El president de CiU, Artur Mas, ha atribuït a la "desunió del tripartit" el "risc" que hi hagi una baixa participació i que el "sí" no sigui majoritari en el referèndum per l'Estatut, que es podria celebrar el 18 de juny. Mas ha dit que no sap mesurar aquest "risc" a dia d'avui, però ha assegurat que en cas d'existir no respon al "projecte d'Estatut" sinó a "la imatge de desunió" i les discrepàncies en aquest aspecte entre els socis del govern català. Amb tot, el líder de CiU ha explicat que el seu partit "s'abocarà" a favor del sí amb una "campanya potent" per compensar, segons ha dit, la "inacció del govern".\n18/04/2006 - 16.05 Actualitzat 18/04/2006 - 16.38\nMas s'ha mostrat preocupat per una eventual baixa participació a Catalunya en el referèndum per l'Estatut, però ha assegurat que CiU "s'abocarà" a una "campanya potent" a favor del 'sí' en el referèndum. Mas ha indicat que ho farà "per compensar la inacció del Govern, que no pot fer una campanya sòlida" a favor del projecte estatutari quan "alguns dels seus consellers", els republicans, "hi no creuen".\nMas ha denunciat l'"anormalitat inèdita i greu" que, al seu parer, suposa "un govern català desunit en el tema principal de la legislatura", en què "cada soci va per la seva banda i que s'ha convertit en el campi qui pugui".\nEl dirigent nacionalista ha considerat que si ell fos un ciutadà català, "veient l'actuació del Govern i del president de la Generalitat", es "plantejaria" anar a votar a la consulta. Acudint a un símil automobilístic, Mas ha considerat que el tripartit català arribarà al referèndum "amb les rodes punxades", per la qual cosa "és més probable que no vagi molt lluny o caigui a la cuneta".\nMas ha criticat especialment la "crisi d'autoritat del president de la Generalitat", Pasqual Maragall, que "ha d'imposar el sistema de votació" en la presa de decisions del seu Govern "perquè és incapaç d'imposar la seva autoritat" sobre els socis del tripartit, que "no li deixen exercir ni les seves funcions més bàsiques" com les de remodelar el Govern.\nERC no podrà millorar el text al Senat\nEn el procés obert encara al senat, Mas s'ha mostrat convençut que "el PSOE ja no afluixarà més" i ha vist "evident que ERC no podrà millorar" l'acord existent per aprovar l'Estatut, com s'havia proposat. Mas ha acusat els republicans d'haver "organitzat una immensa comèdia de molt baix to" en contra del projecte i els ha reptar a "tenir el coratge de dir que 'no'" definitivament a l'Estatut en el referèndum "si és veritat que consideren el text tan dolent com diuen".\nMas ha considerat que els republicans "no tenen coratge" de votar 'no' en el referèndum "perquè això seria la mort definitiva del tripartit" català i perquè "saben que el nou text és molt millor del que tenim", però "no saben com fer-ho" per canviar ara la seva postura.


Un temps que ja no hi és\nMaria Dolors Salat, que va exercir d’infermera fins a la seva jubilació, l’any 1994 va guanyar el premi Don-na amb Verd castany. Des d’aleshores ha publicat dos llibres més: Atzars (1997) i Olga (2002). Ara, en l’atalaia dels seus ja més de vuitanta anys, ha tingut la necessitat de deixar per escrit un món, un temps, que ja no hi són. I més encara si tenim en compte que la seva família va pertànyer a la burgesia barcelonina, la desaparició de la qual ha comportat un enorme empobriment cultural, ja que ha deixat una franja social pràcticament buida del nivell cultural que la burgesia promocionava i exercia.\nPer exemple: avui dia, tret de pintors sobrevalorats com Tàpies, és difícil viure de la pintura com vivia Joaquim Mir, un pintor molt apreciat no només per la burgesia sinó també per gent menestral amb possibles. Així mateix, la iniciativa privada en el mecenatge en els diversos àmbits culturals és gairebé inexistent. Ambdues realitats aprimen quan no anulen la creativitat, subjecta per una banda a la tirania de la moda imposada pel màrqueting i el gust de les masses, i, per l’altra, sovint subjecta a l’amistat amb aquest o altre partit polític. En aquest ambient, la llibertat de pensament i creativa és menystinguda amb un silenci sonor. Així, els defectes que un dia unes aspiracions a una societat més igualitària van trobar en la burgesia, sempre aspirant a l’excel.lència i als horitzons d’un pensament obert, han resultat venials.\nLa memòria té les seves fulguracions, però també les seves cambres fosques. Així, Maria Dolors Salat va desgranant la seva infantesa i joventut en el si de la seva família anada força a menys després de la guerra, com tantes. La gent de la seva generació que no va exiliar-se, com les posteriors generacions fins ben entrats els setanta, van estar privades de la natural obertura al món i a la contemporaneïtat. El règim era una cotilla fèrria que no deixava respirar, tot i que tants joves de l’època apenes en van ser conscients: semblava que allò era el més normal del món perquè no coneixien res més.\nNascuda molts anys després (1951), quan Maria Dolors Salat ja era una jove infermera, he pogut reconèixer algunes de les escenes escolars que narra l’autora, amb l’obligarietat de cantar el Cara al sol cada dia abans de començar les classes després d’haver passat per la capella a resar el rosari. El franquisme i l’Església catòlica van tenir molt de pes en les ànimes esporuguides per les amenaces de l’infern etern. Tot estava prohibit, tot era pecat per al cos i per a l’ànima. Deslligar nusos tan estrets ha estat una tasca feixuga i obrir els ulls a la realitat ambient, això que ara anomenem globalitat, ha estat una feina titànica. Val la pena posar-ho per escrit perquè sembla ben bé que aquelles històries viscudes els anys quaranta, cinquanta i fins més enllà dels seixanta, amb tant de constrenyiment, siguin pura ficció.\nLa memòria és un tresor que podem llegar als nostres descendents juntament amb aquell collaret de l’àvia, els àlbums de fotos de família, la taula del despatx de l’oncle. Al cap i a la fi, el moment present, com diu Salat al pròleg Puntes i organdí, és el resultat del que un dia va ser. A casa, al país i al món.


El CE Vendrell obre la reserva d'entrades per al partit contra el CH Palafrugell - Ràdio Televisió El Vendrell\nEl CE Vendrell obre la reserva d’entrades per al partit contra el CH Palafrugell\nEl CE Vendrell ha iniciat ja el procés de reserva d’entrades per al partit contra el CH Palafrugell d’aquest dissabte a les 18 hores, corresponent a la 22a jornada de l’OK Lliga i que es va haver d’ajornar a causa d’un positiu per covid-19 al conjunt empordanenc. L’aforament està limitat al 30 % i per aquest motiu des de l’entitat roig-i-negra s’ha previst deixar entrar 225 espectadors al Club d’Esports.\nCom va succeir fa uns mesos contra el Barça tindran preferència d’accés tots aquells que disposin de la targeta de col·laborador. En aquest cas, els abonats gaudiran d’aquesta possibilitat omplint un formulari fins al divendres a les 15 hores. Si un cop passat aquest termini encara no s’haguessin esgotat totes les entrades, aleshores el club posaria a la venda les restants també per al públic en general. Els preus son de 5 euros per als col·laboradors i de 10 euros per al públic en general.\nCE Vendrell hoquei patins Ok Lliga


Joc Sudoku clàssic - Joc online per jugar gratis\nEtiquetes: clàssics (169) educatius (130) intel•ligència (329) puzzles (516) temps (152) linies (23) mar (245) requadres (18) passatemps (17) sudokus (6) sudoku (6) taula (44) sumar (73) nombres (71) aprendre (97) intel.ligència (287) clàssics (152) clàssic (170)\nJocs relacionats amb Sudoku clàssic\nés un joc online per jugar gratis. No has de descarregar res, ni instal·lar res, perquè Sudoku clàssic és un joc en html5 per jugar des del navegador.\nSegur que et preguntes, com es juga a Sudoku clàssic, doncs bé, aqui tens les instruccions: Primer clica sobre el número que vols col.locar i després clica sobre la casella on vols que vagi. Si ho fas bé i en el menor temps possible, t´emportaràs la qualificació del nivell escollit. I hem provat el joc per tú i et podem explicar de va el joc. El clàssic jocs d´escacs.\nEl joc Sudoku clàssic


El nombre de 'foodtech' a Catalunya es duplica en dos anys per l'impuls de la tecnologia i el canvi en el consumidor - Diari de Girona\nBarcelona | 13·06·21 | 11:54\nLa impressora 3D de menjar desenvolupada per la catalana Natural Machines ACN\nUna altra de les tendències de creixement del sector 'foodtech' són les dietes personalitzades, la traçabilitat dels aliments i l'automatització dels supermercats i la restauració. A aquests elements s'hi suma també la importància de la demografia i el canvi climàtic. El sector preveu un increment del 70% de la demanda d'aliments per al 2050 i alerta que un 50% de la producció d'aquests a escala mundial està en risc pel canvi climàtic.\nNatural Machines també preveu donar resposta a l'envelliment de la població i a la falta de productes alimentaris dirigits a aquest col·lectiu. De moment, els sectors amb més demanda de productes d'impressió 3D són els àmbits d'assistència i benestar, relacionats amb la nutrició personalitzada, i l'aspecte lúdic, com la decoració de pastissos.\nActualment l'empresa treballa amb companyies com Nestlé i PepsiCo i està present als Estats Units, Xina o el Japó, amb oficines a Barcelona, Nova York i Pequin. Per al 2021, Natural Machines preveu multiplicar per deu la seva facturació i créixer a escala internacional. La companyia calcula passar dels 15 treballadors actuals als 50 empleats en un parell d'anys i està treballant per iniciar una ronda de finançament de cinc milions d'euros al juliol.\nTot i el creixement d'aquest sector, les 'foodtech' tampoc han estat alienes a l'impacte de la pandèmia. "Hi ha hagut subsectors amb comportament diferents", explica el conseller delegat d'ACCIÓ. Les empreses dirigides al canal d'hostaleria i restauració s'han vist "totalment perjudicades", mentre que les companyies dedicades a la distribució de productes al consumidor final han incrementat "amb la mateixa proporció".\nEn el cas de Natural Machines, l'empresa ha detectat un increment dels clients que volen un producte amb "un retorn de la inversió molt ràpid" arran de la crisi sanitària. Així mateix, hi ha un augment de la demanda de productes per atraure trànsit a les botigues i generar ingressos.\nLa consolidació de Barcelona com a 'hub' de l'alimentació\nDe cara als pròxims anys, ACCIÓ preveu un creixement "exponencial" del sector 'foodtech'. "Venim d'una indústria que innovava, però la rapidesa en què se succeeixen els canvis de preferències dels consumidors genera un espai a cobrir", coincideix el conseller delegat de GastroVentures. El 'hub' d'innovació gastronòmic dedicat a impulsar i accelerar empreses del sector preveu la creació d'un "ecosistema de 'start ups' disruptives" en l'àmbit del 'foodtech'.\nEn aquest context, el cofundador d'Heura reclama col·laboració publico – privada per convertir Barcelona en un "'hub' de l'alimentació del futur". "L'administració ha de tenir un paper d'ajuntar esforços entre les empreses, institucions i tots els recursos que vindran dels fons europeus i posar-los al centre. Si tot això passa, tenim tots els ingredients per liderar a escala mundial", assegura Añaños.\nEl cofundador d'Heura alerta que països com el Canadà o Singapur estan "fent les passes correctes" per esdevenir els 'hubs' de la gastronomia del futur i reclama inversió en el sector primari. Així mateix, proposa iniciatives per fomentar el consum d'aliments sostenibles, a través d'un increment dels impostos per als productes amb un impacte "molt negatiu" i la rebaixa de les taxes per acostar i fer "més democràtics" els productes amb un "impacte positiu".\n"Tenim un ecosistema molt ric que permet transformar el sector alimentari aprofitant les tecnologies de forma consolidada i molt sòlida", sosté el conseller delegat d'ACCIÓ. Romero subratlla el compromís del Govern amb l'àmbit de l'alimentació i la gastronomia i assegura que l'ecosistema desenvolupat a Catalunya en aquest àmbit permetrà atraure inversió estrangera al sector.\nCatalunya es consolida com el cinquè país més digitalitzat d'Europa i es posiciona com a líder en connectivitat\nEls atacants poden evitar l'autenticació facial a Windows Hello\nIntel·ligència artificial per remasteritzar videojocs


