Lectures de l'Espolsada: 2008\nA l'àlbum no hi ha paraules, per això només tres imatges d'aquestes magnífiques il·lustracions de Shaun Tan. Cap paraula, només la força de les imatges i la força d'aquella gent que ho deixa tot per viatjar a un país desconegut.\nPublicat per Barbara Fiore\nPublicat per L'Espolsada llibres a 10:35 9 comentaris:\nEtiquetes de comentaris: Shaun Tan\nÚltimament només he parlat de novetats i la pila dels pendents no baixava o sigui que mirant-la he repescat 84, Charing Cross Road. I ara em pregunto per què no l'havia llegit abans? M'ha captivat, hi he caigut de quatre potes. Ara entenc que hagi esdevingut un llibre de culte pels amants dels llibres.\n"¿Tens el Viatge a Amèrica, de Tocqueville? Vaig deixar el meu a no sé qui i mai més me l'ha tornat. ¿Com és que hi ha gent a qui no passaria mai pel cap robar res i que en canvi es pensa que robar llibres és del tot admissible?"\nHelene Hanff viu a Nova York en un pis que li cau al damunt ple de llibres i cendrers. Escriu guions i fa de traductora per guanyar-se la vida. Estima els llibres per damunt de tot i d'aquesta estimació neix una relació epistolar amb una llibreria de vell, Marks & Co., mítica a Londres, ubicada al 84 de Charing Cross Road.\nAl capdavant de la llibreria, Frank Doel, tot un senyor anglès, tímid, que comença a respondre les cartes de Helen que sol·liciten llibres. El que comença com una relació comercial esdevé una relació d'efecte personal amb tots els treballadors de la llibreria, en especial amb en Frank i la seva dona.\nUna història que exemplifica la relació que m'agrada mantenir amb els meus clients. Una relació que evidentment no és la mateixa perquè les cartes que rebem són dels bancs, però sí que els correus electrònics, els comentaris als blogs i les postals d'arreu que m'acompanyen a la llibreria em fan sentir, una mica, com si fos a la mítica Marks &Co. 84, Charing Cross Road.\nPublicada per Empúries en català i Anagrama en castellà\nPublicat per L'Espolsada llibres a 11:47 20 comentaris:\nEtiquetes de comentaris: Helene Hanff\nCom ja he dit en alguna altra ocasió, m'agrada la col·lecció El cercle de Viena que recupera clàssic moderns del segle XX en català. Són llibres fets amb estima i es nota en l'edició molt acurada, en especial els volums il·lustrats com aquest. Acaba de sortir El nadal d'un nen a Gal·les, molt adequat en aquestes dates. Són relats breus de records d'infantesa del nadal. Una edició bilingüe que ens posa a l'abast un gran autor en la nostra llengua i alhora la versió original per poder gaudir del so característic de Thomas.\n"Ara extrec de la memòria els contes excepcionals que explicàvem a la vora del foc mentre el llum de gas feia bombolles com un submarinista. Fantasmes que udolaven com els mussols durant les llargues nits en què jo no gosava mirar per damunt de la meva espatlla, i animals que estaven a l'aguait al cau del sotaescala on se sentia el tic-tac del comptador del gas."\n"Always on Christmas night there was music. An uncle played the fiddle, a cousing sang 'Cherry Ripe', and another uncle sang 'Drake's Drum.' It was very warm in the little house.\n"Mirant per la finestra del dormitori, cap a la llum de la lluna i la neu infinita de color de fum, podia veure les llums a les finestres de totes les altres cases del nostre turó i sentia la música que en sortia i s'enfilava per la llarga nit que tot ho cobria a poc a poc."\nSón un petit tast de prosa nadalenca plena de records, qui no té records de nadal de quan era petit/a?\nMagnífiques il·lustracions de Pep Montserrat. Podeu sentir la veu de Thomas en aquest enllaç:\nPublicat per Viena en català\nPublicat per L'Espolsada llibres a 18:05 5 comentaris:\nEtiquetes de comentaris: Dylan Thomas\nReconec que vaig xalar tant amb Havanera que em feia un nosequè llegir res més de Bodí per por que es trenqués l'encanteri. Ara, uns dies després d'haver-me decidit per El soroll de la resta, puc dir que no només l'encanteri no s'ha trencat sinó que ha crescut.\nEl soroll de la resta és la història de l'Àlex Bataller, un publicista de renom, de vida estressant que durant una estada a la ciutat de València pateix un infart i roman ingressat uns dies a l'hospital. A partir d'aquí Bataller mira enrere i analitza allò en què que s'ha convertit, un home capaç de fer eslògans de 20 segons però incapaç d'aturar-se a pensar realment el que és important. L'infart li dóna l'oportunitat de viatjar en el temps i reviure un antic amor de joventut conegut a París -a parer meu, superba la recreació del París de l'època-.\n"La tardor havia despullat els arbres i el vent havia arrossegat les fulles de plàtans i castanyers, de manera que a l'hivern va poder escolar-se sense fer soroll. L'aire es va tornar més transparent. La pluja va continuar deixant-se caure amb freqüència, però ara va assolir una verticalitat més respectuosa amb paraigües i impermeables. El cel es va enfosquir i va agafar un to de mansarda. [...] Le ciel et la Seine, la symétrie de Paris en hiver deia a tall de conclusió."\nBataller reprèn la vida en un poblet de la Vall de Gallinera, on si no fos per l'amenaça de construcció despietada que la sobrevola, podríem dir que el temps s'ha aturat. He viatjat a la meva infantesa al poble de meva àvia quan anàvem a collir taronges, corria entre olivers i els ametllers acolorien el paisatge. Em fascina com Bodí descriu paisatges i temps, excepcionals les descripcions de la vall de Gallinera.\nBodí, però no només sap descriure paisatges, amb una estructura complexa i de final inesperat broda una crítica a la societat consumista, enfeinada i estressada i intenta cercar el jo i la identitat perduts en la immensitat de l'espai, el soroll de la resta.\n"La indústria de la solidaritat ja havia començat. Occident ho comprava tot, i ara compraria el dol i la tranquil·litat de consciència."\nSens dubte una veu del País Valencià que des del Principat reivindico.\nPublicada per Bromera en català\nPublicat per L'Espolsada llibres a 10:36 13 comentaris:\nEtiquetes de comentaris: Francesc Bodí\nJa vaig avançar que aquesta havia estat una lectura d'aquest estiu, gentilesa de Libros del Asteroide, ara ja la tenim a les llibreries.\nEn acabar-ne la lectura, vaig tenir la sensació que havia llegit una novel·la magnífica, d'aquelles que et deixen un regust de tornem-hi, d'aquelles que les has acabades però hi penses, la recordes...\n"A l'escola superior, a Alburqueque, Nou Mèxic, érem una colla que vam dedicar tot un any a llegir Ciceró: De Senectute i De amicitia. Probablement no seré mai capaç de viure el nivell de saviesa resignada de De Senectute ni d'imitar-la, però sí que puc dir que ho he intentat amb De amicitia, i ho he intentat en cada moment en els darrers trenta-quatre anys."\nEn lloc segur és una història d'amistat amb majúscules entre dos matrimonis. Ells dos, en Sid i en Larry, són dos professors, ja jubilats, de literatura a la universitat de Wisconsin. De fet, en Larry es converteix en un escriptor de cert renom i és qui ens narra la història. El relat s'inicia quan ell i la Sally tornen a Battell Pond, la casa d'estiueig d'en Sid i la Charity. La Charity és a punt de morir. És el darrer cap de setmana que passaran plegats i aquest fet serveix de tret de sortida per remuntar-nos dècades enrere quan s'inicia tot plegat.\n"La paraula de moda d'aquests dies és vinculació. Suposo que algunes persones veuen en una relació com aquesta un senyal de lesbianisme no reconegut, les mateixes que probablement especularien sobre la vida sexual d'algú com jo, un home perfectament sa amb una dona esguerrada. M'és igual que puguin especular o quines són les respostes. Vivim com podem, fem el que hem de fer, i no tot segueix models freudians o victorians. El que estic segur és que l'amistat -no l'amor, l'amistat- és tan possible entres les dones com entre els homes, i que en els dos casos tot sovint és més forta pel fet de no creuar la línia. La sexualitat i la desconfiança tot sovint van plegades, i totes dues són incompatibles amb l'amicitia."\nEn lloc segur és un repàs de dècades d'amistat, de l'evolució de les persones, d'alts i baixos, alegries, penes... a voltes amb un punt de vista crític, Stegner té una enorme capacitat narrativa. Us adreço a llegir la crítica literària que en fa Saladrigas al Culturas.\nJo us incito a tastar-lo i a parlar-ne, i us deixo amb una cita, que per sort confirma que hi ha petites editorials que esperen que un bon llibre trobi un públic suficient.\n"Com que ens trobàvem en una taula acadèmica, ens vam posar a deplorar el nivell de gust popular. Només es venia la porqueria. Que potser no hi havia mercat per llibres bons, seriosos, intel·ligents i ben escrits? N'hi havia d'haver. No es podia esperar que un bon llibre trobés un públic, poc nombrós, potser, però suficient?"\nPublicada per Libros del Asteroide en català i en castellà\nPublicat per L'Espolsada llibres a 18:43 13 comentaris:\nEtiquetes de comentaris: Wallace Stegner\nLluna, sal, sang, exili i sextina inèdita\nGràcies Isabel, Concepció i Marina, i gràcies a tothom que va venir i va gaudir d'una vetllada tan màgica!\nEl teu sexe i el meu són dues boques.\nNo sents quin bes de rou sobre la molsa!\nQuin mossec amb lluors d'ametlla viva!\nQuina parla, amb rellent de gorga oberta!\nQuin ball, petites llengües sense brida!\nQuin secret de congost! Els nostres sexes,\namor, són dues boques. I dos sexes\nara ens bateguen al lloc de les boques.\nA esglai colgat, fos l'eco de la brida\nque domava la dansa de la molsa,\nde bat a bat tenim la platja oberta:\navarem-hi el desig d'escuma viva.\nEl teu sexe i la meva boca viva,\na doll, trenats com si fossin dos sexes,\nentremesclen licors de fruita oberta\ni esdevenen, en ple desvari, boques.\nBoques, coralls en llacuna de molsa\non l'hora peix l'atzar i perd la brida.\nSom on l'hora i l'atzar perden la brida,\non, a cavall de la marea viva,\nllisquen sense velam, pels solcs de molsa,\nel meu sexe i la teva boca: sexes\nal mig del rostre i a l'entrecuix, boques.\nTot és un daltabaix de sal oberta.\nCastells de mar en festa, a nit oberta\nesborren signes i donen la brida\nde tot a la follia de les boques.\nQualsevol fulla morta es torna viva\nal clar del sol que ens fa llum negra als sexes.\nQue cremi tot en un torrent de molsa\ni que ens mauri la nostra saba oberta!\nQue facin el solstici els nostres sexes,\nque el cor transformi en pluja tota brida!\nQue esclatin els bancals en saó viva!\nQue els boscs floreixin en milers de boques!\nI que les boques facin que la molsa\narreli, viva, com la pell oberta\nsense brida al mirall dels nostres sexes!\nLa germana, l'estrangera M. Mercè Marçal\nPublicat per L'Espolsada llibres a 12:12 5 comentaris:\nEtiquetes de comentaris: Maria-Mercè Marçal\nLa lectura de Maus coincideix amb el setantè aniversari de la Nit dels vidres trencats que es considera l'inici de la persecució i el genocidi més atroç perpetrat contra els jueus i altres ètnies.\nMaus és un còmic, novel·la gràfica, sobre Vladek Spiegelman, pare de l'autor de l'obra, Art Spiegelman. Vladek és un jueu polonès que aconsegueix sobreviure a l'horror i la barbàrie dels camps de concentració, no obstant, pel que se'n desprèn de l'obra, no és capaç de sobreviure amb el record que això li provoca, record, -malson- que afecta severament el seu caràcter i tarannà.\nEls Spiegelman refan la vida als EUA, Vladek es converteix en comerciant de diamants. Des del seu país d'acollida, Art es va trobant amb el seu pare i va estirant el fill del cabdell, i així, en mica en mica Vladek va desengrunant tot el que va succeir en aquell infern.\nMaus posa els pèls de punta, no explica res que no sabem o que gent com Primo Levi, Anglada, Imre Kertész, Montserrat Roig o Amat-Piniella no ens hagin deixat per escrit. Però Maus té la capacitat d'emocionar-nos amb poca lletra i amb un dibuix de traç senzill, amb personatges que s'amaguen sota cares d'animals: els polonesos, porcs; els alemanys, gats; els francesos, granotes; els nordamericans, gossos i els jueus sota l'aparença de ratolins. Maus és una història de supervivència que desvetlla traïcions, fam, pànic...\nMaus però també mostra com el passat condiciona el present, en aquest cas el caràcter de Vladek i la manera com es relaciona amb els éssers més estimats. La relació amb la seva primera dona, l'Anja que se suïcida, amb la Mala l'actual dona i Art, el seu fill.\nA casa nostra ens ha arribat la traducció en català de la mà de l'editorial mallorquina Inrevés que n'ha fet una edició molt acurada a tots nivells. Vladek parla un anglès apolonesat i en català comet errors de sintaxi i gramàtica que es deuen a l'adaptació, no patiu!\nNota: des del web de l'editorial es pot descarregar una guia per al professorat, pot ser un llibre molt útil per alguna classe d'història diferent.\nPublicat per Inrevés en català i Mondadori en castellà\nPublicat per L'Espolsada llibres a 19:47 6 comentaris:\nEtiquetes de comentaris: Art Spiegelman\nAquesta primera setmana de novembre l'hem dedicada al foment de la lectura entre nens i nenes. Vam començar la setmana amb una classe de p-5 del CEIP Joan Sanpera que està treballant la biblioteca i la llibreria. Va ser una visita didàctica per saber què és una llibreria, què s'hi fa, què s'hi ven... coses que resulten molt òbvies a ulls d'algunes persones, però que no ho són tant si tenim en compte que hi ha canalla que mai trepitjarà una llibreria sinó és amb l'escola. Així durant el mes de novembre diferents classes s'aniran acostant a la llibreria i també a la biblioteca municipal.\nA més, nosaltres hi hem posat el nostre granet. Farà gairebé dos anys que tenim la llibreria oberta i encara no havíem dedicat cap activitat als més menuts. Ahir vam tenir el plaer de gaudir d'una vetllada màgica amb la Lola Casas i la seva obra.\nVam acabar poemes, vam fer endevinalles, vam conèixer l'Ernest, vam sentir els temibles poemes per a petits monstres, vam anar de colònies tot fent poesia i vam saber com sonen els poemes de color blau... vam fer volar la imaginació.\n"El príncep blau\nSospir de princesa\ntancat en un conte\nde petons de sucre."\nPoema de Blau, ed. L'Abadia de Montserrat\nPublicat per L'Espolsada llibres a 11:51 8 comentaris:\nEtiquetes de comentaris: Apunts de llibreria, Lola Casas\nLa família del meu pare\n"La veritat té estructura de ficció, va dir Jacques Lacan", m'havien dit no feia massa."\nEstic paint el llibre de la Lolita Bosch, La família del meu pare. Una història molt personal que et mou per dins. És la vida de la Lolita i de la família del seu pare, Ròmul Bosch, mort mentre ella era a Mèxic. És un àlbum familiar d'una gran nissaga barcelonina, un retrobament amb el passat i les arrels, a vegades no gaire agradables, d'altres sorprenents...\n"Aquest llibre és una capsa de fusta verda, tendra. La galleda on agonitza el darrer congre que vam pescar a la vora de les illes Medes. Un moment tancat que voldríem que romangués etern. Fet. Aquest llibre és la narració llunyana de la qual va néixer el meu pare. Un món que em manté immersa en un passat que m'invento."\nLolita Bosch té un estil àgil i lleuger que passa volant, però que alhora transmet moltes coses. Cita, transcriu poemes i t'impregna de cultura mexicana, l'altra seva terra. Amb un tarannà que ja em va engrescar a Qui vam ser, quan acabes els seus llibres hi penses i hi tornes durant dies. M'agrada la Bosch. És d'aquelles autores que es fa difícil de recomanar perquè hi estableixes una relació molt íntima, o hi entres o la rebutges.\nD'entrada pots pensar què té d'original la vida de la seva família que a mi em pugui interessar? No te n'adones i vas passant pàgina rere pàgina volent conèixer la colònia a la vora del Ter, l'alcalde de Barcelona, passant per Menorca, estimant la Tata i sobretot sentint l'aire de l'Empordà. M'he endut una grata sorpresa que en un viatge, tan introspectiu com el que fa la Lolita, tinguéssim coses en comú que per a mi també són especials:\n"[...] El mateix any que va morir l'escriptora Beatrix Potter i totes les seves il·lustracions infantils que el meu pare em comprava quan jo era petita. Quan es va publicar El petit príncep, d'Antoine de Saint-Éxupery, amb el que anys després, tots, ens provaríem d'explicar les morts dels nostres pares. Allò que és essencial és invisible als ulls, diu el petit príncep."\nPublicat per Empúries en català i per Mondadori en castellà\nPublicat per L'Espolsada llibres a 18:00 6 comentaris:\nEtiquetes de comentaris: Lolita Bosch\nSembla que el 1908 va ser un any de gran collita literària, van néixer grans escriptors entre els quals Maxwell. Si fa uns dies commemoràvem l'aniversari del naixement de la Rodoreda, ara Libros del Asteroide fa el seu particular homenatge publicant la novel·la més coneguda de Maxwell, Adiós, hasta mañana.\nTothom que segueix el blog habitualment sap que Maxwell és dels meus autors, és un dels grans descobriments que he fet en els darrers temps. Maxwell és una gran desconegut pel públic en general, va ser l'editor de gent com Salinger, Updike, Cheever... però al calaix es guardava magnífiques novel·les de les quals n'anem gaudint a poc a poc.\nA poc a poc és com cal llegir-lo, per assaborir-ne cadascun dels paràgrafs. Si bé Van venir com orenetes i La hoja plegada són novel·les d'una gran tristor, però que et deixen un regust dolç, en aquesta sembla que Maxwell es desprèn de la melancolia que el caracteritza per situar-nos en una quotidianitat familiar.\nEl narrador no s'adona de la importància del passat fins que 50 anys més tard del fet principal -un assassinat- pren consciència fins a quin punt l'ha marcat i comença recordar amb detall els fets que van tenir lloc en un poblet de l'estat d'Illinois. Fent ús d'una gran tècnica, l'estructura de la novel·la no és senzilla, comença el llibre amb la mort de Lloyd Wilson, un dels protagonistes. Així, en mica en mica, el narrador testimonia i va desengrunant cadascun dels fets i recorda en Cletus Smith, amic de la infància, que abandona el poble quan el seu pare es converteix en l'assassí. Recorda les dues granges i les dues famílies que hi habitaven i com una història d'amor desencadena amb el tràgic incident.\nMaxwell té una escriptura molt cinematogràfica que et fa viure els fets com si fossis allà davant, amb una naturalitat sorprenent, descriptiva però gens feixuga. És l'Amèrica dels anys vint, d'una moral anacrònica des del meu punt de vista, però molt pròpia de l'època. Un testimoni excepcional de com es vivia en una zona rural als afores Chicago i de com la mort prematura d'una mare pot deixar seqüeles del tot inexplicables fins ben entrada la maduresa.\nLibros del Asteroide sol acabar els seus llibres amb una frase, en aquest cas és de Ian McEwan:\n"Adentrarse en la totalidad de una historia con la intimidad con que lo hace una novela es algo que otras disciplinas artísticas no han conseguido."\nEm quedo amb aquest endinsar-se en la totalitat d'una història per descriure la sensació que tens quan llegeixes Maxwell.\nPublicada per Libros del Asteroide\nPublicat per L'Espolsada llibres a 20:00 7 comentaris:\nEtiquetes de comentaris: William Maxwell\ndissabte, 18 d’octubre de 2008\nEl meu petit homenatge a Mercè Rodoreda ha estat llegir-ne l'Autoretrat que no he pogut deixar fins acabar-lo.\nMònica Miró i Abraham Mohino han fet una excel·lent tasca de recopilació i edició de textos que Rodoreda ens deixà escrits. Els han anat ordenant de manera que sembla que sentis l'autora com et parla de la seva vida i les obres. No és només un testimoni literari sinó històric. De debò que és d'aquells llibres imprescindibles.\nAhir vam fer Llegim Rodoreda i sentint la veu de la gent t'adones de la força dels textos d'aquesta autora. Per molts anys de Rodoreda i que no caigui en l'oblit. Penso que és un bon moment per no oblidar-nos de la Bertrana, l'Anglada, la Murià, l'Arderiu, Marçal... dones del XX amb una gran trajectòria.\nUs deixo amb uns quants fragments que crec molt representatius de l'autora:\n"Van ser anys de viure morint cada dia, anys horribles de fam, d'una por cerval que m'anul·lava, i, al mateix temps, estrany fenomen del meu caràcter!, feia créixer en mi les forces que necessitava per sobreviure."\n"Em resultava impossible pensar en la literatura, vivint com vivia una situació de demència col·lectiva que em negava com a simple ésser humà..."\n"Morir per culpa del perfum de les flors era una temptació, però podria jo, en el jardí de casa, collir prous flors perquè el seu perfum m'adormís i em matés?"\n" Amb la glòria ho tens tot resolt, i a mi el que m'ajuda a fer novel·les són les crítiques i la lluita."\n"Llegeixo molt, moltíssim. Tinc temps per fer-ho i n'invento: unes quatre hores diàries des de fa una pila d'anys; en determinades èpoques, un llibre per dia. El dia que no pogués llegir estaria irremissiblement perduda."\n"El que considero vital de la nostra cultura són els fonaments. I els fonaments són la llengua. [...] La llengua és l'ànima d'un país i mereix moltes atencions."\nPublicat per Angle editorial\nPublicat per L'Espolsada llibres a 9:51 13 comentaris:\nEtiquetes de comentaris: Abraham Mohino, Mercè Rodoreda, Mònica Miró\nParlava amb un vell amic de la tendència a acumular llibres, quan els veus els compres i saps que un dia o un altre els llegiràs, però ja els tens a casa. Des que tinc la llibreria en això he guanyat tranquil·litat perquè els tinc més a l’abast i més controlats. Abans anava a la llibreria i, o bé m’apuntava els títols o bé els comprava perquè sinó al cap de poc desapareixien (ara ja ho entenc, l’allau de novetats!). Deveu pensar i per què coi ens explica tot això, doncs perquè aquest és un dels llibres acumulats que esperen que et decideixis. Quan vaig veure que estrenaven la pel·lícula, em vaig dir ara és el moment, abans de veure-la.\nEm pregunto per què he trigat tant a llegir Los girasoles ciegos? Un llibre compost de 4 relats d’una delicadesa que t’abraça units per un fil molt subtil, gairebé imperceptible.\nMéndez parla dels mort de la guerra civil, però amb noms i cognoms, quatre històries personals que arriben molt endins.\n“Las prisas por matar no dejan que la muerte sea minuciosa. Una bala le alcanzó en la parte superior de la frente y resbaló sobre su cráneo sin romperlo. El impacto le dejó sin sentido y la necesidad de ahorrar municiones evitó el tiro de gracias un ajusticiado inane cuyo rostro estaba completamente cubierto de sangre. Fue enterrado en una fosa común, apresuradamente, como todos, y apenas unas paletadas de tierra cubrieron aquello cadáveres.”\nMéndez fa memòria dels morts i reconstrueix històries que et commouen, jo em quedo amb el Manuscrito encontrado en el olvido. Un pare i un fill acabat de néixer a qui no s’atreveix ni a mirar, la mare ha mort durant el part. Passen dos dies i el nadó sobreviu. És un relat trist però de bellesa colpidora...\n“Quizás la muerte sea transparente. Y heladora. Durante las primeras horas he sentido la necesidad de mantener su mano entre las mías, pero poco a poco me he encontrado unos dedos sin caricias y he sentido miedo de que fuera ése el recuerdo que quedara grabado en mi piel insatisfecha. Llevo varias horas sin tocarla y ya no soy capaz de reposar junto a su cuerpo.”\nEm pregunto com deu ser l’adaptació cinematogràfica, llegit el llibre només veig adaptable el darrer relat i em sembla per les imatges que he vist de la pel·lícula que és així. No discuteixo que no en puguin fer una bona adaptació, però difícilment es pot traslladar la intensitat de les paraules, de les històries en una hora i escaig. Precisament, si m’agraden els llibres és perquè pots tornar endavant i enrere i rellegir paràgrafs com el següent:\n"Que alguien quiera matarme no por lo que he hecho, sino por lo que pienso... y, lo que es peor, si quiero pensar lo que pienso, tendré que desear que mueran otros por lo que piensan ellos. Yo no quiero que nuestros hijos tengan que matar o morir por lo que piensan."\nPublicat per Anagrama en castellà\nPublicat per L'Espolsada llibres a 17:12 10 comentaris:\nEtiquetes de comentaris: Alberto Méndez\nA mi, els contes sempre m'han costat i alhora captivat. Em fascina la capacitat de crear històries amb un breu espai, però jo en voldria més detalls, i és per això que em costa, perquè voldria saber el perquè d'això, el rerefons d'un personatge, la motivació que ha portat algú a escriure allò i no una altra cosa, en resum, preguntes que en els contes, sovint, queden obertes.\nHe llegit diferents crítiques del llibre del Sánchez Piñol que em fan sentir petita i que encara em queda molt per aprendre i per llegir, de totes maneres, penso que la gent de peu quan agafa un llibre de contes ho fa per gaudir-ne i passar una bona estona i no per veure-hi tantes referències literàries. Tretze tristos tràngols ho ha aconseguit, són relats molt ben travats, que pel títol ja podeu endevinar que el que tenen en comú són protagonistes que passen per tràngols ben tristos.\nParlar de tots és difícil i perdria la gràcia, cada conte té el seu que, per això he decidit descriure'ls amb una, dues o tres paraules segons el que m'han inspirat mentre anava llegint.\nQuan queien homes de la lluna: esclavitud segle XXI\nTot el que li cal saber a una zebra: genialitat\nLa nau dels bojos: angoixa\nLa solidaritat que va venir de les estrelles: corrent intern polític\nLa llei de la selva: rodoredià, sentiment de culpa\nDe petit, tos de gos; de gran, pota d'elefant: aparença, metamorfosi\nEntre el cel i l'infern: ensopiment administratiu\nTitus: passat gloriós inexistent\nJa no puc més: incomunicació\nL'espantocells que s'estimava els ocells: solitud, acceptació del destí\nMai no compris xurros en diumenge: no t'hi fiquis\nEl Rei de Reis i les dues ciutats: règims totalitaris\nNomés digues si encara m'estimes: m'ha encantat!\nLlegiu-lo i en parlem, de totes maneres a mi em va fer decidir l'entrevista a L'hora del lector\nPublicat per La Campana\nPublicat per L'Espolsada llibres a 16:23 20 comentaris:\nEtiquetes de comentaris: Albert Sánchez Piñol, L'hora del lector\nLa princesa y el pescador comença com si fos una llegenda i, així continua a l'inici de cada capítol amb un petit fragment d'una història vietnamita. Aquests fragments donen pas a la història que Minh Tran Huy ens vol explicar, la vida de dos adolescents d'origen vietnamita que viuen a París.\nLa Lan, nascuda a França i que viu amb els pares que van marxar de Viet Nam amb l'entrada dels comunistes, i en Nam, nascut a Viet Nam i que viu amb el germà, doncs van fugir del seu país a corre-cuita i part de la família s'hi va quedar. Aquest petit fet, per a mi important, marcarà el caràcter de tots dos. La princesa y el pescador són tres relats emparats sota una novel·la de gran tendresa. D'una banda, tenim la relació d'amistat i de desamor entre la Lan i en Nam, abraçades, silencis, tendresa, desesperació... de l'altra, una magnífica guia del Viet Nam, ja que la protagonitza hi viatja amb els seus pares, Minh Tran descriu a la perfecció els paratges vietnamites (trio aquest paràgraf perquè parla d'un dels racons de Hanoi del que més bons records en guardo):\n"Hanoi [...] adoraba sus parques, sus lagos cruzados por pequeños puentes, sus avenidas bordeadas de flamboyantes donde los enamorados se citaban; me encantaba pasear a lo largo de las estelas en forma de tortuga del templo de la Literatura, edificado en el siglo XI en honor a Confucio..."\nI per últim, una llegenda que porta el fil de la novel·la. Llegenda imprescindible per entendre la filosofia del país i la seva gent, els somriures, l'amabilitat i la verdor dels seus paratges i, segurament, la melancolia que sent l'autora pel seu país d'origen.\nSovint quan llegeixo un llibre penso en alguna cançó com a banda sonora. Aquest cop mentre llegia em venien al cap dos llibres que servirien per fer una combinació perfecte, El niño de piedra y otras historias vietnamitas de Thich Nhat Hanh i l'àlbum il·lustrat El búfalo y el pájaro per posar-hi tots els colors del verd que ofereix Viet Nam.\n"En ocasiones he amado profundamente a seres a quienes he perdido, y tal vez por eso se escribe, para recuperarlos y caminar, por unos instantes, a su lado. Como si nada hubiera cambiado."\nPublicada per La otra orilla en castellà\nPublicat per L'Espolsada llibres a 12:38 7 comentaris:\nEtiquetes de comentaris: Catherine Zarcate, Minh Tran Huy, Thich Nhat Hanh\nAquesta és la història d'Elzéard Bouffier, un pastor que habita una zona erma de la Provença. Mentre el món es debat entre la Primera i la Segona Guerra Mundial, ell planta arbres, cada dia, fins que transforma el paisatge àrid en una zona boscosa.\n"Quan penso que amb un sol home, limitat als seus simples recursos físics i morals, n'hi ha hagut prou per transformar un desert en aquesta terra promesa, trobo, que malgrat tot, la condició humana és admirable."\nSens dubte un cant a l'ecologia, un faula per explicar-nos que els petits canvis tenen conseqüències globals. És un relat d'extrema simplicitat, però ple de contingut que fa pensar i posa en dubte el funcionament del que ens envolta.\nLlegint aquesta història, L'home que plantava arbres, publicada per Viena dins d'una magnífica col·lecció El cercle de Viena, t'adones que hi ha editors capaços de fer bé les coses i conseqüents amb la tasca, el llibre està imprès amb paper provinent de boscos de gestió responsable. És el que se'n diu Llibre amic dels boscos. Ara bé quan entrem en la distribució, estic segura que el protagonista, Bouffier, podria donar-nos unes quantes lliçons a tots plegats del mal ús que fem del plàstic.\nUn bon sinònim de llibre seria transport, tot el dia viatja del magatzem a la llibreria i de la llibreria al magatzem, novetats i devolucions. Cada vegada més, hi ha la tendència d'enviar els llibres plastificats, comprimits -diria- dins d'un plàstic que els arruga les vores i els deforma. Un plàstic que tal com arriba, te'n desprens perquè no el pots tornar a utilitzar. Per sort, hi ha distribuïdores que continuen apostant pel cartró, i és que el cartró en el món del llibre té molta vida. Les caixes de cartró van i venen, tenen una llarga durada i es reutilitzen, una de les R més importants del procés de reciclatge, que no es basa només en la transformació sinó en la reutilització del producte.