de les formacions que presenten un so clàssic fins el més actual. Propostes que incorporen el so del piano o l'òrgan, i amb bandes d’Espanya, Estats Units, Regne Unit i Alemanya.\nWAX & BOOGIE (Spain): EVERYNIGHT\n“Wax & Boogie” són un trio de boogie woogie i piano blues de Barcelona. Especialitzats en boogie woogie dels anys 30, swing dels 40 i rythm and blues dels 50 i també blues antic. La banda són la gran veu de Ster Wax, l'excel·lent pianista David Giorcelli i la bateria de gran Reginald Vilardell. Han gravat el segon àlbum “Everynight” amb la col·laboració de Big Dani Perez al sax tenor i Nicolas Dubouchet al baix.\nKYLE ESPLIN (UK): K\nBlues, boogie woogie i rock and roll amb el pianista escosses "Kyle Esplin". Són una potent banda amb un increïble ritme de treball d’aquest músic tocant per la zona de New Orleans, gravat a Alemanya i també passant per Mallorca tocant amb la banda de Balta Bordoy. Ara amb un setè disc editat anomenat “K”, carregat d’interessants versions.\nSTEVE “BIG MAN” CLAYTON (UK): DIRTY MISTREATER\nDel Regne Unit el blues de “Steve Clayton” amb més de 30 anys endinsat en el piano blues i boogie woogie. A deu anys es va interessar per la música en la seva adolescència comprava disc de grans pianistes clàssics com Cow Cow Davenport, Albert Ammons o Memphis Slim de qui intentava reproduir el seu so. També de jova va formar una banda de blues. Avui l’escoltareu en un treball de l'any 2004 “Dirty Mistreater”.\nMARCIA BALL (USA): THE TATTOOED LADY AND THE ALLIGATOR MAN\nLa pianista “Marcia Ball” va néixer a Orange estat de Texas l’any 1949. Amb cinc anys ja va iniciar classes de piano, tocant cançons de Tin Pan Alley de la col·leccio de discs de la seva àvia. Amb tretze anys descobrir a Irma Thomas. Els seus primers concerts els va fer l’any 1966 a Louisiana. Ha enregistrat un nou àlbum “The Tattooed Lady And The Alligator Man” (Alligator Records).\nHUGH LAURIE (UK): DIDN’T IT RAIN\n“Hugh Laurie” és el conegut actor protagonista de la serie de televisió Dr. House. Però a mes també és músic toca diversos instruments però destaca pel piano. El segon disc que ha gravat és “Didn’t It Rain". En ell hi ha el so de New Orleans i del blues més clàssic i d’altres més actuals, on trobem la col·laboracio de grans músics.\nCHRISTIAN BLEIMING (Germany): MY BLUE BOOGIE STYLE\nEl pianista alemany “Christian Bleiming”, ens fa també blues i boogie woogie. Toca a l’estil tradicional de "Pinetop" Smith, Meade "Lux" Lewis i d’altres vells mestres del piano d’Estats Units. Té un estil molt personal a l’hora de tocar i ha gravat vuit àlbums. Avui escoltareu “My Blue Boogie Style” (Acoustic Music), en ell combina les versions de clàssics i temes escrits per ell.\nTHE STEVE WIGGINS BAND (USA): PRECIOUS CARGO\nDes de Florida “Steve Wiggins” al piano i a l'òrgan hammond. De nen es va apassionar per la música, ja que el seu pare tocava boogie woogie en un vell piano. A setze anys va entrar a la banda “Foolstar” amb qui va tocar més de catorze anys. Ha esta cinc vegades nominat als premis Grammy. No escoltareu el més nou d’ell avui si no un àlbum de fa deu anys “Precious Cargo”.\nEspero un cop mes que us hagi agradat la selecció d'avui, us espero en un nou programa.