Horaris de Fundació Joia per l’estiu 2017\nEscrit a 06 Juliol 2017 .\nItinere, el servei Prelaboral i Accés tanquen de l’1 al 30 d’agost, ambdós inclosos. El servei de Rehabilitació Comunitària tanca del 7 al 20 d’agost, i els dies en què estigui operatiu es treballarà de 8 a 14h.\nEls Clubs Socials modifiquen els seus horaris per realitzar les activitats d’estiu, en les que es podrà participar del 17 de juliol al 4 d’agost i del 21 d’agost al 8 de setembre. L’horari d’estiu dels Clubs serà de 16h a 20h. Del 7 al 18 d’agost, ambdós inclosos, els Clubs quedaran tancats.\nEl local d’Apunts de Consell de Cent 221 tancarà del 14 al 20 d’agost, i durant la resta del mes d’agost el seu horari serà de 8:30h a 14:30h. Els locals d’Apunts de Sants (Avinguda Josep Tarradellas, 19-21) i de Gràcia (carrer Indústria, 50) tancaran de l’1 al 30 d’agost, ambdós inclosos. El local d’Apunts de Gran Via de les Corts Catalanes, 750 tancarà del 7 al 25 d’agost, ambdós inclosos, i la resta del mes treballarà de 8:30h a 14:30h.


Primer aniversari d’Edicions Els Llums – Edicions Els Llums\nPrimer aniversari d’Edicions Els Llums\nJa fa un any que vam iniciar l’aventura, un any des que vàrem presentar el primer llibre, “Quan succeeix l’inesperat. El 15-M i l’esquerra” de Ferran Pedret (@FerranPedret).\nVa ser un bon inici, la nostra voluntat des del primer dia va ser donar difusió al pensament d’esquerres i no podiem començar a caminar sense posar orella a allò que estava passant a la plaça Catalunya en aquelles dates.\nA continuació ens vam centrar en la traducció al castellà de “Quan succeeix l’inesperat. El 15-M i l’esquerra” i a elaborar un recull d’articles de Gonzalez Casanova.\nGonzalez Casanova, amb “Fulgor y sombras del socialismo en España” ens ha demostrat que el socialisme avui és plenament vigent, amb la lectura dels articles sobre el socialisme (tant català com espanyol) i que abasten 40 anys de la nostra història es fa palès no només la vigència sinó la urgència que avui és més necessari que mai el pensament socialista.\nA continuació va venir un llibre crític, molt crític amb un personatge de la dreta catalana, “Destapando a Duran Lleida” de Joan Ferran on es posa de manifest la traició a l’ideari polític de la democràciacristiana.\nI en darrer lloc calia explicar com el socialisme espanyol va perdre el poder, quins errors va cometre i quines són les idees a partir de les quals cal contruir quelcom nou. I això ens ho explica José Antonio Pérez Tápias amb “El hilo extraviado” un llibre que relata críticament el darrer any i mig de govern de ZP des del fort compromís polític amb l’esquerra.\nEn resum doncs poc a poc anem posant en nostre gra de sorra al pensament d’esquerres, avui tan necessari per afrontar i construir una alternativa real al món que vivim.\nPosted in Llibres, Política.\n← Un ensayo sobre El hilo extraviado\nSis discursos del New Deal →


12è Congrés Ecològic Europeu: Salut, Ecologia, Justícia i Cura - Bio Eco Actual\nHome Activisme 12è Congrés Ecològic Europeu: Salut, Ecologia, Justícia i Cura\n12è Congrés Ecològic Europeu: Salut, Ecologia, Justícia i Cura\nEl 12è Congrés Ecològic Europeu organitzat per IFOAM EU i Bio Àustria ha finalitzat amb un grau de satisfacció alt per part dels participants.\nAl migdia del 25 de Setembre, la Presidenta de BioAustria, Gertraud Grabmann, i el President de IFOAM EU, Jan Plagge van donar la benvinguda als assistents. Gertraud Grabmann va destacar el valor que les polítiques europees aporten a la societat en donar suport al desenvolupament del sector orgànic.\nJan Plagge va recordar a l’audiència els quatre principis bàsics de l’orgànic i que han estat el lema del Congrés: Salut, Ecologia, Justícia i Cura. Va destacar el ràpid creixement del sector amb els seus processos de transformació que són l’ànima del moviment. El repte és créixer amb les limitacions de la sostenibilitat. “Al mercat lliure no es posa preu als recursos naturals, però hem de crear un marc que doni el preu real a aquests recursos per ser limitats.” I va continuar “Aquest Congrés és una bona oportunitat per compartir, fer preguntes, per fer una Europa més orgànica”.\nJoc Net i Pagament Just per una agricultura i un sistema alimentari Europeu més sostenible\nUna sessió plenària sobre Joc net i Pagament Just (Fair Play and Fair Pay) amb Fabio Brescacin, CEO de NaturaSi, com a orador principal, i en què van participar Tomàs Ignac Fènix, Vicepresident del Consell Europeu de Joves Agricultors (CEJA); Gertraud Grabmann, presidenta de Bio Àustria; Oliver Sitar, representant de la Comissió Europea de la Unitat d’Agricultura i Desenvolupament Rural; i Sofhie Tack, membre de l’Oficina de Defensa del Comerç Just. Eric Gall, Sotsdirector i Director de Polítiques d’IFOAM EU, va moderar l’acte.\nFabio Brescacin, ha recalcat que no es pot afrontar el desenvolupament de l’agricultura orgànica de la mateixa manera que el de la convencional. “El mercat lliure no és mercat Just”. Va apuntar que “la missió de l’orgànic és treballar per al futur, la fertilitat, el sòl, afrontar el problema enorme de les vaques”. Conscienciació del consumidor perquè és qui té el poder. I apostar per la transparència, la certificació, el control en definitiva, per mantenir la confiança del consumidor.\nOliver Sitar va explicar que els estats membres poden anar més enllà de les mesures, “a nivell europeu es parla al Parlament i a la Comissió per trobar solucions, arribar a un acord polític a finals d’any i veure com es pot millorar”, però va animar els productors a organitzar-també ells mateixos, a treballar junts.\nTomàs Ignac Fènix, va explicar que a Moràvia hi ha poques normes i que el que han de fer és unir-se a les normes europees i implementar-les. Hi ha molts petits agricultors que necessiten ajuda per optimitzar les seves explotacions. “El problema són les pràctiques injustes”. Hi ha normes específiques sobre les pràctiques injustes però s’han d’aplicar.\nGertraud Grabmann va destacar la necessitat d’educar el consumidor perquè entengui el valor real dels aliments, en relació a les pràctiques deshonestes va comentar “Bio Àustria dóna suport a les propostes de la Comissió Europea en termes de Justícia, perquè siguin investigades les pràctiques deshonestes.”\nSophie Tack va concloure que el que està malament del sistema és la concentració de poder. Es necessita transparència, respecte als drets humans, al medi ambient. Això és el que cal canviar: el model. Amb lleis i normatives. Per a això es necessita que els consumidors siguin més conscients. “Els segells són una eina, no un objectiu”. “Hi ha molts segells i és difícil saber quins són ètics, … no n’hi ha prou.” “Comerç Just és entendre el preu real de cada producte”.\nOrgànic en totes les taules. El futur de l’alimentació i l’agricultura, un enfoc transformador per a la propera Política Agrària Comuna\nEn aquest debat van participar Herbert Dorfmann, membre del Parlament Europeu; Tassos Haniotis, Director d’Estratègia, Simplificació i Anàlisi Política, Agricultura i Desenvolupament Rural de la Comissió Europea; Pekka Pesonen, Secretari general de Copa_Cogeca, Jan Plagge, President d’IFOAM EU; i Josef Plank, Secretari General del Ministeri Austríac Federal de Sostenibilitat i Turisme. Va moderar Thomas Fertl, Membre d’IFOAM EU, Cap de Política Agrícola i Afers Internacionals de Bio Àustria.\nUn panorama 100% masculí en la taula de ponents, que sense perdre les maneres van posar en evidència les dificultats a què s’enfronta el moviment orgànic, amb moments de certa tensió quan Tassos Haniotis ha remarcat que el sector bio té un poder molt limitat. “La PAC (Política Agrària Comuna) són diners i s’haurien de posar objectius realistes”.\nHerbert Dorfmann va posar el focus en la responsabilitat de la política en el desenvolupament de l’agricultura ecològica perquè els joves la practiquin. També va aportar al debat el tema del sentit de la subvenció per part de la PAC quan aquesta va a un producte no saludable com el sucre. “Hem parlat de béns públics però no tant de salut pública”.\nPekka Pesonen es preguntava si es podrien mantenir les regulacions en el futur. “Necessitem simplificar les normes i apostar per la tecnologia en el sector orgànic”.\nJan Plagge va apuntar que es necessita pressió via governs per aconseguir els canvis a producció sostenible, el canvi a l’orgànic. “No creiem en els pagaments directes, és la pressió i la planificació les que ajuden al canvi.” “Els agricultors estan preparats per al canvi, però per a això necessiten diners”. “La legislació vigent a Alemanya en agricultura, en benestar animal, en impactes sobre els béns comuns, estaria bé per a tot Europa”.\nEl vicepresident de IFOAM EU, Jirí Lehejcek va tancar l’acte. Eduardo Cuoco, Director de IFOAM EU, va afirmar en aquest ambient agradable que: “Produïm aliments d’alta qualitat alhora que lliurem béns públics a la societat, pel que som nosaltres els innovadors”.\nLos debats i taules de treball del dia 26 van començar amb una experiència de gran èxit explicada per el seu iniciador i coordinador, Thomas Snellman, petit ramader finlandès. Es tracta de la plataforma de venda directa a través de les xarxes socials REKO, que contacta als productors i als consumidors.\nEl Reglament orgànic. Les noves normes de producció per a les plantes i el bestiar. Necessitats del sector\nPrincipal ponent Christian R.Vogl, Professor de Recursos Naturals i Ciències de la Vida a la Universitat de Viena (BOKU). Van participar Marian Blom, Vicepresident d’IFOAM EU; Sarah Compson, Manager de Desenvolupament Internacional de la Soil Association; Karl Plsek, Cap Adjunt de la Divisió de Seguretat Alimentària i Protecció del Consumidor, Ministeri Federal de Treball, Afers Socials, Salut i Protecció del Consumidor d’Àustria; i Nicolas Verlet, Cap d’Unitat Orgànica d’Agricultura i Desenvolupament Rural de la Comissió Europea. Va moderar el debat Emanuele Busacca, Manager de Regulació d’IFOAM EU.\nChristian Vogl va destacar la important contribució del moviment orgànic al creixement del sector i el seu suport a les regulacions. Mariam Blom, “és important la responsabilitat, tant del productor com de la certificadora.”\nSara Compson va apuntar que “s’ha d’aconseguir la transparència per mantenir la confiança del consumidor. Estem obligats a empènyer per fer un sector orgànic millor i complir les expectatives en relació a la lluita contra el canvi climàtic i el benestar animal.”\nNicolas Verlet va explicar les normatives que s’implementen i quines han de ser adoptades abans del 2021 en ramaderia: densitats, espais mínims, temps mínim de lactància, … substàncies i productes que poden o no ser usats en producció orgànica, etc.\nDesprès d’una pausa es va passar a les dues taules de treball simultànies:\nDebatent la nova proposta de Política Agrària Comuna – Nou model de lliurament, arquitectura de polítiques i agricultura orgànica\nFou moderat per Nicolas de la Vega, responsable de Política per a l’Agricultura i la CAP de IFOAM EU i hi van participar Jan Plagge, Faustine Bas-Defossez, de l’ Institut per a les Polítiques Ambientals Europees (IEEP) i Laurent Moinet, President del grup d’interès dels Agricultors d’IFOAM EU.\nL’apunt de Jan Plagge en aquest workshop ens ajuda a entendre el punt de vista i pla d’acció del moviment ecològic europeu dins de la complexitat que presenten les negociacions i estira-i-arronsa del CAP “S’ha d’ajudar als agricultors a que perdin la por al canvi. La dificultat del CAP és que els polítics volen evitar problemes en passar diners d’un grup de productors a un altre. Però els diners són dels contribuents i s’han de destinar a béns públics, a coses que reverteixin en beneficis per a la societat, no a l’agricultura enemiga dels recursos naturals”.\nMillorar la competitivitat en la cadena de producció orgànica: un enfoc sobre el veritable càlcul de costos.\nGianluca Brunori, Professor de la Universitat de Pisa, Adrian De Groot Ruiz, director executiu de True Price i Inka Sachse, directora del projecte de desenvolupament Soil & More Impacts, van generar un interessant debat sobre el veritable cost dels productes quan es tenen en compte els béns comuns i limitats que hi estan implicats: aigua, sòl, aire.\nEduardo Cuoco, Director de IFOAM EU. Al fons, el mural amb les conclusions dels workshops\nDesprés del descans es van posar en comú les principals conclusions dels dos grups de treball; conclusions i apunts de tot el moviment orgànic europeu que van quedar plasmades en un impressionant mural fet a mà durant l’acte.\nFinalment, el Congrés es va tancar amb el debat sobre quin paper ha de jugar el bio en el futur.\nEl paper de l’orgànic en les economies futures: augment d’escala davant els nous enfocs econòmics\nVan participar Catia Bastioli, CEO de Novamont; Johannes Gutmann, Empresari (Sonnentor); Helene Timoshkin, Economista de Asterès; i Sebastian Treyer, Director de Programes IDDRI. Va moderar Eduardo Cuoco, director d’IFOAM EU.\nAmb apreciacions interessants de grans actors molt rellevants en el sector ecològic europeu, aquest debat va servir per -després de dos dies d’intensa activitat en el present- posar una mirada al futur i les ambicions de l’ecològic. Volem transformar el món i per fer-ho la producció i filosofia orgàniques ens donen moltes eines: una mirada a l’horitzó bio el 2030: els reptes del moviment ecològic poden ser realitat si institucions, societat i productors donem el gir i apostem per aconseguir-ho. #EUorganic2030 pot ser una realitat; però només si hi som tots.