\nUn llibre per rellegir, com El petit príncep, sense edat ni fronteres.\n"Es pot fer el retrat d'una persona fent el retrat del seu paisatge" Jean Giono\nPublicat per Viena en català i José Olañeta en castellà\nPublicat per L'Espolsada llibres a 18:00 4 comentaris:\nEtiquetes de comentaris: Apunts de llibreria, Jean Giono\nAvui el dia ha començat de cap per avall, dues hores amb el meu proveïdor d'internet per no resoldre res i passar d'un telèfon a un altre com si no tingués res millor a fer... podem dir que he acumulat certa mala llet... tanmateix, el dia ha començat a canviar amb l'entrada d'una de les millor clientes de la llibreria, m'he desfogat i m'ha fet sentir millor, m'ha recordat que ser llibretera té coses boniques.\nPrecisament, perquè sempre se'ns acusa de rondinar, de protestar i de queixar-nos per tot -motius no ens en falten-, el post d'avui és per reivindicar la feina, que malgrat començar el dia amb mal peu es pot acabar amb un somriure i una gran satisfacció.\nMentre avui començava el Lecturàlia, jo em discutia amb diferents operadores, sort d'internet (quan funciona!) que he pogut sentir l'espai més tard, i segona sorpresa del dia, en Màrius Serra recomanant L'exclosa.\nCap a casa a dinar sense massa esperança per la resta del dia, però què més puc demanar: una clienta que torna de vacances i et regala un llibre dedicat per l'autor; una adolescent que es passa una bona estona triant un llibre; algú que vol fer un obsequi especial a uns exiliats a Mèxic; una mestra triant llibres per ampliar la biblioteca de l'escola; una grup de nenes i nens triant el regal d'aniversari per una amiga que fa 7 anys; una filla, amb la mare molt greu a l'hospital, però que encara tria un llibre perquè l'acompanyi en aquests últims moments; una noia a qui no agrada massa llegir però que ho vol provar perquè té ganes que li agradi! I a punt de tancar, una senyora gran a qui una noia jove ha recomanat aquesta història, que no en recorda el nom, però que sap que va de dones... Tanco i marxo amb un somriure, a tots vosaltres gràcies!\nPublicat per L'Espolsada llibres a 21:22 9 comentaris:\ndivendres, 12 de setembre de 2008\nFeia temps que veia Chagrin d'école a les llistes dels més venuts de l'Estat francès i guardava molt bon record de Daniel Pennac, el seu autor, i la seva Fée carabine, de quan estudiava a la universitat. Així doncs, quan Mondadori em va fer arribar un exemplar anticipat a la sortida a les llibreries em va fer molt feliç; gràcies, aquests detalls les llibreteres i els llibreters els agraïm.\nMal d'escola ha entrat a les llibreries aquesta setmana, just quan la canalla omple les motxilles i el professorat ja fa dies que es prepara per donar-los la benvinguda. Mal d'escola és una dissertació sobre l'ofici de fer de mestre i l'educació, però també és una esperança per aquells mals alumnes dels quals ningú no n'espera res, tanmateix acaben essent alguna cosa a la vida, com ara un mestre, el cas de Daniel Pennac.\nPer a mi, Mal d'escola és un llibre molt francès i es basa en el sistema educatiu d'allí, segurament hi ha coses difícils de traslladar a casa nostra. Ara bé, Pennac també parla de valors educatius que són universals i per tant extrapolables arreu. El llibre té alts i baixos, a estones no el pots deixar de llegir i altres es fa feixuc. Hi ha fragments amb els quals m'hi he sentit molt identificada, jo també vaig ser una mala alumna per alguna professora i comparteixo amb Pennac que hi ha gent que es dedica a l'ofici que no hauria de fer-ho.\nPennac parteix de la seva època d'estudiant, mal alumne, abans d'esdevenir mestre i escriptor de renom i el llibre no deixa de ser un agraïment als bons i les bones mestres que tots hem tingut i que han col·laborat a ser qui som i com som.\n"Els nostres "mals alumnes" (alumnes considerats sense futur) no vénen mai sols a l'escola. Allò que entra a la classe és una ceba: capes de malestar, de por, de neguit, de rancúnia, de ràbia, de desitjos insatisfets, de renúncia furiosa, acumulades sobre un fons de passat vergonyós, de present amenaçador, de futur condemnat. En realitat la classe no pot començar fins que no deixin el fardell a terra i no hàgim pelat la ceba..."\n"En aquell temps llegir no era la proesa absurda que és avui. Considerada una pèrdua de temps, perjudicial per al treball escolar, la lectura de novel·les ens estava prohibida a les hores d'estudi. D'aquí la meva vocació de lector clandestí: novel·les folrades com els llibres de classe, amagades a tot arreu on es podia, lectures nocturnes amb llanterna de butxaca, dispenses de gimnàstica, tot era bo per trobar-me tot sol amb un llibre."\n"Els mals de gramàtica es curen amb la gramàtica, les faltes d'ortografia amb l'exercici de l'ortografia, la por de llegir amb la lectura, la de no comprendre amb la immersió en el text, i el costum de no reflexionar amb el reforçament tranquil d'una raó limitada estrictament a l'objecte que ens ocupa, aquí, ara, en aquesta aula, durant aquesta hora de classe, mentre hi som."\nPublicada en català per Empúries i en castellà per Mondadori: www.maldeescuela.com\nPublicat per L'Espolsada llibres a 18:00 9 comentaris:\nEtiquetes de comentaris: Daniel Pennac\nPublicat per L'Espolsada llibres a 10:00 7 comentaris:\nIan McEwan, A la platja de Chesil, aparentment una història senzilla. A l'Anglaterra dels seixanta, Florence i Edward, una parella acabada de casar, encaren la nit de noces.\n"Eren joves, cultes i, tots dos, verges aquella nit, la seva nit de noces, i vivien en una època en què una conversa sobre problemes sexuals era del tot impossible."\nEl que podria semblar un argument corrent serveix perquè McEwan estiri el cabdell d'una història delicada i captivadora. Un fet, la pèrdua de la virginitat; dues persones que s'estimen, però que no gosen expressar el que senten; uns cànons socials que han fet mal i uns silencis pertorbadors.\nMcEwan traça un relat a través del pensament de tots dos protagonistes, és la ment de cadascú que ens va descrivint el que viuen en tot moment. Dues persones que s'estimen amb bogeria, però que durant la nit de noces descobreixen que no saben què pensen l'un de l'altre i el més trist són dos desconeguts.\n"Per primera vegada, podia associar l'amor que sentia per l'Edward amb una sensació física definible, tan irrefutable com el vertigen. Abans només havia conegut un brou reconfortant d'emocions càlides, una gruixuda manta d'hivern plena d'amabilitat i confiança."\nMcEwan amb poques pàgines en té prou per descriure'ns amb detall dues maneres d'entendre el mateix amor, tan distant, que pren camins oposats. Continuaré llegint McEwan, m'ha agradat.\nPer cert, avui fa un any que aquest blog camina, m'agrada mirar enrere i veure que una part del meu primer post encara és vigent, que encara m'il·lusiona:\n"Triar un llibre o recomanar-lo no és gens fàcil, i tenir temps per llegir-lo i compartir-lo encara menys. Amb aquest blog vull deixar constància dels llibres que per un motiu o altre m'han agradat, captivat, atret... no necessàriament han de ser novetats, sinó llibres que estan esperant que algú els doni una oportunitat i que la màgia del boca-orella funcioni."\nPublicat per L'Espolsada llibres a 10:29 12 comentaris:\nEtiquetes de comentaris: Aniversari, Ian McEwan\nDe vacances i de llibres\nL'Espolsada se'n va de vacances amb una maleta plena de llibres pendents.\nSe'n va amb tots els sentits oberts per impregnar-se del passat, d'olors, de llum, sentiments i bona companyia.\nFins a la tornada us deixo amb un poema de la Montserrat Abelló per posar-vos la mel als llavis...\nper platges obertes,\non el mar dibuixa\nsubtils tènues ratlles\ndamunt l'arena molla,\ncom un amant\na cada embranzida.\nI et sento present\nen la brisa salobre,\npersistent, que m'envolta\nDel llibre Memòria de tu i de mi, Denes editorial\nEtiquetes de comentaris: Montserrat Abelló\nAmb els temps que corren no deixa de sorprendre gratament que hi hagi gent disposada a oferir-nos projectes editorials engrescadors i en català. És el cas d'Adesiara que amb la col·lecció d'Ací d'Allà ens ofereix literatura universal, i ens regala tresors com la traducció de l'asturià del llibre Història universal de Paniceros del Xuan Bello -que ja comentarem un altre dia-.\nAvui toca el torn a L'exclosa, la primera novel·la que va publicar el dramaturg sicilià Luigi Pirandello. Tot i ser una novel·la, des dels primers instants, tens la sensació que et trobes davant d'un gran escenari i ets espectador d'una gran posada en escena (a mi m'ha vingut el cap, salvant les distàncies en el temps i en el text, la magnífica obra de De Filippo Dissabte, diumenge, dilluns).\nEns trobem a la Sicília de final del segle XIX, amb la Marta Ajala, una noia que acompleix amb els cànons de ser dona a l'època, ser l'esposa de, en aquest cas d'en Rocco Pentàgora. Tot li és favorable perquè ella accepta aquest rol, fins que un dia en Rocco la sorprèn llegint la carta d'algú que la festeja, la fa fora de casa i així passa a convertir-se en l'exclosa, la repudiada per tothom, fins i tot pel seu pare que malgrat conèixer la innocència de la filla no pot fugir de la pressió social ni de les enraonies.\nLa Marta lluita per trencar amb la mentalitat tancada del poble, estudia i es prepara per ser mestra davant l'astorament de la gent del poble que no entén com gosa...\n"Va intentar reprendre els estudis, o almenys la lectura, per sostreure's al desvari en què cada pensament, cada sentiment naufragava. Va tornar a obrir els vells llibres abandonats, i n'experimentà una tendresa indicible."\nLa Marta acaba marxant amb la família a Palerm, i tot i que sembla que respiri, que sigui feliç, l'odi i la ràbia d'en Rocco no la deixen viure. Maleïda consciència.\n"La consciència no m'ho permet, vull dir: "Els altres no m'ho permeten, el món no m'ho permet." La meva consciència! ¿Què creus que és aquesta consciència? És la gent dintre meu, estimada! I em repeteix el que li diuen els altres. Per tant, escolta: la meva consciència em permet estimar-te honestíssimament. Interroga la teva, i veuràs que els altres t'han permès estimar-me, sí, com tu mateixa has dit, per tot el que t'han fet patir injustament."\nHi ha temes universals i compartits arreu, la situació de la dona n´és un, aquesta Marta podria ser la Pilar Prim, la Maria Rosa o tantes d'altres dones anònimes que han inspirat tants i tants autors i autores.\nPublicada per Adesiara Editorial\nPublicat per L'Espolsada llibres a 10:11 3 comentaris:\nEtiquetes de comentaris: Luigi Pirandello\nLa noia del ball\nCoca era un de tants autors pendents per descobrir fins que m'hi he posat de cap i ho he fet amb La noia del ball. La descoberta ha estat d'allò més gratificant i intensa. El llibre m'ha provocat llegiguera com diu en Biel Mesquida, una llegiguera que em durà a llegir de ben segur Sota la pols, Sorres blanques...\nA La noia del ball la protagonista, sense nom, explica al seu fill una part de la seva vida, la seva joventut a cavall entre Menorca i Barcelona. Una Menorca encara per descobrir i una Barcelona que viu els darrers dies de la República, una Barcelona grisa, sense esperança.\n"En un racó de mi mateixa, tenia guardades les olors de l'illa, la lluminositat dels pobles i de les platges, aquelles façanes blanques, la negror del cel curull de punts lluminosos, la ventada impetuosa que ens empenyia baixant del Cap de Cavalleria..."\nPer a mi, Coca traça un relat excel·lent, juga amb la ficció i els fets històrics. Fa parlar un ventall de personatges que són com un calidoscopi que volta com ho fan les faldilles de les noies al ball dels ateneus. Coca construeix uns personatges plens, difícils i ambigus per ensenyar-nos la cara menys agradable dels humans, la cara menys utòpica d'un anarquisme que sovint s'ha idealitzat i el patiment d'una guerra...\n"Sí, perquè la guerra és un mal sense límits, el descontrol complet i la instauració del llibertinatge, però no és el pitjor del que som capaços. Encara es pot ser més brutal, més cruel, i els odis poden ser més profunds. Perquè per molt que aleshores a mi em semblés inimaginable, després vam veure que es podia arribar més lluny, que algú tenia el convenciment de poder desarrelar l'existència dels altres. I aquest propòsit ens va posseir, va ser un càncer malèvol que va niar en el nostre cos i el va començar a destruir lentament. Després vaig veure que el règim de Franco ens va anorrear, que havent-lo patit ja no es podia tornar a ser viu..."\nUn cop acabat el llibre he tingut una buidor semblant a la que em va deixar Les veus del Pamano. Una prosa rica per acompanyar-nos aquestes nits d'estiu.\nPublicada per Proa\nPublicat per L'Espolsada llibres a 10:00 12 comentaris:\nEtiquetes de comentaris: Jordi Coca\nCom deia un dia El llibreter la tasca d'obrir caixes sovint es fa feixuga, potser és de les tasques més pesades -el pitjor per a mi són les devolucions- de tant en tant, però, te'n duus grates sorpreses que hi posen color i animen la feina.\nAixò em va passar amb una petita obra gràfica publicada per Barbara Fiore i que porta per títol Desencuentros. És un poema visual pàgina rere pàgina i un esclat d'harmonia per als ulls.\nEn forma de diari s'hi narra la història d'una parella que viuen al mateix carrer i semblen predisposats a trobar-se, tanmateix quan ell surt de casa sempre va a la dreta i ella ho fa cap a l'esquerra, així doncs sembla difícil que coincideixin.\n"Ambos están convencidos\npero la inseguridad es más hermosa."\nUs en podria parlar molt més, però val la pena que l'obriu i gaudiu de les imatges d'aquest autor taiwanès. No us perdeu del mateix autor El sonido de los colores.\nEtiquetes de comentaris: Jimmy Liao\nAquesta és la història de la Cecília Ce, una nena que abandonen davant del reixat d'una casa del carrer de les Camèlies. La Cecília és adoptada per una parella sense fills i creix en un jardí ple de flors i vegetació. La Cecília esdevé una dona turmentada a la recerca dels seus orígens, per això fuig de casa amb un home, el primer de molts que van encadenats. La Cecília és una dona de Rodoreda, que pateix i aguanta fins a límits insospitables. Rodoreda aconsegueix un cop més, mentre llegeixes, que alguna cosa es recaragoli dins teu i et turmenti. Són capítols curts però d'una intensitat i una càrrega que et desmunten. Des del primer moment saps que estàs llegint Rodoreda, les paraules amaguen aquell jo que només una gran escriptora pot oferir-nos novel·la darrera novel·la.\nUs deixo amb diferents fragments de l'obra a través dels quals viureu i sentireu la Cecília Ce.\n"La meva barraca ens servia de mals endreços i la de l'Andrés, amb les parets de maó i amb la teulada sense pluja, era la casa. Molts diumenges anàvem a l'escullera a mirar l'aigua salada i el camp dels musclos amb els colors que la posta hi deixava. De vegades l'aigua es movia com si estigués nerviosa i el sol, abans d'anar-se'n, hi feia uns llampecs grocs, del color dels musclos per dintre, desmaiat quan són crus i més mandarina quan es couen;"\n"L'endemà em vaig tirar escales avall per estabornir-me i vaig baixar-les a tomballons i vaig caure asseguda a terra. No podia resistir més el llavi estripat ni el groc lluent de l'ullal ni les mans tan petites. Tot em feia trobar malament: l'aixeta que degotava, el llum de les tulipes, aquella dona que m'havia dut la llet el primer dia i que cada dia tenia més cara de cavall."\n"Em vaig despertar a la matinada i em va fer estrany sentir-lo respirar al meu costat. Li vaig posar la mà al damunt del cor. Després li vaig treure el rellotge del puny, em vaig aixecar i me'n vaig anar darrera de la cortina. El dia naixia ennuvolat i feia una mica de vent. Vaig mirar l'hora: el rellotge s'havia parat a mitjanit. Vaig donar-li corda de mica en mica i vaig fer córrer les manetes endarrere fins que van marcar les sis, que era l'hora que ens havíem començat a estimar."\n"Quan va haver parat em va posar una mà damunt d'un genoll i rient només una mica em va dir: ¿què has fet a la vida? Vaig estar a punt de dir-li que l'havia passada buscant coses perdudes i enterrant enamoraments, però no vaig dir res com si no l'hagués sentit i al cap d'una estona va treure la mà del meu genoll i em va preguntar si havia tingut sort."\nPublicada pel Club editor en català i Edhasa en castellà\nPublicat per L'Espolsada llibres a 18:36 8 comentaris:\nEtiquetes de comentaris: Mercè Rodoreda\nSi a A la caza del amor Nancy Mitford ja em va sorprendre per fer un retrat excel·lent de la burgesia anglesa de principi del segle XX, a La bendición s'ha superat amb escreix a l'hora de radiografiar les classes benestants anglesa i francesa separades pel canal de la Mànega.\nGrace, la protagonista, es troba d'un dia per l'altre casada amb Charles-Edouard, un il·lustre francès, que la deixa embarassada d'en Sigi, i marxa cap a la guerra. Grace educa el seu fill al camp anglès amb l'ajuda de Nanny, la mainadera que ja la va criar a ella. Un dia en Charles-Edouard torna de la guerra i decideix emportar-se'ls a tots a viure a França, Nanny inclosa.\nA partir d'aquí Grace no només descobreix el sol i la llum de la Provença, el menjar i el vi sinó l'elegància de les franceses, la capacitat amatòria dels francesos i sobretot la tendència del seu marit de perseguir qualsevol dona atractiva. París no li sembla ni de bon tros la ciutat somiada i les reunions en societat són una càrrega cada cop més difícil de portar.\nÉs evident que Mitford és capaç de descriure tan mordaçment aquests ambients perquè ella hi va créixer i sap de què parla de primera mà. Mitford sap que per ser dona només cal aprendre francès i hípica. Mitford és una escriptora autodidacta que podria fer cròniques de societat però que opta, amb gran encert, per oferir-nos unes novel·les extraordinàries, amb una to cínic impecable, sinó llegiu:\n"Nosotros, Estados Unidos, estamos absolutamente en contra de tener relaciones sexuales fuera del matrimonio. Ahora bien, es normal que un hombre se case al menos tres o cuatro veces. La primera vez, se casa recién salido de la universidad para canalizar su deseo sexual; la segunda vez tiene unos objetivos más materiales (puede que se case con la hermana o la hija de su patrón), y mucho después, cuando ya está en plena madurez, encuentra a la compañera de su vida y se casa con ella. Finalmente, puede pasar, aunque no ocurra siempre, que una vez haya sacado adelante a esta nueva familia con la compañera de su vida y ésta deje de estar únicamente concentrada en él y empiece a sublimar sus instintos sexuales a través de otros canales como los juegos de cartas o la literatura, él satisfaga un deseo -a veces más paternal que sexual- de contar con un elemento más joven en su hogar casándose con la amiga de una de sus hijas o, como ha ocurrido en algunos casos que yo conozco personalmente, de una de sus nietas."\nSublim the American way of life!\nPublicat per L'Espolsada llibres a 9:45 5 comentaris:\nEtiquetes de comentaris: Nancy Mitford\nPostal de Copacabana\nTres mesos després de la recomanació del llibre, em va de gust recuperar el post per dos motius: un perquè el llibre s'ha convertit en un èxit gràcies al boca-orella i dos perquè la presentació d'ahir va ser magnífica. Dies com ahir fan que em senti molt contenta de ser llibretera. En Màrius té una capacitat d'atrapar la gent que no deixa de sorprendre'm i encara més quan presenta un llibre que li ha arribat.\nVam fer un combinat de presentació catalanogermànica, en Màrius va introduir la Stefanie i el seu llibre, li va fer preguntes i ella, amb un català impecable, ens va parlar de les històries que l'han moguda a escriure la novel·la i ens en va llegir un fragment tal com se sol fer al nord d'Europa, fent-nos-en un tastet. Gràcies a tots dos i gràcies a tothom que va venir.\nFa cosa d'un mes a l'espai Lecturàlia en Màrius Serra va recomanar Postal de Copacabana amb un entusiasme encomanadís, tant que no feia ni mitja hora de la seva recomanació que dos clients em preguntaven pel llibre. Amb aquestes expectatives no podia fer altra cosa que llegir-lo.\nPostal de Copacabana és la història de tres dones que viuen en un poblet de Bolívia a la riba del llac Titicaca.\nÉs una novel·la de dones, que no vol dir que no la puguin llegir els homes, l'Elena, la Rosa i l'Alfonsina. L'Elena, l'àvia de l'Alfonsina, era una indígena acollida per una família del poble fins que coneix el seu gran amor, l'Alois, un alemany que venia aspirines pels poblats de la selva boliviana. L'Alois és mort però present durant tota la novel·la en forma d'aparicions que costen de creure si no es coneixen les tradicions de les cultures indígenes i la veneració pels morts. La Rosa, la mare de l'Alfonsina, vídua d'en Ricardo fill de l'Elena, és una dona bonica, hostessa de vol i el terror per les dones de Copacabana que tenen por que els prengui el marit.\nL'Alfonsina és una nena que somia i a qui agrada relacionar-se amb els turistes que arriben d'arreu. L'Alfonsina manté una relació molt estreta amb la seva àvia.\nCopacabana és un poblet tranquil on el més important de la jornada és asseure's a veure la telenovel·la, però on tot se sap i es xerra, fins que arriba un gringo que vol comprar una casona de la plaça per fer-ne un hotel.\nA mi m'ha captivat l'àvia i les seves amigues que beuen i fumen amb pipa, una àvia que va vestida de tirolesa en honor al seu marit i que manté vives les tradicions culturals indígenes i les alemanyes.\n"L'Elena li parlava sovint d'aquells viatges, de com l'Alois s'havia transformat de venedor d'aspirines en especialista en mal de cap, del talent que tenia per explicar a la gent les causes del seu dolor."\nAquesta història que m'ha recordat alguna narració xicana, a alguna història de l'Allende, a les indígenes guatemalenques i peruanes que han begut tant de la tradició oral, no seria possible si no fos per l'amalgama cultural que transpira. Stefanie Kremser, l'autora, és filla de mare alemanya i pare adoptiu bolivià, Stefanie passava els estius a Bolívia amb l'àvia, una gran narradora oral... d'aquí aquest homenatge a la seva família.\nPer cert, Stefanie Kremser viu des de fa uns anys a Barcelona i ella mateixa ha supervisat la traducció al català de la seva novel·la.\nPublicat per L'Espolsada llibres a 11:30 16 comentaris:\nEtiquetes de comentaris: Stefanie Kremser\nL’altre dia, tot ordenant les prestatgeries de casa que acumulen llibres, em va caure a les mans El violí d'Auschwitz de la M. Àngels Anglada, una edició acurada del Cercle dels lectors que vaig llegir el 1994, amb dinou anys. Recordava que m’havia arribat endins i el guardava a la memòria amb molta estima, per això vaig decidir rellegir-lo.\nSi bé als 19 anys la història d'en Daniel, un luthier jueu que aconsegueix sobreviure a l'horror del camp de concentració gràcies al seu ofici, em va impactar, els anys i el coneixement han fet que en aquesta relectura l’absurditat de la història que s'hi explica, encara sigui més punyent, em refereixo a l’holocaust.\nAnglada ens narra la vida d'en Daniel, el luthier, a través dels ulls i la memòria d'un concertista. En Daniel rep l'encàrrec de fer un violí amb un so perfecte, el més bell, amb un termini que no sap quin és, si no l'acompleix el castigaran. És tan contradictori que un comandant encarregui una peça tan delicada i alhora sigui capaç de vexar, degradar, exterminar... i transformar-se en un monstre capaç de no sentir res i d'executar les ordres més terribles.\nAnglada té la capacitat de descriure de manera planera, acurada i poètica el que sentia en Daniel que es pot traduir en el que van viure milers de persones durant l'holocaust.\nTot i que la història és novel·lada, a l'inici de cada capítol Anglada reprodueix documents reals per exemplificar del que estem parlant i és que ens pensem que la ficció va molt enllà, però la realitat ens confirma que sempre la supera, fins i tot quan parlem de brutalitat.\n"Cap a les 15 hores vaig veure una jueva que s'enfilava pel tancat del gueto, treia el cap entre els pals i intentava de robar naps d'un carretó estacionat. Vaig fer ús de la meva arma de foc. La jueva caigué mortalment ferida pels meus dos trets. Signat Naumann, guàrdia de reserva."\n"... el tatuatge inesborrable, els cabells tallats arran, l'arruixament amb desinfectant, com si fossin plantes, la por d'entrar a les dutxes, per si en sortia un gas mortal, no aquella aigua tallant de freda, però inofensiva si no durava massa -de vegades s'hi divertien, a no deixar-los sortir fins que tremolaven i petaven de dents..."\n"Què es devia haver fet dels companys de dissort? Ell no havia volgut gairebé mai parlar d'aquells temps, i de molts no en recordava ni la fesomia, però la d'en Daniel, aquell luthier excepcional, la veia com si la tingués davant, com si la resplendor de les flames n'il·luminés els trets, aquells ulls que la fam no havia aconseguit d'apagar ben bé, que reflectien tots els moviments del seu esperit: el coratge, la por, la ira, la desesperació quan va saber que se l'havien jugat contra una caixa de vi francès."\nPublicada per Columna en català i Destino en castellà\nPublicat per L'Espolsada llibres a 11:00 10 comentaris:\nEtiquetes de comentaris: M. Àngels Anglada\nDiem que llegir ens permet viure moltes vides i alhora enriquir-ne la teva, eixampla la ment i et permet posar-te a la pell de personatges que d'una altra manera seria complicat. Tota aquesta introducció per parlar-vos de Dues rulots, el nou llibre de Marina Lewyka que ja ens va sorprendre amb La petita història dels tractors en ucraïnès.\nA dues rulots se'ns explica la vida i peripècies d'un grup de collidors de maduixes del camp anglès. Irina, Andridy, Tomasz, Yola, Marta, Emmanuel, Vitaly, dues noies xineses i un gos, GOS, són els protagonistes dels camps de maduixes, tots treballen a l'espera d'uns estudis, d'una feina més digne o d'un sou per tornar al seu país. Sota condicions pèssimes i deplorables saben aprofitar cada minut que tenen, gaudir-ne al màxim i transmetre una alegria incomprensible donades les circumstàncies.\nLewycka té una capacitat per fer-te somriure amb un estil fresc i desenfadat davant de situacions que són per plorar, i sort, perquè Lewycka escriu i denuncia la situació dels temporers i sinó ens refresqués amb aquest humor àcid la lectura se'ns faria insuportable. Lewycka ens planta davant del mirall la situació de milers de persones explotades davant la nostra negativa a saber qui hi ha darrera les maduixes que ens mengem o els pollastres que cuinem (els pollastres es mereixen un capítol a part). Retrata la misèria humana i fins a quin punt som capaços de fer el ridícul per estalviar un cèntim, tot però de manera àgil, optimista... i és que els protagonistes malgrat passar-les putes encomanen ganes de viure.\n"Tomasz va obrir la porta a una onada d'aire enxubat i calent. A dins hi ha via sis -no, set- ombres que dormien arraulides en matalassos posats a terra, envoltades de les seves tristes possessions, escampades fora de les bosses -de plàstic i de viatge-: un poti-poti de sabates, vestits, llençols, papers, paquets de cigarretes, ampolles i altres deixalles. [...] Així doncs, ara es trobava en una nova situació. Què era ell sinó un fragment d'humanitat trasbalsada i espaordida arrossegada pel corrent a aquella platja llunyana? D'això en faria una cançó."\nFins i tot GOS té els seus moments de glòria i ens regala uns paràgrafs per poder respirar.\n"Sóc Gos corro corro amb Maryjane estic enamorat ella és una gossa ràpida i prima de pèls castanys fa bona olor de gossa i d'hormones d'amor jo ensumo ella ensuma tots gossos li van darrere però ella corre amb mi.."\nPublicat per La Campana en català i Lumen en castellà\nPublicat per L'Espolsada llibres a 18:35 7 comentaris:\nEtiquetes de comentaris: Marina Lewyka\nLlegir per ser més lliure\nAquests dies hem pogut sentir, llegir i veure la campanya de foment de la lectura promoguda pel Departament de Cultura i Mitjans de comunicació. Per a mi ha estat una campanya dinàmica i fresca que espero que tingui continuïtat i que es tradueixi en un augment de lectors reals. Sovint es qüestiona la utilitat d'aquestes campanyes institucionals, sóc del parer que val més que hi siguin que no pas que s'ignorin els llibres. La campanya no s'hauria de basar només en els espots o les falques publicitàries, el que té una incidència real és que es parli de llibres obertament, que apareguin els llibres a les sèries i que la gent en recomani. Es dediquen una mitjana de 15 minuts a cada telenotícies a parlar d'esport, si a cada telenotícies en dediquessin un parell a parlar de llibres, les coses anirien molt més bé. Llegir no només ens faria més grans i més vius sinó que ens faria créixer com a persones amb criteri.\nAra bé us volia parlar d'un dels CEIP del meu poble, en aquesta escola s'hi aplica una política de foment de la lectura de debò. L'escola té una biblioteca puntedu on es destinen molts recursos entre els quals, i per a mi, el més important, una mestra.\nLa Carme és una mestra que per un temps ha deixat la docència per dedicar-se a la biblioteca de l'escola. Els nens i les nenes visiten la biblioteca com una part més del seu currículum educatiu, hi passen hores, estan en contacte amb els llibres i tenen una mestra dedicada a triar i buscar els llibres que més els convenen per edats, projectes i oci.\nLa incidència real la veus amb els nens i les nenes de l'escola quan venen a la llibreria, saben perfectament on van, transmeten passió pels llibres i per la lectura. Amb aquests projectes sí que farem persones lectores més grans, més vives i més lliures.\nPublicat per L'Espolsada llibres a 10:13 12 comentaris:


i Godall | enciclopèdia.cat\nEl poble de Godall\nLes primeres dades de població (godallencs) es remunten al fogatjament del 1380, quan s’assenyalen 16 focs a Godall, els mateixos que es registraren el 1553. L’any 1718 hi havia 162 habitants a Godall. El cens del 1830 registrà 810 h, xifra que augmentà a 1 276 h el 1842. Al llarg d’aquest segle, hom observa que la població creixé moltíssim. Aquest ascens encara es constatava el 1860, amb 1774 h. En aquest any, a més de registrar 336 cases habitades al cap de municipi, hi havia una fàbrica d’aiguardent anomenada la Clàpia, el Mas del Pla, el Mas del Rei, els Masets i dues petites caseries amb tres cases cadascuna, la del Mas de Merades i la Masia de Montanets. A partir d’aquest moment i fins al tombant de segle es produïren algunes oscil·lacions demogràfiques, tot i que fins els anys trenta la població es mantingué aproximadament sobre els mil set-cents habitants. Fou després que s’inicià una progressiva disminució de població, la qual des del 1975 ha sofert petites davallades, en bona part com a conseqüència de la manca de dinamisme dels sectors econòmics. El 1991 la població era de 763 h, que havien baixat a 713 h el 2001, si bé el 2005 la població ascendia a 749 h.\nLa principal activitat econòmica del terme és l’agricultura, dedicada sobretot al secà. En sectors com la mola de Godall, on el desnivell de les terres és considerable, s’hi han hagut de construir feixes i fer marges esglaonats per tal d’aprofitar el terreny. El principal conreu és l’olivera, arbre que predomina en el paisatge tradicional de Godall, tot i que de vegades s’hi havien anat combinant altres conreus, com els garrofers i la vinya. Aquesta s’havia guanyat la fama merescuda de donar el millor vi de la comarca, però pràcticament ha desaparegut, com el garrofer. Més modernament s’han introduït conreus d’arbres fruiters, principalment cítrics (mandarines i taronges), ametllers i presseguers, aquests regats amb aigües subterrànies. D’altra banda, hi ha un poc rellevant conreu d’hortalisses.\nLa ramaderia té força importància dins del conjunt de les activitats primàries del terme. Destaca l’aviram i el sector porcí, tot i que també hi ha bestiar oví, boví i cria de conills.\nLa indústria ha tingut poc desenvolupament al terme. Existí al poble una indústria embotelladora de vi gasificat, de força producció, però que ocupava molt poca gent. També temps enrere s’havien explotat pedreres en alguns llocs de la serra, i durant un temps es va extreure argila al lloc conegut com les Argiles. També als anys quaranta hi va haver un intent d’explotar una mina de carbó. Relacionada amb les activitats agrícoles, destaca actualment la Cooperativa Agrícola Catalana i Secció de Crèdit de Godall, que realitza la transformació dels productes primaris en oli i vi, i s’encarrega de vendre adobs. Hi ha, també, una secció de fruita que disposa d’una cambra frigorífica. S'han instal·lat, a més, algunes petites indústries del sector de la fusta.\nGodall existia ja en temps de la dominació sarraïna, ja que el topònim apareix documentat abans de la conquesta definitiva del lloc a mitjan segle XII. Efectivament, el 1097 Ramon Berenguer III feu donació a favor del monestir de Sant Cugat del Vallès, per a quan es realitzés la conquesta de Tortosa, de la força de la Ràpita amb les viles i les masies de la seva jurisdicció, entre les quals s’esmenta Codair, a la muntanya i prop d’Ulldecona, la qual cosa, juntament amb la semblança del topònim, fa suposar la identificació d’aquesta vila de Codair amb la població de Godall. Tanmateix, Ramon Berenguer IV, conqueridor de la contrada, l’11 de desembre de 1153 feu donació de la villa que apellatur Godal, amb tots els seus termes, a Guillem de Copons, que havia estat nomenat batlle de Tortosa arran de la conquesta.\nMés de mig segle després de la donació a Guillem de Copons, la senyoria de Godall era compartida pels nets d’aquest personatge juntament amb altres cavallers, Ramon de Centelles i Pere Godall, els quals el 1228 celebraren una concòrdia de partició del lloc i terme de Godall. Bayerri esmenta un document del 1297 de la ciutat de Tortosa que atorgava als veïns de Godall l’ús de les franqueses i llibertats de la ciutat i del passatge del pont de Tortosa.\nL’atracció que als habitants de Godall, sotmesos a la senyoria dels Centelles, oferia la propera i nova població reial de la Galera va originar un moviment migratori vers aquesta, per sostreure's a aquella fidelitat. Ramon de Centelles, senyor de Godall, mogué plet davant la cort reial i aquest fou dirimit l’1 de juny de 1303; en ell es confirmà el vassallatge que els habitants de Godall devien al seu senyor. El consell de la vila de Godall acceptà aquesta sentència i, com a compensació, foren ratificades als godallencs les franqueses i immunitats contingudes en els Costums de Tortosa. El 1594 Godall es va rebel·lar contra els impostos de Tortosa, però l’Audiència de Catalunya es pronuncià a favor de la ciutat.


Italianway Apartment - Moscova Milà Itàlia - Ofertes d'hotels amb els MILLORS DESCOMPTES EN LÍNIA Fer un comentari al lloc web\nVia della Moscova, Centro Brera, Milà, Itàlia, 20121\nSobre Italianway Apartment - Moscova\nSituat a Centro Brera, Italianway Apartment - Moscova és el lloc perfecte per gaudir de Milà i els seus voltants. Des d'aquí, els viatgers poden gaudir d'un fàcil accés a tot el que aquesta viva ciutat ofereix. Amb la seva bona localització, l'hotel ofereix fàcil accès a les destinacions obligades de la ciutat. El Italianway Apartment - Moscova, s'esforça al màxim per tal que els seus hostes es tribin còmodes. Per tal d'assolir això, l'hotel compta amb els millors serveis i instal.lacions. A l'hotel s'hi pot gaudir d'unes comoditats de primera classe com Wi-Fi gratuït en totes les habitacions, lloguer de wi-fi portàtil, registre d'entrada/sortida privat, express check-in/check-out, magatzem d'equipatge. Els clients poden triar d'entre 1 habitacions, i totes desprenen una atmòsfera de pau i harmonia total. A més, l'oci que l'hotel ofereix assegurarà que tengui molt a fer durant el dia. Descobreixi una encantadora mescla de servei profesional i ampla gama de característiques a Italianway Apartment - Moscova.