El ple d'Igualada vota demanar la retirada del logo del Campus\nFricció també entre el govern i la CUP sobre el fons de solidaritat d’Aigua de Rigat\nDijous, 30 juliol 2015. 03:00. Francesc Vilaprinyó i Albareda.\nEn la sessió plenària de dimarts, a Igualada, va prosperar la moció de la CUP per demanar la retirada del logotip del Campus Universitari. Esquerra i Socialistes d'Igualada van fer costat a la proposta, mentre que la resta de grups es va abstenir.\nLa polèmica pel logotip del Campus Universitari, que Anoiadiari va donar a conèixer fa unes setmanes, ha arribat al ple d'Igualada. La CUP va presentar una moció aquest dimarts per la substitució de l'emblema que MG Comunicació va fer per les instal·lacions i que presenta trets idèntics al logotip d'un projecte fet a Bèlgica l'any 2010. Albert Mateu, representant de la CUP, manifestava que "la ciutadania ha pogut contrastar que el logotip respon a un plagi" i la moció demanava que "es canviï el logo" a partir d'un concurs obert i que l'alcalde traslladi al Consorci de l'Escola Tècnica (CETI) la decisió. La moció va tenir el suport també dels republicans i els socialistes i va prosperar, ja que totes les altres forces van abstenir-se.\nJosep Maria Palau, d'Esquerra, va comentar que "votem a favor. Sembla obvi que no s'ha fet bé l'elaboració del logotip i estaria bé treure'ns de sobre el dubte. Cal que el ceti ho canviï". Per part del govern, Àngels Chacón exposava que "Regout (el dissenyador belga) diu que és plagi, MG no. Cal aplicar la presumpció d'innocència. No som ni jutge ni perit per pronunciar-nos". La primera tinent d'alcalde va remarcar que el CETI té entitat jurídica pròpia, on la Generalitat té dos representants, la UPC dos més i l'Ajuntament un. Ara, segons la moció, es traslladarà la resolució al Consorci.\nEnfrontament pel fons de solidaritat d'Aigua de Rigat\nEl govern i les forces d'esquerra també es van enfrontar pel fons solidari d'Aigua de Rigat. La subministradora té constituït un fons d'ajuda per als seus clients "que es troben en determinades situacions de caràcter econòmic precari". El ple va aprovar el conveni per l'accés a aquests fons, però la CUP es va significar especialment en la crítica a la dotació. Xifrada en 3.000 euros, Mateu va atacar al govern i va posar la comparativa amb Sant Pere de Ribes, "ciutat amb 29.000 habitants i que per aquest concepte ha provisionat desenes de milers d'euros". Carme Riera, quarta tinent d'alcalde, va replicar a la CUP que el fons i la quantitat no són les úniques que es destinaran per aquesta finalitat, i que hi poden haver altres línies d'ajuts a les famílies i col·lectius desafavorits per facilitar el pagament dels subministraments. L'esquerra independentista considera que, en tot cas, el volum de facturació de Rigat fa que la quantitat sigui minsa. Decidim Igualada i Esquerra també van formular objeccions en aquest punt.\nMatthieu Regout, sobre el logo del Campus: "No és només una coincidència, és un plagi pur i dur"\nL'alcalde d'Igualada és nomenat vicepresident segon de la Diputació\nEl Consell es constitueix i promet juntes de govern itinerants per la comarca\n2 d'agost 2015.13:51h\nTotalment d’acord Susana i Maria, a Igualada tenim altres problemes més greus com per perdre el temps i perdre més diners. I més, si l’empresa Belga no facap denuncia, segur que sinó ho fa... Llegir més és perquè no es ben segur que sigui un plagi.\nÉs trist que a Igualada sempre hi hagi emveja, es vulgui fer mal als altres, i mai es pensi anar units, tenim una ciutat rica, uns actius, uns recursos, unes persones...que integren la nostra ciutat i que pot ser hauriem de plantejar /proposar com podem treure profit de tot el que tenim i com el podem promocionar i atraure oportunitats per tots nosaltres. No intentar ensorrar grans projectes d’ara i de futur com el campus universitari.\nSenyors polítics, igualadins... Nem junts per tot el que ens emvolta, i quan vinguin les eleccions ja podeu fer campanya, o buscar com fer mal a l’opocició, ara no, ara toca treballar i fer país.\nEstimo a Igualada, a tot el que viu i treballa per la nostra ciutat.\nApa bona nit i tapat.\n2 d'agost 2015.17:14h\nAlba tens raó, el que passa és que hi ha gent a qui li agrada que les coses a la ciutat vagin malament. Només cal veure com comenten les notícies dels temes negatius per la ciutat, però en canvi... Llegir més estan calladets quan es tracta de temes positius.\n30 de juliol 2015.13:19h\nMaria, Susana, heu llegit la noticia sencera?\n30 de juliol 2015.11:33h\nAixò és el que més preocupa als nostres polítics? I a sobre, una cosa sobre la qual no hi ha cap prova, no hi ha cap denúncia, no hi ha cap decisió judicial... Una pena perdre el temps i els... Llegir més diners amb aquests temes. Potser s’assembla o és casi igual, però de coincidències el món n’està ple...i de gent que vol el mal pels altres també.\n30 de juliol 2015.11:07h\nSembla que avui dia, els partits polítics, no tinguin altre feina que marejar la perdiu. Anar en contra, fer-ho diferent, criticar, tot menys anar junts i fer feina i... passar de minuciositats!!!\n2 La tornada a l'escola se salda amb 6 grups confinats a l'Anoia 3240 lectures\n3 Els grups escolars confinats pugen a 17 a l'Anoia, a l'inici de la segona setmana de trimestre 2559 lectures\n4 Augmenten els ingressos per COVID-19 a l'Hospital Universitari d'Igualada 2263 lectures\n5 Els matrimonis a l'Anoia, a l'alça el 2019, amb rècord d'enllaços entre dona i dona 1806 lectures


La Teresa Blanch ens parla de “I si li fas un petó?”\nBarcanova ha fet realitat una nova col·lecció: Pluja de llibres. Una selecció de les obres més emblemàtiques i reconegudes del nostre fons que ja s’han convertit en referents de la literatura infantil en llengua catalana. Amb motiu de la nova edició d’aquestes obres i la incorporació de nous títols, els hem fet unes preguntes als seus autors i autores. Avui la Teresa Blanch ens respon sobre I si li fas un petó?\nExplica’ns, en tres línies, de què tracta I si li fas un petó?\nÉs una narració d’humor en la que els protagonistes es veuen obligats a tenir cura durant un cap de setmana de la Rainette, la petita granota del professor de naturals. Tot es complica quan, per una estranya raó, la granota es transforma en una nena.\nPerquè es un d’aquells llibres que comences i no pots deixar de llegir fins que l’acabes. A més, les lectores i els lectors empatitzaran fàcilment amb els protagonistes de la història. Hi ha aventura, situacions divertides, amistat… i unes il·lustracions increïbles i plenes de detalls de l’Anna Mongay.\nGeneralment, m’ho passo molt bé llegint les opinions que em fan arribar els nens i les nenes. I, si puc, els visito a l’escola o a la biblioteca per tal de poder xerrar cara a cara amb ells una estona. Són els comentaris més enriquidors!\nEscric per a nens i nenes des que era molt jove i n’he fet la meva professió. Té moments molt bons i altres que no ho són tant. Però mentiria si digués que no és una satisfacció…\nPenses que la literatura infantilva canviant al llarg dels anys o diries que es manté inalterable?\nI tant! Canvia amb el pas dels anys. Només cal donar un cop d’ull enrere. La literatura infantil –com la d’adults– s’adapta als temps i n’adopta les modes.\nI si li fas un petó, lectura, llegir, llibres infantils, Pluja de llibres, Teresa Blanch


Es presenta el Temporada d'Estiu 2021\nIniciInformacióEs presenta el Temporada d'Estiu 2021\nEl Vendrell, 22 de juny de 2021\nLa programació del Temporada no s'atura a l'estiu, i els mesos de juliol i agost també tenen la seva pròpia programació, que permetran que la cultura al Vendrell no s'aturi al llarg dels 12 mesos de l'any.\nAquest estiu la programació es divideix en tres eixos: el 40è Festival Internacional de Música Pau Casals (9 concerts, del 10 al 22 de juliol, Auditori Pau Casals), el tradicional cicle 'Música a la Vila' (dimecres d'agost, pl Tívoli), i els concerts d'agost (Auditori Pau Casals).\nUn cop finalitzin els concerts del FIMPC, enguany dedicat a la importància que Amèrica va tenir amb Pau Casals, iniciarà el dimecres 4 d'agost el tradicional 'Música a la Vila', amb l'Orquestrina Trama, un grup de joves fortament vinculats a la música i la cultura tradicional del Pirineu, que presentaran 'Mascareta style tour'.\nEl dissabte 7 d'agost arribaran a l'Auditori Pau Casals The Sey Sisters, un trio de veus negres, que convida a viure un sentit viatge musical des de les arrels del soul i la música africana fins al pop més modern.\nEl dimecres 11 d'agost seguirà el Música a la Vila amb els Fetén, Fetén, un reconegut duo castellà que ens proposarà un espectacle en directe connectat a les músiques d'arrel, a la nostra essència com a poble i cultura. Un recorregut pels ritmes populars de la Península Ibèrica, en un directe vital i enèrgic.\nEl divendres 13 d'agost, l'Auditori Pau Casals acollirà la coneguda Beth Rodergas, on presentarà el cinquè àlbum d’estudi que porta per nom ORIGEN, amb cançons gestades a foc lent i des de fa molt de temps; sempre compaginant les tres llengües amb què s’expressa: el català, el castellà i l’anglès.\nEl dimecres 18 d'agost la plaça del Tívoli serà l'escenari de l'actuació dels The New Catalan Ensemble, la tercera producció del NewCat, de nou liderada pel pianista i compositor Joan Díaz, que s'afegeix a la commemoració del 50 aniversari (2021-21) de la mort del considerat príncep dels poetes, Josep Carner.\nEl dissabte 21 d'agost Marcel i Júlia actuaran a l'Auditori Pau Casals. L’excantant i compositor de Txarango, Marcel Lázara, i la seva companya de viatge, Júlia Arrey, han construït un nou projecte musical, que després d’arrelar uns anys ara dóna els seus fruits: el seu primer disc 'En Òrbita'.\nEl dimecres 25 d'agost serà el torn de Laura Esparza i Carlos Esteban, que formen un duo valencià, nascut el 2019, la música dels quals reflecteix principalment força i sensibilitat al mateix temps.\nAmb aquesta parella de músics es posarà punt i final a un estiu que pretén recuperar una desitjada normalitat, on la cultura al Vendrell ha de poder seguir formant part del nostre temps d'oci.\nLes entrades pel Temporada d'estiu es posen a la venda a partir d'aquest divendres dia 25 de juny, a les 10 h, tant a la web www.temporada.cat com de forma presencial, a l’Escola Municipal de Música Pau Casals, els divendres (no festius) de 10 h a 13 h. Els espectacles de Música a la Vila són gratuïts, però caldrà reserva prèvia d'entrades, també a partir d'aquest divendres 25 de juny.\nPROGRAMA TEMPORADA ESTIU 2021