Excursió de senderisme Sèquia Pla de Bages – Centre Europeu.\nLa Sèquia (2ª part) – Sallent – L’Agulla – El Pla de Bages\nClaret, Sant Iscle de Bages i el Parc de l‘Agulla de Manresa\nLa Sèquia (2ª part) – El Pla de Bages\nLa Botjosa de Sallent – Claret – Sant Iscle de Bages – El Parc de l ‘Agulla de Manresa.\nAvui realitzarem la segona i última etapa de la ruta de la Sèquia de Manresa, una notable obra de canalització i regadiu construïda durant el s. XIV i considerada una de les obres d’enginyeria hidràulica més importants de l’Europa medieval.\nComençarem el recorregut on el vam finalitzar l’etapa anterior, és a dir, a la colònia minera de la Botjosa de Sallent, per després allunyar-nos dels relleus més pregons i tancats del riu Llobregat i endinsar-nos en els espais oberts i rurals del Pla de Bages. Entre Santpedor i Sant Fruitós de Bages descobrirem Claret, llogarret que posseeix un conjunt arquitectònic format per les ermites Santa Anna i Santa Maria, aquesta última inclosa dins de l’Inventari del Patrimoni Arquitectònic de Catalunya.\nEns acostarem a l’aqüeducte de Riu d’Or i la Casa del Sequiaire, persona que controlava un dels punts que regulava el cabal de la Sèquia. Passarem a prop de Sant Iscle de Bages, petit nucli vinculat al conreu de la vinya que atresora l’església romànica de Sant Iscle i Santa Victòria de Bages, declarada Bé Cultural d’Interès Local.\nI acabarem la ruta al Parc de l’Agulla de Manresa, espai lúdic que posseeix un estany artificial creat l’any 1974 amb la finalitat d’emmagatzemar i proveir d’aigua la ciutat de Manresa i altres poblacions bagenques.\nItinerari: La Botjosa de Sallent (266 m) – Claret (303 m) – Sant Iscle de Bages (292 m) – Parc de l’Agulla de Manresa (289 m)\nLongitud total: 16,8 km.\nDesnivells acumulats: +77 m (pujada) / -48 m (baixada)\nCotes: 311 m (màxima) / 265 m (mínima)\nDurada total (sense comptar aturades i depenent ritme grup): 4h, aprox.\nTipus camí: asfalt, carrer, pista terra i sender/camí rural amb trams probablement humits.\nAdaptabilitat: parcial. Obs: es pot abandonar la ruta en diversos punts.\nen cas de portar-ne, preferiblement de tresc, telescòpics amb protector goma per a les puntes (progressió per asfalt i carrer).\ndegut a les característiques dels camins, esdevé en un itinerari apte per a l’ús opcional de bastons de marxa nòrdica.\nDurant la caminada caldrà aigua (mínim 1 litre i 1/2) i pica-pica energètic.\nEls criteris utilitzats per tal de determinar els diferents nivells de les rutes (exigència, duresa i dificultat), així com tota la informació que cal saber per participar-hi (calçat, indumentària, equip, alimentació…), s’indiquen en l’última actualització del full Caminades: Suggeriments i Advertiments (veure aquí).\nQualsevol modificació que afectés a la programació d’una activitat abans del seu inici s’actualitzaria automàticament en la nostra web i únicament es notificaria de manera directa via Email / Whatsapp a les persones que prèviament n’hagin formalitzat la inscripció, tot efectuant-ne el pagament corresponent.