Veneçuela, la revolució i les dues ànimes del socialisme – Espai Fàbrica\nby .altres · 6 de febrer de 2008\nLa recent derrota de la reforma constitucional a Veneçuela i la creació del PSUV han plantejat una qüestió central: socialisme des de dalt o des de baix. Aquet article de la revista L’Heura ens apropa els debats entorn al socialisme del segle XXI.\n“Las contradicciones internas se intensificarán en los próximos meses, surgirán más contradicciones, simplemente porque no tenemos planes de detener la marcha de la revolución.”\nHugo Chávez, 24 de març de 2007, parlant davant 2000 impulsors del psuv.\nLes últimes revoltes a Amèrica Llatina han generat gran interès per tot el planeta. Especialment Veneçuela està centrant l’atenció d’una generació que ha estat i és la protagonista de les principals protestes contra la globalització neoliberal i les noves guerres imperialistes.\nL’èxit d’esdeveniments de caràcter internacional celebrats a Caracas en els últims anys, com el Festival Mundial de la Joventut (2005) o el Fòrum Social Mundial (2006), posen de manifest l’atracció que senten milers de joves per conèixer de primera mà la realitat d’una revolució en marxa. I és que el procés revolucionari bolivarià ha omplert de significat la necessària recerca d’alternatives per construir un altre món possible. Alternatives que en el cas veneçolà reposen sobre els pilars de l’antiimperialisme i la revolució.\nA Veneçuela, des que al 1958 es signés el Pacto de Punto Fijo, dos grans partits es van succeir en el poder, la socialdemocràcia d’Acció Democràtica (ad) i la dreta cristiana de la copei, excloent les opcions més participatives a l’hora d’entendre i de fer la política.\nDurant 40 anys, ambdós partits es van dedicar amb lleugeres diferències a aplicar els dictàmens d’un capitalisme cada vegada més global, el rumb del qual era dirigit des de Washington a través dels organismes financers internacionals. En aquell moment, l’empobriment de les capes populars, que al 1998 situava el 50% de la població veneçolana per sota del límit de la pobresa i on el 20% de la població percebia menys del 5% dels ingressos del país, es justificava amb la necessària adaptació a un món global en constant canvi i altament competitiu.\nPerò les massives i violentes revoltes de febrer de 1989, el Caracazo contra els ajustos estructurals promoguts pel president Carlos Andrés Pérez (ad), havien mostrat ja que un important canvi començava a gestar-se en les bases, on la mobilització tindria un paper altament destacat. L’antiimperialisme -entès ara com la necessitat de desfer-se del jou de les polítiques econòmiques nord-americanes -i la revolució -com a idea de canvi radical i des de baix- començaven a prendre forma a Veneçuela. Malgrat això, farien falta llargs anys perquè madurés el procés.\nL’elecció d’Hugo Chávez al 1998 va marcar l’inici d’una nova etapa que, no exempta de múltiples contradiccions, ha destacat, a marxes forçades, l’actualitat de la lluita de classes. Les velles elits del puntofijismo -ara desplaçades a l’oposició política, però encara amb tot el seu poder econòmic, social i, fins i tot, mediàtic- van conjurar un cop d’Estat l’abril de 2002, van organitzar un atur patronal entre desembre i gener de 2002-03 i van plantejar un referèndum revocatori l’agost de 2004 per recuperar les regnes de l’Estat. Però tots els seus plans es van veure frustrats per les massives mobilitzacions de base, protagonitzades no solament pels sectors oficialistes del chavisme, sinó per una amplíssima gamma de treballadors, camperols, indígenes, estudiants i militars. Aquests van crear i van desenvolupar les seves pròpies formes d’organització, entre elles el seu propi sindicat de classe -la unt, que compta ja amb més de 2 milions d’afiliats- així com els consells comunals que encara organitzen la vida quotidiana de petites comunitats, d’entre 200 i 300 persones, en àrees urbanes.\nEnfrontats a una oposició colpista que gaudeix del suport internacional de les forces neoconservadores, els revolucionaris a Veneçuela afronten diàriament debats sobre la política, la tàctica i l’estratègia d’un procés encaminat cap al socialisme del segle xxi, però no exempt de múltiples divergències sobre el seu significat entre els seus propis partidaris.\nL’ajustada derrota al referèndum sobre la reforma constitucional és una mostra d’aquestes divergències. No tant per la derrota en si mateixa, sinó per l’abstenció de més de tres milions de votants respecte a les eleccions presidencials de desembre de 2006, que si hagués acudit a les urnes en aquesta ocasió, haguessin garantit una àmplia victòria del Sí a la reforma.\nNo obstant això, la corrupció i la burocratització del procés estan creant un important descontent que es tradueix en fonamentades crítiques cap a l’organització necessària per construir el tan anhelat socialisme dels nostres temps. Els debats sobre la construcció del Partit Socialista Unit de Veneçuela (psuv) resumeixen en gran part les divergències sobre el rumb que s’ha de seguir: assentar un model estatalista i oficial, des de dalt, al qual les masses explotades i oprimides han d’adherir-se voluntàriament; o bé construir el socialisme del segle xxi basant-se en les lluites des de baix i a l’extensió del poder popular. És a dir: reforma o revolució.\nLa revolució per dins i cap a enfora\nLes últimes eleccions presidencials del 3 de desembre de 2006 van significar una gran victòria per als qui recolzen el procés bolivarià, que van obtenir més del 62% del total de vots. Al contrari, l’oposició, agrupada entorn de Manuel Rosales -qui va signar i avalar el decret colpista de Pedro Carmona l’11 d’abril de 2002- i unida en una coalició de fins a 43 forces polítiques i socials, àmpliament abonades a nivell internacional, va patir una estrepitosa derrota. Des de llavors i fins avui, les pressions polítiques semblen haver-se aguditzat tant externament com internament.\nD’una banda, a través de l’enorme pressió mediàtica internacional exercida després de la no renovació de la llicència d’emissió de Radio Caracas Televisión i, posteriorment, arran del referèndum sobre la reforma constitucional. En ambdós casos, la premsa internacional es va alinear amb l’oposició colpista veneçolana per donar curs als més feroços atacs contra el govern democràticament elegit d’ Hugo Chávez i contra les seves iniciatives polítiques. Així, l’anomenat quart poder, els mitjans de comunicació, ajudarien a crear les condicions internacionals per justificar una “merescuda” intervenció a Veneçuela.\nAquest escenari fa pensar que l’oposició, lluny de reblanir-se, segueix en peu de guerra i compta amb el suport de les forces neoliberals europees i nord-americanes. S’està reorganitzant i esperant el moment més oportú per enderrocar la V República a través de qualsevol mitjà que tingui al seu abast.\nD’altra banda, a nivell intern, el discurs de la unitat que va pronunciar Chávez el 15 de desembre de 2006 va agitar els debats sobre el socialisme del segle xxi, el seu significat i la seva construcció. La proposta de construir un nou partit unit revolucionari va posar en alerta a totes les forces chavistas, tant a les que abonen a Chávez des de la seva dreta -organitzacions empresarials nacionalistes, oportunistes i socialdemòcrates- com a les que ho fan des de la seva esquerra.\nEl futur Partit Socialista Unit de Veneçuela (psuv) va ser presentat com un repte immediat per afrontar tres grans objectius: posar fi a la corrupció sorgida de l’arribisme burocràtic, forjar la unitat orgànica dels revolucionaris i dotar d’un nou instrument polític el procés revolucionari per a la construcció del socialisme del segle xxi.\nPassat un any des del seu anunci, queda palés que la crida a la construcció d’un partit que impulsi el procés revolucionari i el socialisme ha trobat un enorme ressò entre les capes populars. Més de 5,8 milions de veneçolans s’han inscrit com a “aspirants a militants del psuv” per participar en un intens període de discussió sobre les característiques, la definició i el funcionament intern del futur partit.\nNo obstant això, encara que a primera vista sembla una homogènia marea “vermella, vermelleta” en defensa del procés revolucionari, si es mira amb més deteniment s’observen multitud de tensions i batalles internes entre diferents blocs polítics amb l’objectiu de guanyar influència en el moviment i dins del futur partit. La relació de forces entre els distints blocs i el pes dels seus arguments marcaran, en gran mesura, el destí immediat d’un psuv que encara no existeix però que ja s’albira.\nEls sectors més combatius que batallen per l’autoemancipació de la classe treballadora i els oprimits no poden aïllar-se del moviment esquivant els debats sobre quin partit construir. Però tampoc poden amagar els perills que amaga el procés constituent del psuv.\nEl PSUV: un partit revolucionari?\nAlguns dels debats que s’han iniciat arran de la construcció del futur psuv tenen una especial rellevància per als marxistes revolucionaris. Les discussions sobre quin tipus d’organització és necessària construir ja són un repte en si mateixes quan més de 5,8 milions de veneçolans s’han inscrit per afrontar públicament el debat.\nDes d’agost, centenars d’assemblees locals, els denominats batallons socialistes, s’han reunit periòdicament per donar forma des de baix a aquest nou partit, en última instància elegint els seus propis representants per a un pròxim primer congrés nacional. Així i tot, això no és garantia suficient com per acceptar, sense més, el mode de construir el psuv. En el present, no solament està en joc la definició del partit, sinó també la seva relació amb el moviment i la seva visió sobre com construir el socialisme del segle xxi. Els distints blocs que, per ara, recolzen el procés cercaran orientar el futur partit cap a les seves pròpies perspectives polítiques.\nLa primera pregunta a realitzar-se és si es pot considerar al futur psuv com a un partit revolucionari. Aquí no hi ha dubtes, ja que sense cap inconvenient organitzacions empresarials veneçolanes s’han inscrit per edificar el nou partit. La resposta és inapel·lable: les contradiccions d’un partit que compti a les seves files amb representants de la classe capitalista nacional provocaran que no prengui el socialisme i la revolució com l’exercici de “autoemancipació de la classe treballadora” que va vaticinar Marx.\nEncara que per ara només és possible plantejar hipòtesi respecte d’això, la presència de representants de la classe capitalista veneçolana en el procés de construcció del psuv frenarà qüestions centrals com el paper dels treballadors en el procés revolucionari o l’actitud del partit cap a la propietat privada dels mitjans de producció. Amb sort, la seva postura serà vacil·lant, reconeixent el paper dels treballadors i treballadores però rebaixant-lo a mers acompanyants d’un procés liderat des de les institucions. En el pitjor dels casos, la seva presència pot prioritzar el resguard de l’economia nacional per sobre dels interessos de les classes treballadores i oprimides.\nLa relació de forces juga, sens dubte, en contra de les organitzacions empresarials que es van inscriure per construir el nou partit. Per ara les forces polítiques de l’esquerra són molt superiors. No obstant això, en alguns contextos i amb hàbils aliances amb els sectors més moderats del chavismo, els petits empresaris veneçolans podrien convertir-se en un autèntic fre per al desplegament d’aspectes fonamentals del caràcter pretesament revolucionari del psuv.\nAspectes que, a priori, també tractaran d’evitar els qui major rendiment estan traient de la V República, principalment parlamentaris, governadors i càrrecs no electes de la burocràcia estatal, també inscrits com a “aspirants a militants del psuv”. Chávez assegura que l’elecció de representants des de la base en el futur partit servirà perquè “apareguin els vertaders lideratges”, però això per si mateix no acabarà amb la corrupció i el clientelisme que caracteritza un important sector de l’oficialisme actual, lligat a les institucions burgeses i a la maquinària estatal -que malgrat la reforma constitucional segueixen intactes-De fet, aquest bloc va conformar ja a mitjans d’agost “una fracció parlamentària oficial del psuv” a una trobada a la qual van assistir “més de 120 diputats, representant tots els estats” per fer “una avaluació detallada del procés de formació del psuv, incloent els problemes i desafiaments”. La seva major preocupació no serà impulsar el procés revolucionari des de baix, sinó defensar els privilegis adquirits per la nova capa de buròcrates de l’Estat, així com asseure’s definitivament al capdavant d’aquest.\nLa idea de Marx i Lenin sobre l’organització necessària per intervenir en un procés revolucionari dista molt d’allò que s’ha exposat fins aquí. Ells no van parlar d’un partit per administrar l’Estat capitalista ni, per descomptat, tampoc d’un partit interclassista. Més aviat tot al contrari: un partit per a l’acció format pels treballadors i les treballadores més conscients i decidits a participar i impulsar fins a la victòria les lluites reals de la classe treballadora i els oprimits.\nAfortunadament, més enllà de buròcrates, diputats i petits empresaris, la major part dels inscrits al psuv són activistes de classe treballadora, sent contradictòriament el bloc menys homogeni. Així, una vasta representació de la classe treballadora estarà present al partit. Però un partit que aspiri a representar el conjunt dels explotats -com aparenta ser el psuv- no pot més que reflectir el desigual nivell de consciència de la classe treballadora, tant el seu activisme i rebel·lia, com la seva pròpia passivitat i conformisme, doncs segurament en ell podrem trobar des de sindicalistes revolucionaris fins a treballadors pròxims a la socialdemocràcia.\nPoc podem dubtar al respecte. El psuv s’haurà originat en els sectors populars de la societat veneçolana i probablement serà un partit de masses, no obstant això la seva amplitud resultarà poc efectiva per fer avançar el procés revolucionari. Les contradiccions són evidents i de no resoldre’s, en el pitjor dels casos, lluny de reforçar el procés, podrien frustrar les perspectives revolucionàries de molts activistes.\nEl PSUV: quin socialisme?\nLa segona pregunta que hauríem de plantejar-nos ens porta a un altre gran debat: quin socialisme defensarà el psuv? Qualsevol bolivarià ens respondria el mateix: ¡el socialismo del siglo xxi pana! Però tot activista té la seva família política i cada tendència, inevitablement, té la seva perspectiva particular al respecte.\nAl gener de 2005, durant el transcurs del V Fòrum Social Mundial celebrat a Porto Alegre, Hugo Chávez va proclamar el rumb socialista del procés veneçolà. Gràcies a l’impacte internacional dels fòrums socials, milions d’activistes ‘arreu del món van celebrar tan valenta declaració d’intencions. Ara, tres anys després, enfrontats a la construcció d’un partit que hauria d’accelerar aquest procés, les discussions sobre el significat del socialisme prenen una nova dimensió.\nPer activa i per passiva, Hugo Chávez ha desestimat la possibilitat de repetir l’experiència del “socialisme real” de la Rússia estalinista, declarant el socialisme del segle xxi com “el socialisme de la nova era”. Però de quin socialisme parlem?\nLa veritat és que hi ha molta confusió respecte d’això i per començar són necessaris dos aclariments: no existeix encara cap tipus de socialisme a Veneçuela, com tampoc existeix més enllà de les seves fronteres.\nAlguns intel·lectuals com Heinz Dieterich, un dels principals assessors d’Hugo Chávez, distingeixen entre el socialisme del segle xxi, com l’objectiu final del procés, i l’etapa actual, a la qual caracteritzen com de transició, on les noves formes d’organització conviuen i alhora transformen les velles relacions capitalistes. Aquesta perspectiva, àmpliament acceptada a Veneçuela, comporta un perill essencial: entendre que el socialisme ja existeix ‘de facto’ -encara que sigui a petita escala- i que s’expandeix irremeiablement com una gota d’oli mitjançant l’acció política, la reforma de les institucions i les relacions socials que es deriven d’elles.\nResulta evident que el psuv es presentarà com el garant d’aquestes reformes durant la lenta transició. I encara que novament no és més que una hipòtesi, molts no tardaran a concloure, erròniament, que “si governeu els socialistes és que el socialisme existeix a Veneçuela”, malgrat l’existència, o coexistència en el millor dels casos, de la propietat privada i de la immensa concentració de capital que encara persisteix al país caribeny a les mans d’una minoria privilegiada.\nEl recent anunci de la construcció de “200 fàbriques socialistes” per tot el país posa de manifest la falsa idea que socialisme i capitalisme poden conviure durant llarg temps. Aquest nou projecte forma part d’una àmplia estratègia per augmentar la producció nacional i desenvolupar la indústria estatal, a fi d’elevar les condicions socioeconòmiques d’algunes de les regions més pobres del país. No obstant això, les “200 fàbriques socialistes” no funcionaran sota el control dels treballadors, sinó que, d’haver-se aprovat la reforma constitucional, haurien estat dirigides per un nou òrgan de l’Estat, les “comunes”. Aquestes estarien constituïdes a partir dels ja existents consells comunals, que així passarien a formar part de l’Estat.\nPerò el socialisme no es basa en la propietat i la planificació estatal de l’economia, i aquí és on més contradiccions sorgiran dins i fora del psuv. La propietat estatal, per sí sola, no pot evitar que una casta burocràtica dirigeixi el procés productiu en el seu propi benefici, com ja va passar a la pròpia pdvsa en el temps del puntofijismo, arribant a ser considerada com “un Estat dins l’Estat”. No obstant això, aquest fals “model socialista” els ve com a anell al dit a aquells que veuen el psuv com a futur encarregat de dirigir el procés de transició cap al socialisme.\nD’altra banda, i encara que s’ha insistit en el fet que el socialisme del segle xxi és nou, resulta lògic emmarcar-lo en el context polític i social de la realitat llatinoamericana. I, inevitablement, a l’hora de parlar de socialisme, Cuba i la seva revolució continuen tenint un pes específic per l’esquerra. Per a molts veneçolans, la retòrica revolucionària cubana i els seus constants enfrontaments amb EEUU converteixen al règim cubà en, almenys, un model fiable. Tan fiable que alguns anomenats “socialistes” estarien disposats a impedir la democràcia de base o a suprimir l’autonomia dels sindicats, com succeeix a Cuba, per prendre el partit com a eina de control i repressió en nom del socialisme del segle xxi. Desgraciadament, el que és real a Cuba, la dictadura del capitalisme d’Estat, serà un perill constant per al psuv així com per al procés revolucionari a Veneçuela.\nDes de dalt o des de baix: les dues ànimes del socialisme\nTal com va fer Hal Draper quaranta anys enrrere en estudiar “les dues ànimes del socialisme”, podem assenyalar que “al llarg de la història de les idees i dels moviments socialistes, la fonamental divisió es dóna entre socialisme des de dalt i socialisme des de baix”. Aquesta afirmació, redactada el 1966 amb motiu de la crisi d’identitat del socialisme, podria explicar avui de forma efectiva les dinàmiques que s’enfronten en el procés revolucionari veneçolà.\nSeguint l’argumentació de Draper “el que uneix les moltes diferents formes de socialisme des de dalt és la concepció que el socialisme (o un raonable facsímil d’ell) ha de ser atorgat com a almoina a les masses agraïdes, d’una forma o d’una altra, per una elit dominant que, de fet, no està sotmesa al seu control”.\nAlguns diran que aquesta no és la realitat a Veneçuela. La participació i la mobilització popular en la política quotidiana són tremendament actives des que Hugo Chávez va guanyar les eleccions presidencials el 1998 i, ara, asseguren que al psuv els líders seran elegits per les bases sotmetent-se al seu control.\nNo obstant això, fins aquest moment les prioritats polítiques del procés de canvi social han estat marcades per decrets i iniciatives guiades des de dalt: la proposta de reforma constitucional, la construcció de fàbriques socialistes o el propi decret d’unitat per conformar el psuv. Els dubtes sobre si el procés serà construït des de la base o si ho continuarà sent, com fins ara, guiat des de dalt són palpables.\nMalgrat això, moltes reformes que s’han produït a Veneçuela han estat positives per a grans capes socials, encara sent decretades des de dalt, i és obligació de tots els revolucionaris defensar-les així com lluitar per noves i més profundes reformes. Però sense renunciar a la independència del moviment revolucionari enfront del Govern i als seus\nHi ha molts elements en el psuv que es veuen a si mateixos i al futur partit com els elegits per guiar, màgicament, el procés de construcció del “socialisme de la nova era”, ja sigui controlant a les masses mobilitzades des dels llocs privilegiats del poder polític o exercint de mitjancers entre aquestes i l’Estat bolivarià. L’alta abstenció en el passat referèndum sobre la reforma constitucional és, potser, una mostra dels fonamentats temors d’un important sector del moviment popular bolivarià cap a aquesta perspectiva.\nA Sanitarios Maracay o a Sidor s’ha viscut la pitjor versió del socialisme del segle xxi: els treballadors d’ambdues fàbriques exigien la nacionalització i el control obrer de les plantes i el Govern va negar tal solució mentre cercava una sortida negociada entre l’Estat i els treballadors. Significa això que l’Estat bolivarià no defensa els interessos dels treballadors? Bé, en ambdós casos, la resposta és que, com a mínim, el chavisme oficial ha tingut altres prioritats. En el cas de Sidor, empresa de capital privat argentí, la prioritat va ser mantenir bones relacions amb l’Argentina de Kirchner. En el de Sanitarios Maracay, es va considerar, simplement, que la seva lluita no era transcendent per al procés, en considerar-la una empresa no estratègica per a la revolució.\nAl contrari, Draper diu que “el cor del socialisme des de baix és la seva afirmació que el socialisme només pot ser realitzat a través de l’autoemancipació de les masses actives en moviment, arribant a ell lliurement amb les seves pròpies mans, mobilitzades ‘des de baix’ en una lluita per fer-se càrrec del seu propi destí, com a actors (no simplement com a subjectes pacients) d’aquesta etapa de la història”.\nAquesta ha estat l’experiència directa de centenars de milers d’activistes del moviment bolivarià, els qui primer van derrotar als carrers el cop d’Estat, a l’abril de 2002, per a més tard trencar -pel seu propi interès i “fent-se càrrec del seu propi destí”- amb la corrupta central sindical ctv durant l’atur patronal de 2002-03.\nSens dubte, el socialisme del segle xxi es construirà al calor de les lluites, amb els treballadors actuant com una força independent i no com a resposta a cap decret. “L’autoemancipació de la classe treballadora” no és possible si els treballadors i treballadores més conscients no estan al centre de cada lluita, ben organitzats i fortament connectats a la resta de la classe i a les capes més oprimides de la societat.\nEl socialisme que plantegen els qui han ocupat fàbriques i terres o els qui van impulsar els consells comunals per a autoorganitzar les comunitats és totalment diferent d’aquell que es debat al parlament.\nMolts d’aquests sectors tractaran que el psuv tingui un paper molt distint: que impulsi les reformes però també que recolzi, fonamentalment, les lluites des de baix. Una cosa que, per ara, no està passant.\nLes dues ànimes del socialisme estaran presents en el psuv i de forma molt més evident en l’ampli moviment bolivarià, encara que no poden conviure eternament, com tampoc poden conviure capitalisme i socialisme.\nLluitar per reformes per a guanyar la revolució\nEl principal perill del psuv resideix en la seva institucionalització, en convertir-se únicament en un partit de govern. Aquest és un risc a què es veurà exposat permanentment i pel que importants sectors del chavismo estan apostant. Però al mateix temps, la massiva afluència d’activistes a la seva construcció també és senyal de les possibilitats que ofereix.\nAmplis sectors s’han acostat al psuv amb una clara intenció de donar veu als sense veu, de barallar contra la burocratització del procés revolucionari i d’afrontar, públicament, una important batalla ideològica contra el reformisme. Aquest és el cas de la corrent Marea Clasista y Socialista, encapçalada pel dirigent sindical Stalin Pérez, i de molts activistes revolucionaris que de forma crítica i expectant van ingressar al partit.\nPerò, altres sectors obertament revolucionaris van decidir no ingressar sinó presentar les mateixes intencions des de fora, alertant dels perills de partidització del moviment popular o bé de les dificultats d’elaborar un autèntic programa socialista al costat de buròcrates, empresaris i oportunistes.\nNo obstant això, sent el psuv un partit que, no sense dificultats, podria impulsar àmplies reformes, un partit que miraran centenars de milers d’activistes compromesos amb la revolució, la batalla ideològica al seu interior serà de gran importància d’ara en endavant. La possibilitat de constituir tendències internes, que inicialment no existia, mereix almenys certes expectatives, encara sent conscients dels enormes perills que sotjaran el partit. L’habilitat dels sectors revolucionaris per conformar un programa anticapitalista i defensar la democràcia interna serà clau en els pròxims mesos.\nNo menys important serà la capacitat d’impulsar, dins i fora del psuv, les lluites socials i polítiques que sens dubte emergiran de la combativitat de les masses. El treball comú de militants socials de dins i fora del psuv seria una excel·lent notícia. Significaria, almenys, que s’han guanyat certs debats, com a mínim enfront del “canibalisme polític” que mesos endarrere titllava de contrarevolucionari a tot aquell que no ingressés.\nDe vegades el correcte no és encertar sinó adonar-se a temps dels errors comesos i corregir-los. L’actitud vigilant dels activistes revolucionaris enfront dels riscos i potencialitats del psuv, és una excel·lent senyal d’alarma per a qui cregui que el partit comportarà el socialisme.\nFins avui el procés revolucionari ha avançat gràcies a les lluites des de baix, defensant el procés dels atacs colpistes, alhora que forçant noves i àmplies reformes. A través de la seva pròpia experiència, milions de veneçolans han tret les seves pròpies lliçons de la lluita anticapitalista, fins a arribar a abraçar alguns principis socialistes i radicalitzar enormement el seu discurs. En aquest camí van madurant les condicions per a una revolució dins la revolució.\nAmb tota certesa, la batalla ideològica contra el reformisme i la burocràcia haurà de guanyar-se dins el psuv mentre això sigui possible, però sobretot al si de l’ampli moviment popular, garantint la seva completa independència i forçant la confluència de les tendències que veuen en els treballadors, i en les seves lluites, el principal motor revolucionari. És aquí on una autèntica esquerra revolucionària pot emergir a Veneçuela comprometent-se amb el socialisme des de baix, un socialisme construït en les lluites i no als despatxos.\nEl debat continuarà, les lluites des de baix també.\nArticle publicat a L’Heura\nNext story Experts constaten un preocupant agreujament dels casos de tortura\nPrevious story 2008: El declivi de la globalització neoliberal