Bernat Solé lidera per tercera legislatura consecutiva la llista d'Acord d'Esquerra - Tàrrega Televisió\nBernat Solé ha anunciat que, per tercera legislatura consecutiva, encapçala la llista d’Acord d’Esquerra a les eleccions municipals d’Agramunt. Segons explica Ràdio Sió, Solé ha explicat que el nom del candidat ha estat escollit per unanimitat per tot l’equip que conforma la llista electoral. Solé destaca tres motius per continuar encapçalant el projecte d’Acord d’Esquerra: “Un primer motiu és que encara hi ha projectes importants per Agramunt que estaven al pla de govern que vam iniciar fa 8 anys i que encara estan pendents de realitzar i que volem tirar endavant; per altra banda, el compromís per la situació política que viu el país, pels presos polítics que són a la presó i en certa manera, també és un compromís personal i per part de l’Oriol Junqueras, em va demanar de tornar a encapçalar la llista. I el tercer motiu, i el més important, és la il·lusió i la passió que sentim per Agramunt”.\nEntre els projectes que poden marcar la pròxima legislatura per aquest equip, Solé n’esmenta dos: “Entre els projectes importants hi ha tirar endavant l’Escorxador municipal, com un espai de creació cultural. Hi estem treballant. Serà un projecte que haurem de madurar i consensuar amb la població però tenim clares les directrius de cap a on ha d’anar. I un altre dels projectes importants és finalitzar la redacció del Pla d’Ordenació Urbanística Municipal”.\nSolé encapçala aquesta llista electoral que, apunta, tindrà continuïtat al comptar amb persones amb molta experiència a nivell municipal però també tindrà renovació amb gent especialitzada en diferents àmbits. El nom de les persones que conformen la llista s’aniran desvetllant durant els propers dies, apunta Solé.


Torneig 4 x 4 CV Barberà de Festa Major – Club Volei Barberà\nHomeTorneigTorneig 4 x 4 CV Barberà de Festa Major\nUn any més el CV Barberà organitza el seu Torneig 4×4 mixte per celebrar la Festa Major de Barberà del Vallès. El proper dissabte 7 de juliol no facis plans i vine a l’IEM Elisa Badia a gaudir del voleibol.\nCom ja sabeu, els equips han d’estar conformats per un mínim de 4 participants i un màxim de 6, però a la pista hi haurà d’haver un mínim de dues noies.\nFeu la vostra inscripció enviant un correu a voleibarberatorneigs@gmail.com indicant el nom de l’equip i el nom i cognoms del seus integrants. Una vegada fet, rebreu el document per a finalitzar-la.\nEl termini per a formalitzar la vostra inscripció finalitza el 4 de juliol.\nNo ho dubteu i veniu el 7 de juliol a jugar a volei amb nosaltres!


Peó de brigada d'obres i de serveis\nOBERT. Vint dies hàbils, a comptar de l'endemà de la publicació d'aquesta resolució en el Boletín Oficial del Estado. (BOE núm. 266, de 05/11/2019)\n4. d) No haver sigut separat, mitjançant un expedient disciplinari, del servei de qualsevol de les administracions públiques o dels òrgans constitucionals o estatutaris de les comunitats autònomes, ni trobar-se en inhabilitació absoluta o especial per a ocupacions o càrrecs públics per resolució judicial, per a l'accés al cos o l'escala funcionarial, o, en el cas del personal laboral, per a exercir funcions similars a les que exercien de les quals haja sigut separat o inhabilitat. En el cas que siga nacional d'un altre estat, no trobar-se en inhabilitació o en situació equivalent, ni haver sigut sotmés a cap sanció disciplinària o equivalent que impedisca, en el seu estat i en els mateixos termes, l'accés a l'ocupació pública.\nRequisits específics conforme al lloc 22 per a proveir de la llista de llocs de treball:\n5. Estar en possessió del Certificat d'Escolaritat o equivalent, d'acord amb la legislació vigent. En el cas de titulacions obtingudes en l'estranger, cal estar en possessió de la credencial que n'acredite l'homologació.\n6. Tindre permís de conduir, classe B, en vigor.\nNúm. de compte del Banc de Sabadell: ES61 0081 1112 7100 0102 4908\nNo obstant això, segons l'article 4 d'aquesta ordenança, estaran exempts del pagament de la taxa els contribuents que estiguen en situació de desocupació.\nTambé tindran una bonificació del 50 % els subjectes passius que tinguen el títol o carnet de família nombrosa.\nL'import de les taxes esmentades només es retornarà en cas de no ser admés en el procés selectiu.\nL'ingrés s'ha de realitzar directament en l'entitat col·laboradora. Hi ha de constar el nom de l'interessat i el concepte pel qual s'ingressa la taxa, "Participació en el procés selectiu de peó de la brigada d'obres i serveis".\n2. Fotocòpia compulsada de la titulació exigida.\n3. Fotocòpia compulsada del permís de conduir classe B.\nDe conformitat amb el que disposa l'Ordenança fiscal reguladora de la taxa pels documents que expedisca o que entenga l'administració, i en la redacció actual, han d'abonar-se 7,13  en concepte de drets d'examen en el núm. de compte del Banc de Sabadell: ES61 0081 1112 7100 0102 4908.\nRegistre d'Entrada de Documents de l'Ajuntament o en la forma que Índex l'article 16.4 de la Llei 39/2015.


Pregunta a l'expert a Doctoralia - Experiences in ICT and health - TicSalut\nPregunta a l'expert a Doctoralia\nInici: Juliol 2013\nCenter developer: Doctoralia Internet S.L.\nContact Person: Frederic Llordachs (ELIMINAR)\nDoctoralia, la plataforma líder a Espanya en connectar a pacients amb professionals mèdics, amb més de 80.000 professionals i 28.000 centres mèdics, permet als usuaris realitzar consultes en relació a la salut i rebre respostes qualificades de la mà de professionals mèdics a través de la secció “Pregunta a l’expert”. Aquest servei va ser premiat a principis d’Octubre al CIO SUMMIT, un dels més importants esdeveniments europeus sobre tecnologia hospitalària, celebrat a València.\nLes preguntes es poden fer de forma anònima i gratuïta i són contestades de forma personal, en un termini d’entre 24 i 48 hores, pels professionals mèdics de Doctoralia. A més, la plataforma permet que altres professionals de la mateixa especialitat puguin validar aquesta primera resposta o, fins i tot, matisar-la amb les seves opinions. Tot això queda recollit al web, on és visible per a tots els internautes que puguin tenir els mateixos dubtes.\nL'objectiu del servei "Pregunta a l'Expert" és el d'apropar la salut a l'usuari, oferint-li un espai on preguntar qualsevol dubte relacionat amb la salut i obtenir respostes ràpides per part de professionals experts en la matèria.\nNomés a Espanya: 75.000 preguntes d'usuaris publicades (febrer 2016)\n4.000 professionals responent preguntes\n110.000 respostes publicades (poden haver-hi més d'una resposta per pregunta)\nL'èxit inicial del servei ha provocat la seva extensió als altres països ón Doctoralia té presència destacada, assolint els següents resultats a nivell global:\n400.000 preguntes d'usuaris publicades\n20.000 professionals responent preguntes\n360.000 respostes publicades\n2 milions de pàgines vistes al mes = 2 milions de persones que reben la informació mensualment\nPresència del servei a 14 països.


Es preveu la seva entrada en vigor el mateix dia que se’n faci la publicació oficial, tot i que els preceptes que eventualment comportessin la realització de despeses amb càrrec als pressupostos de la Generalitat, produiran efectes a partir de l’entrada en vigor de la Llei de pressupostos corresponent a l’exercici pressupostari immediatament posterior a l’entrada en vigor d’aquesta llei.\nEntre altres justificacions destaca la voluntat de donar compliment a l’Agenda 2030 de la ONU que inclou l’esport com a mitjà per promoure l’educació, la salut, el desenvolupament sostenible i la pau per aconseguir els «Objectius del Mil·lenni».\nEl text legal que es proposa com a Llei de l’esport de Catalunya s’estructura en sis títols.\nEl Títol I regula els principis generals i l’administració esportiva (que la componen\nla Generalitat de Catalunya; els consells comarcals i els consells de les vegueries; els ajuntaments i ens locals; a més del tractament especial de la ciutat de Barcelona i la Val d’Aran) tot establint el seu àmbit l’àmbit competencial i en particular el de la Secretaria General de l’Esport i de l’Activitat Física, els Organismes adscrits a aquesta Secretaria General i el Consell Català de l’Esport i de l’Activitat física.\nEl Títol II regula les entitats esportives de Catalunya: disposicions comunes; Clubs, associacions esportives escolars, agrupacions esportives i seccions esportives; els Consells esportius; el Consell de l’Esport Universitari; les Federacions ; i la Unió d’Esports de Catalunya.\nEl Títol III regula la pràctica esportiva i l’activitat física en condicions d’igualtat: els principis generals de la pràctica esportiva i de l’activitat física en igualtat; l’activitat esportiva; la competició esportiva (tot incorporant la competició digital); la Llicència esportiva, l’Estatut de l’esportista; la lluita contra el dopatge i la violència, el racisme, la xenofòbia, l’homofòbia, la intolerància i masclisme a l’esport; l’activitat física; les infraestructures esportives i centres per a la pràctica de l’activitat física; i els professionals i voluntaris de l’esport i l’activitat física\nEl Títol IV regula la Formació, investigació i desenvolupament de l’esport i l’activitat física: formació i ensenyaments de l’esport i l’activitat física; i la Investigació i recerca.\nEl Títol V regula el finançament i promoció econòmica de l’esport; en particular: la indústria esportiva; la promoció econòmica de l’esport; els premis i mencions; el patrocini i mecenatge privat, l’Impost esdeveniments esportius de massa (taxa esportiva), el Fons per al foment de l’esport i de l’activitat física;\nPer últim, el Títol VI regula el règim sancionador i el Tribunal Català de l’Esport, tot establint: els principis i garanties comunes de la potestat sancionadora; la Inspecció esportiva i règim sancionador per infraccions administratives, el Règim disciplinari esportiu; el Tribunal Català de l’Esport;


El retorn d'envasos podria estalviar als ajuntaments uns 56 milions d'euros - Diari de Girona\nEl retorn d'envasos podria estalviar als ajuntaments uns 56 milions d'euros\nbarcelona | acn/ddg 26.02.2014 | 00:00\nEl retorn d'envasos podria estalviar als ajuntaments uns 56 milions d'euros Diari de Girona\nEls municipis catalans s'estalviarien cada any 56 milions d'euros amb l'aplicació d'un sistema de retorn d'envasos. És una de les conclusions de l'estudi "Implantació d'un Sistema de Retorn d'Envasos de begudes a Catalunya. Oportunitats econòmiques pels municipis", presentat ahir per la iniciativa Retorna. L'estudi quantifica els costos que suposa la gestió del reciclatge i tractament dels envasos buit i proposa l'aplicació d'un sistema de retorn que complementaria l'actual. El director d'estudis de Retorna, Víctor Mitjans, va recordar que, tenint en compte el principi europeu de responsabilitat del productor, la indústria envasadora hauria de pagar íntegrament els costos generats i no els ciutadans.\nLa iniciativa ha estat impulsada per 24 municipis catalans juntament amb la col·laboració de diversos grups ecologistes. Miquel Roset, director de Retorna, va explicar que la implantació d'aquest sistema tindria un cost zero tant per a municipis com per a ciutadans, tenint en compte que actualment amb el sistema de contenidors es gasta "215 milions d'euros dels pressupostos dels 300 que costa gestionar els residus".\nAquest sistema permetria als municipis escurçar la freqüència de recollida dels contenidors, reduir les necessitats de neteja viària i de platges, i disminuir la quantitat pagada per portar a avocar, incinerar o tractar els envasos.\nA Cadaqués es va provar l'aplicació del sistema, amb un resultat del 72% de retorn d'envasos. En les últimes setmanes, però, l'alcalde Joan Figueres va assegurar que es va arribar fins al 90%. Figueres va explicar que aquestes dades revelen que, en tres mesos, la població de Cadaqués va demostrar estar preparada i conscienciada perquè el sistema funcioni.


La Fira FPDual Gi ja té més de 200 joves inscrits | Federació Hostaleria de Girona\nEl Punt. Ja hi ha més de 60 empreses, 40 instituts i 200 joves inscrits en la Fira FPDual Gi, que se celebrarà el 21 de juny. Unes xifres que, segons la Cambra de Comerç de Girona –que organitza la fira juntament amb el Departament d’Educació–, previsiblement s’incrementaran en els pròxims dies, sobretot pel que fa a joves participants. Entre les empreses n’hi ha de diferents sectors productius: agroalimentari, tecnològic, industrial, químic, serveis i digital, entre d’altres. Una vintena d’aquestes empreses participants explicaran la seva experiència, mitjançant el testimoni d’alguns dels protagonistes: empresaris, responsables de recursos humans i joves que han participat en programes d’FP dual i que ara estan treballant gràcies a haver-se qualificat amb aquest sistema. La fira també reuneix una quarantena d’instituts que explicaran quins programes ofereixen, el funcionament del pla d’estudis i tots els dubtes que es poden plantejar els joves interessats.\nEl programa de la fira, que es fa en format virtual, arrenca a les deu del matí amb la inauguració a càrrec de Jaume Fàbrega, president de la Cambra de Comerç de Girona, i Martí Fonalleras, director dels serveis territorials d’Educació a Girona. Entre els diversos actes, també hi ha previst la visualització de diferents experiències de les empreses.


Apartment Forclaz 3 Chamonix França - Ofertes d'hotels amb els MILLORS DESCOMPTES EN LÍNIA Fer un comentari al lloc web\nApartment Forclaz 326 Place Edmond Desailloud, Residence Forclaz, Apt 304, Le Lyret, Chamonix, França, 74400 - Veure al mapaExcel·lent8,3Basada en19comentarisApartment Forclaz 3Veure més fotos"It's bery close to cablecar station!and staff was very k..."KindalJapanVeure més fotosVeure totes les 24 fotos\nOferint allotjaments de qualitat al els esports, l'esquí, els paisatges districte de Chamonix Mont Blanc, Apartment Forclaz 3 és una selecció popular tant per oci com per negoci. Des d'aquí, els viatgers poden gaudir d'un fàcil accés a tot el que aquesta viva ciutat ofereix. Amb la seva bona localització, l'hotel ofereix fàcil accès a les destinacions obligades de la ciutat. A Apartment Forclaz 3, l'excelent servei i instal.lacions superiors faran de la vostra estada una experiència inoblidable. Ascensor són només algunes de les comoditats que fan que Apartment Forclaz 3 sigui diferent dels altres hotels de la ciutat. Gaudiu de les comoditats d'alta gama com ara calefacció, balcó/terrassa, estació d'Ipod, aparell de televisió, aparell de televisió LCD/pantalla de plasma per tal de relaxar-vos després d'un cansat dia. Les instal.lacions d'oci de l'hotel, que inclouen camp de golf (a 3 km), esquí estan dissenyades per escapar i relaxar-se. Sigui quin sigui el motiu del seu viatge, Apartment Forclaz 3 és una selecció idònia per a la vostra estada a Chamonix Mont Blanc.\nCal que informeu el Apartment Forclaz 3 de la vostra hora d’arribada amb antelació. Podeu fer servir l'apartat de Peticions especials en fer la reserva o posar-vos en contacte amb l'allotjament directament mitjançant les dades de contacte que apareixen a la confirmació.