'EAR to the WILD', una app revolucionària per al monitoratge en temps real de la biodiversitat marina - UPC Universitat Politècnica de Catalunya\n'EAR to the WILD', una app revolucionària per al monitoratge en temps real de la biodiversitat marina\n'EAR to the WILD', una app revolucionària per al monitoratge en temps real de la biodiversitat marina El Laboratori d’Aplicacions Bioacústiques (LAB) de la UPC llança, el 8 de juny, EAR to the WILD, una app innovadora per monitoritzar la biodiversitat dels oceans des de qualsevol plataforma mòbil. L’aplicació permetrà escoltar la vida marina des de qualsevol lloc del món a través d’un telèfon intel·ligent. EAR to the WILD detectarà i alertarà de possibles amenaces per als oceans, transmetent aquesta informació en temps real a servidors al núvol on tècniques d’intel·ligència artificial analitzaran contínuament les dades rebudes. El primer vaixell que embarcarà EAR to the WILD, el veler suís Mauritius de la Fondation Pacifique, partirà de la Bretanya cap a l’Àrtic el 9 de juny. https://barcelonatech-upc.eu/ca/sala-de-premsa/noticies/ear-to-the-wild-una-app-revolucionaria-per-al-monitoratge-en-temps-real-de-la-biodiversitat-marina https://barcelonatech-upc.eu/ca/sala-de-premsa/noticies/ear-to-the-wild-una-app-revolucionaria-per-al-monitoratge-en-temps-real-de-la-biodiversitat-marina/@@download/imatge\nLes proves inicials de la tecnologia s'han realitzar a l'Antàrtida, en una expedició dirigida per l'investigador Michel André\nInterfície de l'app EAR to the WILD\nL’Antàrtida és l’última regió encara protegida de les activitats humanes, amb l’excepció dels creuers\nLa tecnologia permetrà monitoritzar la biodiversitat marina en temps real\nL'observació de la contaminació acústica dels oceans és clau per a la conservació de la biodiversitat\nEl Laboratori d’Aplicacions Bioacústiques (LAB) de la UPC llança, el 8 de juny, EAR to the WILD, una app innovadora per monitoritzar la biodiversitat dels oceans des de qualsevol plataforma mòbil. L’aplicació permetrà escoltar la vida marina des de qualsevol lloc del món a través d’un telèfon intel·ligent. EAR to the WILD detectarà i alertarà de possibles amenaces per als oceans, transmetent aquesta informació en temps real a servidors al núvol on tècniques d’intel·ligència artificial analitzaran contínuament les dades rebudes. El primer vaixell que embarcarà EAR to the WILD, el veler suís Mauritius de la Fondation Pacifique, partirà de la Bretanya cap a l’Àrtic el 9 de juny.\nL’explotació industrial dels oceans ha estat acompanyada per la introducció incontrolada de fonts de contaminació acústica que han envaït tot el seu espai vital i han afegit una amenaça devastadora invisible a la resta de residus de les nostres activitats. Mentre que tota la cadena alimentària, des dels invertebrats fins a les grans balenes, es veu afectada pel soroll i existeix una necessitat urgent d’avaluar la salut dels oceans, EAR to the WILD proporcionarà una solució tecnològica que permetrà escoltar la vida marina des de qualsevol lloc del món a través d’un telèfon mòbil. Inicialment, l'app només estarà oberta a la comunitat científica però a partir del setembre serà d'ús públic i estarà oberta a tothom.\nL’oceà sempre ha estat ple de sorolls procedents de processos físics i naturals, com el so de les ones, la pluja, els terratrèmols submarins, però també de sorolls de processos biològics. De fet, molts organismes marins usen el so com a eina principal per a l’exploració del seu entorn, navegar i buscar el seu aliment. Fa poc més d’un segle (amb l’adveniment de la revolució industrial) que el soroll d’origen antropogènic, és a dir, provinent d’activitats humanes, s’ha introduït massivament a l’oceà, amenaçant el seu equilibri natural. La bioacústica és una branca recent de la ciència que, en els darrers 40 anys aproximadament, ha estat estudiant els sons emesos pels animals salvatges que tenen un paper fonamental a l’hora de mantenir les seves funcions biològiques, essencials per al desenvolupament i la supervivència de les poblacions. La bioacústica també s’ocupa dels efectes del soroll antropogènic en l’equilibri dels ecosistemes marins. La contaminació acústica afecta a tota la xarxa alimentaria de l’oceà i l’increment de les activitats humanes responsables dels seus efectes és tan alarmant com la manca de recursos per estudiar-la i controlar-la.\nLIDO, l'exploració sonora de l'oceà\nLa biodiversitat no coneix les fronteres humanes. El monitoratge efectiu de la biodiversitat i l’intercanvi de dades requereixen de la convergència de mètodes d’investigació per poder ser implementats. Per tal de compensar la manca de dades bioacústiques marines i augmentar la seva accessibilitat per a la indústria offshore i els reguladors, el Laboratori d’Aplicacions Bioacústiques (LAB) de la Universitat Politècnica de Catalunya · BarcelonaTech (UPC) ha creat i desenvolupat durant 15 anys un programa internacional d’investigació, LIDO (Listen to the Deep Ocean), que ha vist el desplegament d’una xarxa global d’observatoris acústics subaquàtics. LIDO té dues missions: d’una banda, l’exploració sonora en temps real i automatitzada de la biodiversitat marina, en particular la detecció acústica i el monitoratge d’espècies d’interès, i, d’altra banda, la caracterització de les diferents fonts nocives de soroll per tal de reduir-ne l’impacte.\nLIDO inclou en l’actualitat estacions d’escolta fixes en tot el món capaces de monitoritzar el soroll de l’oceà en temps real a escales espacials i temporals a les que no s’havia arribat mai abans. Aquests observatoris acústics estan equipats amb un paquet de software que analitza contínuament el flux de dades acústiques i produeix espectrogrames (visualització dels sons gravats en forma de diagrames 3D). Aquests espectrogrames, que es mostren en temps real en línia, permeten la visualització 24/7 dels paisatges sonors gravats.\nAquest sistema ha contribuït en gran mesura a modificar l’enfocament de la bioacústica marina no només en permetre que l’escolta dels oceans sigui accessible per a tots (atès que els éssers humans no podem escoltar sota l’aigua sense un equipament adequat), sinó també en proporcionar als operadors offshore una eina robusta per controlar i mitigar els efectes del soroll d’origen antropogènic en els ecosistemes marins.\nEl monitoratge de la biodiversitat és essencial per a la conservació. Encara que les estacions LIDO ja representen veritables sentinelles que monitoritzen constantment la contaminació acústica en àrees de risc i, per tant, proporcionen dades objectives per tal d’informar sobre qualsevol possible incompliment dels llindars de seguretat, l’esforç actual per al monitoratge de la biodiversitat oceànica segueix essent insuficient per detectar possibles conflictes que afectin a la majoria de les especies i hàbitats.\nL’esforç internacional del LAB per contribuir a resoldre els problemes associats al soroll dels oceans afegeix ara una nova dimensió a la percepció dels sons de l’oceà: EAR to the WILD permetrà als éssers humans escoltar i processar sons subaquàtics com si fóssim dofins.\nEAR to the WILD trasllada LIDO a telèfons intel·ligents per tal d’estendre'n una xarxa als oceans remots, en fer que els seus observatoris siguin mòbils, especialment en les regions polars, on falten dades de referència sobre biodiversitat. L’ús de l’aplicació augmentarà el nostre coneixement sobre les necessitats de conservació i detectarà de forma remota els canvis en els seus hàbitats. Un sol clic a la pantalla registrarà automàticament els sons subaquàtics que s’analitzaran en servidors al núvol (inclòs el mesurament dels nivells de soroll, la identificació automàtica d’espècies i les fonts de soroll artificial) i estaran disponibles a tot el món. Tot i que l’objectiu d’EAR to the WILD és principalment científic, una pista d’àudio comprimit proporcionada en l’aplicació permetrà a tothom escoltar les transmissions en viu de la vida submarina des de qualsevol lloc.\nEAR to the WILD és una aplicació científica amb una interfície atractiva i fàcil d’usar que estarà accessible a usuaris no bioacústics a partir del proper mes de setembre. La participació d’usuaris no professionals en la investigació científica i el monitoratge ambiental, anomenada Ciència Ciutadana (CS), s’ha convertit en un enfocament comú per a la recollida de dades sobre processos terrestres, ecosistemes i biodiversitat. CS ha crescut en popularitat en l’última dècada com a conseqüència d l’aparició de noves eines i tecnologies. En aquest sentit, EAR to the WILD canviarà radicalment la forma en que es monitoritza la biodiversitat marina en proporcionar una tecnologia puntera a persones que interactuaran, col·laboraran i compartiran dades en línia.\nA bord del Mauritius\nEl primer vaixell que embarcarà EAR to the WILD serà el veler suís Mauritius, que partirà de Douarnenez a la Bretanya cap a l’Àrtic el 9 de juny per a un viatge de cinc anys. Dissenyada i dirigida per la Fondation Pacifique per mesurar l’impacte humà en una de les regions més sensibles del món en el context urgent del canvi climàtic, l’expedició àrtica 2020-2024 consisteix en un recorregut de 5 anys per l’Oceà Àrtic a bord del veler suïs de 30 metres Mauritius, una goleta d’acer construïa el 1963 als Països Baixos. A més d’EAR to the WILD, l’expedició controlarà contínuament les concentracions de gasos d’efecte hivernacle (metà i diòxid de carboni), les temperatures i d’altres dades importants tant a l’atmosfera polar com a la superfície de l’oceà.\nEl LAB de la UPC forma part del Campus de Vilanova i la Geltrú i està reconegut internacionalment com un laboratori d’investigació líder pel que fa al coneixement dels efectes de la contaminació acústica als oceans. El seu director, el professor Michel André, Premi Rolex 2002, va dirigir recentment una expedició científica a l’Antàrtida el passat març, on es va provar inicialment EAR to the WILD. L’Antàrtida és l’última regió encara protegida de les activitats humanes, amb l’excepció dels creuers, que representen l’única industria autoritzada en les aigües antàrtiques on la contaminació acústica encara no està regulada.\nEl laboratori d'Aplicacions Bioacústiques de la UPC investiga la contaminació acústica dels oceans des de l'Antàrtida\nSons de l'Àrtic