185 professionals de Vall d’Hebron han estat allotjats a l’Hotel Alimara Barcelona durant la pandèmia | Vall d'Hebron Barcelona Hospital\n185 professionals de Vall d’Hebron han estat allotjats a l’Hotel Alimara Barcelona durant la pandèmia\nL’Hotel Alimara Barcelona, situat a 500 metres de Vall d'Hebron, tanca l’etapa com a allotjament del personal sanitari que feia front a la COVID-19.\nL’Hotel Alimara Barcelona, que va posar-se a disposició del personal sanitari que feia front a la COVID-19 a l’inici de la pandèmia, tancarà la seva etapa com a Hotel Salut el pròxim diumenge 31 de maig.\nSegons avalua el Dr. Albert Salazar, director gerent de l’Hospital Universitari Vall d’Hebron, “per als nostres professionals poder comptar amb unes instal·lacions com les de l’Hotel Alimara Barcelona, a molt poca distància del nostre hospital, ha estat una molt bona solució als problemes de confinament que alguns d’ells tenien. Aquest acord ha estat possible gràcies als vincles històrics amb l’hotel més proper al nostre centre, on habitualment hem fet reunions d’equip o hem acollit a conferenciants internacionals i durant aquests mesos, de manera excepcional, s’ha convertit en el lloc de descans per alguns dels nostres”.\nDurant els últims dos mesos d’emergència sanitària, l’Hotel Alimara Barcelona ha acollit 300 professionals sanitaris de la zona, 185 dels quals han estat professionals de l’Hospital Universitari Vall d’Hebron. També ha facilitat 36 llits i 20 supletoris per al Pavelló Salut Vall d’Hebron durant el temps que va acollir pacients amb la Covid-19. En l’actualitat, el Pavelló Salut acull l’Hospital de Dia Polivalent, les proves PCR per a pacients, la Consulta d’Atenció Immediata del Servei de Medicina Interna i la Rehabilitació Ambulatòria.


La germandat del raïm :: Libelista\nLa Maria Molise ja n’ha tingut prou. L’adulteri és un pecat que no pensa continuar perdonant al seu home, el vell Nick. Vol el divorci. Els estralls d’aquesta nova crisi fan que en Nick acabi a la comissaria i que en Henry, el fill gran del matrimoni, agafi un avió per plantar-se a San Elmo, el poble de mala mort d’on havia fugit tants anys enrere. De nou a casa els pares, en Henry passa comptes amb el passat mentre accepta a despit ajudar el seu pare a construir un absurd fumador a la muntanya. En Nick i els seus camarades —uns adolescents salvatges de més de setanta anys— l’esperen a la furgoneta. ¿Acabarà sent un més del grup? Segons Kiko Amat, la veritat, la simplicitat, l’emoció, la família i la duresa són els ingredients primordials de les novel·les de John Fante, que fan que els seus llibres siguin unes peces úniques, memorables. La germandat del raïm referma les bondats inqüestionables d’aquesta recepta. John Fante (Denver, 1909 – Los Angeles, 1983), nascut en el si d’una família nord-americana humil d’origen italià, és un dels grans escriptors maleïts del segle xx. Va treballar com a guionista a Hollywood i va dedicar la seva vida a la literatura, tot i que només va aconseguir el ple reconeixement mundial de la crítica i del públic després de la seva mort. D’entre les seves obres, destaquen A l’oest de Roma i Plens de vida, publicades també per Edicions de 1984.\nEditorial: Butxaca 1984


Notícies de la realitat*: 37 morts i més de dos mil ferits en les protestes a Gaza contra el trasllat de l'ambaixada dels EUA a Jerusalem\nrealitat* / Notícies de la realitat* / 37 morts i més de dos mil ferits en les protestes a Gaza contra el trasllat de l'ambaixada dels EUA a Jerusalem\nMilers de palestins han manifestat aquest dilluns el seu rebuig al trasllat de l'ambaixada dels Estats Units (EUA) de Tel Aviv a Jerusalem, a la frontera entre la franja de Gaza i Israel, on la repressió israeliana ha deixat de moment 37 morts i més de 1.700 ferits.\nAnas Qudieh, de 21 anys, va ser el primer mort producte d'un impacte de bala hores abans de la inauguració de la seu diplomàtica, va confirmar el portaveu del Ministeri de Salut palestí a Gaza, Ashraf al Qedra.\nEntre els morts també destaquen els joves Hamdan Qadeh, de 12 anys, Izaldin Musa Al Samak (14) i Izaldin Nahid Al Aweiti (23). La xifra ha anat en augment constant des que Qudieh va ser trobat sense vida, segons destaca la cadena Telesur.\nEntre les víctimes, moltes ferides per impactes de bala, destaquen tres periodistes.\nCom a part de les manifestacions de la Gran Marxa de la Tornada i en la vigília de la commemoració dels 70 anys de la Nakba (Catàstrofe), que va suposar l'exili de més de 700.000 palestins amb la creació de l'Estat d'Israel, els habitants de Gaza han tornat a expressar el seu rebuig a la decisió del president dels EUA, Donald Trump.\n"L'Administració Trump està promovent l'anarquia internacional en donar suport a Israel i les seves flagrants i sistemàtiques violacions de les resolucions de legitimitat internacional", va manifestar el secretari general de l'Organització per a l'Alliberament de Palestina (OAP), Saeb Erakat.\nMentre que el primer ministre palestí, Rami Hamdala, ha considerat que "escollir un dia tràgic en la història palestina" per al trasllat a Jerusalem "demostra una gran insensibilitat i falta de respecte pels principis bàsics del procés de pau".\nVa condemnar, també, a Guatemala i Paraguai per seguir els passos dels EUA i estar pròxims a inaugurar les seves ambaixades a Jerusalem. En la seva opinió, han "escollit el costat equivocat de la història".


Crònica de dos anys de Censura al Matí de Catalunya Ràdio | 2012 Diem Prou\n← ESPERANT L’ENTREVISTA…\nAra toca… replegar-se. →\nCrònica d’una CENSURA CONTINUADA al programa informatiu “El Matí de Catalunya Ràdio”\nCom sabeu, des que ara fa dos anys i mig va començar aquesta “acció”, sempre hem seguit endavant per dos motius: perquè notem el caliu de la gent i perquè tenim la sensació que el que fem té sentit i futur.\nAvui, amb un embrió de projecte definit i clar, el proper pas passa per donar a conèixer a la societat catalana la nostra proposta. I aquí és quan ha arribat l’hora de començar a fer aquests fonaments demòcrates necessaris per avançar com a país. En aquest cas posem davant de tot la llibertat d’expressió.\nDes de novembre del 2011 hem mantingut informat el programa informatiu públic del nostre país de la radio nacional de Catalunya (Catalunya Ràdio). Però des que vam donar a conèixer la nostra decisió de començar a fer respectar el nostre Parlament de fet, trucant a l’espai de l’oient d’aquest programa, en cap moment no ens han volgut entrevistar.\n-L’abril del 2012 quan vam pagar per primer cop els impostos a Catalunya (un fet sense precedents al nostre país) i juntament amb 8 empresaris més, no se’ns va permetre utilitzar els “nostres” micròfons. Dos mesos abans un dels redactors del programa va dir-nos que esperéssim uns dies que això que fèiem mereixeria un programa especial. Res de res.\n-Tot i tenir el suport de més d’una vintena d’ajuntaments ja el primer any, i entre els quals l’Ajuntament de Girona (amb mocions de suport a Diemprou i en molts casos directament suport a la Maria i l’Andreu de Siurana), tampoc això no va ser motiu de permetre’ns explicar els nostres motius al programa informatiu de la ràdio pública.\n-Tampoc no es va considerar d’interès pel programa informatiu del Matí de Catalunya Ràdio quan vam prendre la decisió de no ingressar l’import del nostre IVA a l’ATC, amb una voluntat clara d’aconseguir que els nostres impostos revertissin al benestar de la nostra gent (en un moment en què l’estat espanyol ens deu per llei molts milions d’euros que afecta a la gent més necessitada). A partir del tercer trimestre del 2012 hem estat ingressant l’IVA directament a Fundacions, Entitats, Persones i per tal d’evitar males interpretacions tan sols n’hem informat a l’ATC presentant els comprovants de transferència. Cap trucada.\n-A l’agost del 2012 quan havíem comunicat la nostra intenció de treballar en una proposta política que pogués fer de palanca per enlairar el nostre país, vam rebre l’interès de l’equip del programa per entrevistar-nos. Vam accedir de grat, sorpresos positivament. Vam preparar l’entrevista tal i com es fa en aquests casos (seria una entrevista a les 8 del matí, després de les notícies, em preguntarien sobre el projecte polític i els seus orígens). El dia abans van tornar a contactar per confirmar-nos l’entrevista. El mateix dia, després de les notícies van anunciar-ho, a les 8 i 5 minuts, però després de la publicitat, la trucada que vam rebre no va ser per entrevistar-nos, va ser per anul.lar l’entrevista. Vam demanar una explicació. No la van donar. A data d’avui encara no l’han donat. Per tant, es confirma que algú va trucar durant els dos minuts de publicitat prohibint l’entrevista.\n-Lluny de desanimar-nos, gràcies a les mostres constants d’ànim, al nostre propi convenciment i al suport dels nostres, vam seguir treballant en el projecte. Però un cop més el desembre del 2013, un cop donat d’alta el partit Catalunya Més al ministerio del interior, no vam merèixer ni cinc minuts d’entrevista, ni una trucada. Res de res. Malgrat que, com sabeu, la nostra proposta és significativament diferent del que hi ha sobre la taula en aquest moment.\n-Encara una darrera acció ha passat desapercebuda entre els nostres mitjans públics: El Manifest per una Hisenda Catalana, en aquest cas inclús recolzat per diferents persones de renom i més d’un miler de signants la primera setmana.\nFins avui hem soportat pacients la censura als nostres mitjans. Avui però ens cal poder fer ús dels mitjans per donar a conèixer el projecte i que sigui la societat catalana qui valori si vol que el desenvolupem o no.\nTenir uns mitjans públics de qualitat és clau per al futur del nostre país. I la censura no és qualitat. En aquests dos anys, hem descobert la veritat d’uns mitjans que crèiem perfectes i que en realitat són molt lluny del que haurien de ser en la Catalunya que desitgem.\nHem fet un escrit directe al programa exigint (aquest és un verb dur que no ens agrada utilitzar però la gravetat de la situació fa que el trobem necessari) poder expressar-nos-hi. No hem tingut resposta. Aquests propers dies farem per reunir-nos amb la direcció de l’espai.\nA aquestes alçades, evidentment no acceptarem una trucada amb quatre preguntes, exigim una entrevista complerta.\nCom a “proa” del projecte penso que no hem de renunciar a aquest dret fonamental. Poder expressar-nos lliurement a les emissores públiques del nostre país.\nSeguim en contacte. Ara més que mai us necessitem al nostre costat.


El planetari torna a esgotar les places en hores | Ràdio Palafolls\nHome Societat El planetari torna a esgotar les places en hores\nEl planetari torna a esgotar les places en hores\nMarc Ferri , novembre 29, 2019\t / 369 0\nAquest dijous al matí l’Ajuntament de Palafolls ha hagut de tancar les segons inscripcions a l’activitat del Planetari Digital que es farà demà dissabte i diumenge.\nEn un primer moment s’havia plantejat 8 sessions de 25 persones, però l’èxit de la primera convocatòria va obligar a ampliar a 12 sessions només amb els que van demanar participar en les primeres inscripcions que es van tancar en poques hores.\nDavant la forta demanda, el consistori va decidir contractar 4 sessions més repartides durant el cap de setmana. Dimecres es va obrir les segons inscripcions que també s’han esgotat en qüestió d’hores.\nAra l’Ajuntament intentarà encabir les inscripcions fetes. Tots els que estiguin confirmats rebran un correu electrònic amb les entrades vàlides per participar de l’activitat. El consistori avisa que, tot i haver triat un torn concret, hi pugui haver recol·locacions de torn. L’Ajuntament, a més, anuncia la creació d’una llista d’espera per a les persones que no hagin pogut encabir-se finalment en cap grup.\nPer tal que no hi hagi places desocupades, es demana a aquelles persones que no puguin assistir finalment al planetari, que hi renunciïn per atorgar la plaça a algú de la llista d’espera.\nEn total unes 400 persones passaran pel planetari aquest cap de setmana.\nLa Fira d’Artesania i Complements de Nadal arriba demà amb una 20a de parades\nBlanes es manifesta contra la “privatització” de l’hospital\nMarc Ferri, novembre 18, 2011\nÈxit de la primera jornada de la Mostra Gastronòmica\nMalgrat declara la guerra als excrements de gossos