3 botons i START: El personatge: Donkey Kong\nEl personatge: Donkey Kong\nQuan fa un parell de dies vaig fer l'entrada sobre els "dibuixos animats" de Donkey Kong Country va revifar en mi la flama d'una vella intenció, la de fer una entrada sobre el propi Donkey Kong, tal com n'he dedicat ja unes quantes a diversos personatges cabdals de la història dels videojocs, i és el que em disposo a fer ara.\nPerquè tots el coneixem, en Donkey Kong, però potser hi ha algunes dades d'ell que no tothom coneix, ni jo mateix, i trobo interessant que això deixi de ser així. En primer lloc aquest que veiem aquí dalt, la imatge que tothom en té, no correspon al DK original. De fet, és el seu nét.\nLa primera aparició i per tant el naixement del personatge es produïa el 1981 a Donkey Kong, un títol del llegendari Shigeru Miyamoto on feia de dolent que impedia que el nostre protagonista, en Jumpman (posteriorment rebatejat com a Mario), arribés a rescatar la Pauline.\nDoncs bé, aquell joc de Nintendo per a les recreatives, que seria versionat per a diversos sistemes domèstics i que es quedaria a les consoles de la Gran N un cop en va començar a fabricar, tindria diverses seqüeles, la primera de les quals el Donkey Kong Jr.\nVa sortir a les recreatives el 1982, en la seva versió de maquineta LCD Game & Watch s'anomena Donkey Kong II i aquest cop ens convidava a controlar el fill d'en Donkey Kong, que donava el nom al títol, i rescatar el seu pare d'en Mario, que el tenia engabiat. Aquell mico petit era el pare del que durant la major part de la història del personatge (és a dir, des de 1994) s'ha considerat en Donkey Kong, cosa que de fet ens està dient que en Mario pràcticament no ha envellit, mentre que els micos sí.\nI tornem a esmentar el 1994 perquè va ser l'any en què, per una banda, el joc original va rebre una magnífica nova versió per a la Gameboy, i per l'altra va debutar la saga Donkey Kong Country, una meravella amb gràfics pre-renderitzats i del gènere de les plataformes pures que va tenir tres entregues per a la Super Nintendo, amb un equivalent de tres parts per a la Gameboy anomenat Donkey Kong Land (a partir de 1995) i on, a banda de tot això, coneixíem diversos nous personatges com en Cranky Kong, que és el Donkey Kong original, i el nou Donkey Kong, el d'ara.\nEl personatge que controlem en aquests jocs és, doncs, el nét de l'original, que al seu torn té un nebot, en Diddy Kong, i en definitiva el que des de llavors, en tots els jocs que no pertanyen a la línia Mario vs. Donkey Kong (situada temporalment a l'època en què en Cranky era en Donkey) duu aquest mític nom.\nAquí veiem en Cranky al Donkey Kong 64 (Nintendo 64, 1999), que seria el salt a les 3D de la línia Donkey Kong Country, tot i que el 2010 la Wii rebria el celebrat Donkey Kong Country Returns, que recuperava el títol.\nA la Gamecube el simi gegant tindria jocs com aquest, el Donkey Kong Jungle Beat, original com ell sol perquè es controlava amb els bongos i amb alguna seqüela directa o espiritual, i cal destacar també el Donkey Kong Jungle Climber (Nintendo DS, 2007), que ens feia avançar a través de lianes i sense tocar el terra.\nAixí, el personatge ha seguit des de mitjan anys 90 una evolució pròpia i de dolent del primer joc d'en Mario ha passat a ser una figura que no podem situar en cap dels dos bàndols, però que ja només coincideix amb el lampista italoamericà en jocs que els enfronten directament com l'esmentada sèrie Mario vs. Donkey Kong (on en DK és l'actual Cranky) o els de competicions "esportives" o de lluita, dels quals veurem tres exemples a continuació:\nAquest joc és naturalment el Super Mario Kart, de 1992, previ al "canvi generacional", i el Donkey Kong que hi corre és el Junior, però a partir de llavors totes les altres entregues de la saga l'han tingut d'adult com un dels membres grans i pesats de la plantilla. Al Mario Kart Double Dash!!, de la Gamecube, anava acompanyat d'en Diddy Kong, que tornaria només al Mario Kart Wii i que protagonitzaria el seu propi títol de velocitat, el Diddy Kong Racing (Nintendo 64, 1997).\nTambé el tenim a la saga Super Smash Bros. des de la seva primera entrega per a la Nintendo 64 el 1999, on sí que pot atacar físicament el seu antic enemic, que en tots els altres jocs tolera o, com a molt, intenta vèncer en competició.\nFinalment hi ha els jocs "esportius" (entre cometes perquè de realistes en tenen més aviat poc), entre els quals els de tennis, en què podem emparellar-lo amb el gran enemic d'en Mario, en Bowser, i enfrontar-nos-hi junts.\nJocs de plataformes, de velocitat humorística, de lluita, de tennis, de futbol, de beisbol, de bàsquet, de Jocs Olímpics barrejats amb personatges de Sega... en Donkey Kong és des de fa molts anys un importantíssim personatge de Nintendo i de la història dels videojocs en general, però... d'on ve?\nAquest, ja n'havia parlat en fer una entrada dels videojocs d'en Popeye, és el Popeye, que Nintendo va llançar per a les recreatives el 1982. No es pot considerar un clon del primer Donkey Kong, però sí que hi veiem una certa semblança, en termes de jugabilitat i també en els personatges: un heroi, un enemic simiesc i una damisel·la en perill. També es va inspirar en King Kong, el mestre Miyamoto, i de fet Universal Studios va denunciar Nintendo, gens poderosa en aquell moment als Estats Units però igualment vencedora d'aquell judici.\nTornant al tema DK-Popeye he de dir que no és cap paranoia meva: el 1981 la companyia volia fer un joc d'aquesta franquícia, però no va aconseguir els permisos i va inventar nous personatges. Gràcies a allò va néixer el Donkey Kong, i el joc Popeye arribaria l'any següent amb les necessàries modificacions.\nAquesta imatge publicitària d'un joc clònic i presumiblement il·legal ens serveix per tocar el darrer tema de l'entrada d'avui, que és el del nom del personatge. Se n'expliquen dues versions: la que personalment he llegit més vegades afirma que va ser un malentès telefònic en què el senyor Miyamoto va dir "monkey" i els nord-americans van entendre "donkey", però els va fer gràcia i així es va quedar.\nL'altra versió és la que diu que els ianquis també es van fer un fart de riure, però aquesta vegada en Miyamoto hauria dit intencionadament "donkey" en associar l'insult de "ruc" a l'estupidesa, quan probablement en anglès correcte hauria estat més adequat "Silly Kong". El cas és que així es va quedar el nom del videojoc amb què Nintendo per fi va triomfar als Estats Units i d'una de les franquícies més emblemàtiques de la companyia i de la història dels videojocs, coneguda per tothom i referenciada un bon nombre de vegades en diversos mitjans.\nEtiquetes de comentaris: Cranky Kong, Diddy Kong, DK, donkey kong, Donkey Kong Country, Donkey Kong Jr, Jumpman, mario, Pauline, Personatges, shigeru miyamoto


La kE kOSE\nNou vestuari de la obra musical i de dansa composada per Agnès Ferrando Fernandes.\nBolso Ràdio Vintage\nBolsos pantaló texà transormat\nBolso texà i mai tais\n"Senyores i senyors!\nEl circ ha arribat a la ciutat!\nEl gran mico acróbata els deileitarà amb els seus números d’acrobàcia i la nostra exòtica trapezista els fascinarà amb el eu arriscat numero aeri. Cabrioles i volteretes, salts i giravoltes, els nostres petits aristes desafiaràn la llei de la gravetat i els faran gaudir d’una fascinant experiència.Passin i vegin!"\nEl mestre i amic Pep Gómez em va encarregar construïr aquests titelles per la obra basada en la rondalla mallorquina.\nArtista d'ultratomba que ens fa gaudir de les intepretacions musicals de cançons típiques d'artistes que ja van passara a millor vida. Àcida, irreverent, políticament incorrecta però amb una tendressa i una sinceritata que ho perdona tot. Ens enamorarà tant cantan-nos una copla com explicant-nos un acudit verd. La millor arista que ens ha portat l'altre món i de les que ja quasi no ens en queden en aquest.\nEl Alacrán Enamorado és una obra de teatre inspirada en Bodas de Sangre interpretada per autómates de futsa en forma d'insecte a tamany real. Es un preojecte que van idear els artistes Marc Vives i David Bestué per insal.lar a la casa-museu de Federico García Lorca a Granada.\nDrAKo, la mascota de Sarean Sun Sun\nDrako és la mascota d'Anita Maravillas Teatre i estrella del nou espectacle Sarean Sun Sun\nvisiteu anitamaravillasteatro.blogspot.com (teniu el link en aquest blog) i disfruteu del clip de la nova obra de marionetes per a tots el publics.\nCostura, Titelles i Teatre.\nEncàrrces de disseny, confecció i construcció de vestuari, titelles i atrezzo.\nde juny 04 (4)\nBlogs i pàgines d'artistes i amics\nButchinger's boot marionettes\nCharlotte oestervang, Fotògrafa\nEstrella de nieve (blog de reflexió)\nLes ateliers MAAM.SAMBA, Senegal\nMaria Solà (Las Feas)\nPep Gomez, Mestre i cocotòleg


3 de cada 4 barcelonins, partidaris de reduir els cotxes\nTres de cada quatre barcelonins són partidaris de reduir el nombre de cotxes a Barcelona\nÉs una de les conclusions del Baròmetre semestral, que també diu que gairebé la meitat dels enquestats consideren "adequades però insuficients" les mesures cap a la sostenibilitat\nMerche Artacho Vega | dilluns, 27 de desembre del 2021, a les 21.47\nTres de cada quatre barcelonins són partidaris de reduir el nombre de cotxes a Barcelona. Aquesta és una de les conclusions principals del Baròmetre municipal corresponent al mes de desembre i fet a 800 veïns de la ciutat. L’enquesta dedica preguntes específiques a la crisi climàtica, la qual preocupa al 85 % dels enquestats. Aquestes revelen un 95 % dels entrevistats a favor de fomentar el transport públic i, el 74 %, partidari de reduir el trànsit del vehicle privat motoritzat i deixar més espai per als vianants.\nAlhora, més de la meitat dels enquestats considera que la ciutat està fent passos adequats cap a la sostenibilitat, però gairebé el 50 % (47) considera que les mesures impulsades pel govern municipal actual són “adequades però insuficients“. En aquest sentit, gairebé un de cada quatre barcelonins les considera “inadequades” i que caldria prendre’n d’altres.\nAval a ampliar els carrils bicis\nEn la lluita contra el canvi climàtic, segons recull l’enquesta per a la ciutadania, les mesures prioritàries que hauria d’emprendre l’Ajuntament de Barcelona són, per aquest ordre, reduir les emissions del transport terrestre, reduir els residus i fomentar el reciclatge. Millorar el transport públic i afavorir-ne l’ús també apareixen en llocs destacats, mentre que un 57,4 % dels enquestats són partidaris d‘ampliar els carrils bici.\nCanvis d’hàbits alimentaris i de compra\nA l’hora de passar a l’acció i a títol individual, el 84 % dels entrevistats està disposat a comprar productes de proximitat, encara que siguin més cars. Entre el 60 % i el 70 % assumiria el cost extra de comprar productes d’alimentació ecològics i articles de roba sostenibles, i també a reduir el consum de carn i a substituir el transport privat pel públic, tot i que hagin de fer servir més temps en els desplaçaments.\nPer últim, el 57 % afirma estar disposat a reduir els viatges en avió i el 53% a comprar un cotxe elèctric malgrat el seu preu més elevat.\n— Ajuntament de Barcelona — canvi climàtic — carrils bici — transport públic\nLaia Bonet, sobre les noies retingudes dins d’un bus: “No permetrem que torni a passar”\nPrevisió del temps per a dimarts, 28 de desembre: un altre dia de ponent reescalfat


Dijous 14 de novembre l'Institut El Castell va rebre el 1r premi Educaweb de la categoria d'Institucions a projectes d'Orientació Acadèmica i Professional pel seu treball "L'orientació a l'institut. Tutoria, acompanyament i continuïtat dels estudis". El jurat va destacar molt positivament l'adecuació als destinataris, la coherència amb els objectius, la implicació de la comunitat educativa i la transferibilitat del projecte.\nEl dimarts 12 de novembre l'auditori del Centre Cultural de Martorell es va omplir per escoltar la conferència : Bona Ortografia sense esforç. Reduir les faltes entre un 50 i un 80% en un trimestre”, dictada per en Daniel Gabarró.\nEl projecte "Dominar l'ortografia" és un innovador programa d'ortografia que redueix les faltes fins un 80% en pocs mesos. Aquest projecte es basa en l'aplicació de la perspectiva de la Programació Neurolingüística (PNL) i ensenya l'estratègia mental que cal treballar per tal d'assegurar un bon aprenentatge de l'ortografia .\nPresentació del dia de la conferència\nEn Daniel ens explica en primera persona com aplicar el mètode a les aules en aquest vídeo.\nTots els materials els podreu trobar a http://www.boiraeditorial.com\nEls centres i instituts del CSIC a Catalunya organitzen la Setmana de la Ciència 2013 amb activitats programades tot el mes de novembre.\nDemostracions de robots al carrer o via streaming, una iniciativa que barreja geociències, art i viquipèdia, així com un taller sobre evolució i adaptació al medi, són algunes de les activitats que completen aquest extens programa que compta amb 35 activitats, per a tots els gustos, i que el CSIC obre aquesta mateixa setmana amb la inauguració de l’exposició “L’esfera de l’Aigua” el proper dia 7 de novembre a les 19h a la Residència d'Investigadors.\nEn aquests enllaços hi trobareu tota la informació:\nCom cada any, i ja en són dinou, el Servei d'Immersió i Acolliment Lingüístic convoca el Concurs El Gust per la Lectura, basat en la lectura i treball de les obres i els dossiers didàctics corresponents a les set categories establertes.\nLa inscripció la podeu realitzar del 31 d'octubre al 20 de desembre a través dels Portals de Centres.\nPer conèixer les bases i fer la inscripció al concurs seguiu el següent enllaç:\n26 de setembre, dia de les llengües europees\nFòrum de Treballs de Recerca 2014


Michelle Williams, Derek Cianfrance i sorpreses, sorpreses, seqüències de xerrades a 'Valentine Valentine' - Revisió | Juny 2021\nMichelle Williams, Derek Cianfrance i sorpreses, sorpreses, seqüències de xerrades a 'Valentine Valentine'\nLa devastadora però bella història d'amor / ruptura 'Sant Valentí blau”Ha trigat molt a arribar a bon port. Quan fa poc ens hem assegut amb estrella Michelle Williams, que ofereix una actuació digna de la pel·lícula, va parlar de la seva passió pel projecte i de com va voler fer-la durant més de sis anys després de llegir el guió del co-escriptor i director Derek Cianfrance (s’acrediten altres dos escriptors, Joey Curtis i Cami Delavigne). Però Cianfrance tenia altres plans un cop començat el rodatge.\n'Em va encantar pel guió que vaig llegir, per les paraules, per la història, per tot això', va dir Williams. 'Vaig aparèixer el primer dia i em diu Derek, vaig escriure aquell guió fa dotze anys; el guió està mort i si dius alguna d'aquestes paraules, em faràs avorrir, així que sortiu i sorprèn. jo. I estava molest, estic aquí a causa del guió. Volia que improvisés. '\nPerò Williams mai no havia improvisat i, de fet, havia fet tot el possible per evitar-ho. De cop i volta no va tenir més opció. Si bé Williams va trobar aquest aspecte per convertir el 'Blue Valentine' en un repte, Cianfrance era clarament una cosa, ja que la pel·lícula té un to viu i molt realista, empentant el públic a una situació que se sent com si estiguéssim avesats a. una col·lecció privada de records. És com si no ens haguéssim de deixar veure aquests moments Ryan Gosling'Dean i Williams' Cindy, però és gairebé impossible de mirar lluny. Qualsevol persona que hagi experimentat l’alegria d’enamorar-se i / o el dolor de perdre aquest amor serà difícil d’empatitzar.\n'M'agraden les pel·lícules vives', va dir Cianfrance quan li vam parlar durant una discussió en grup. 'Després de passar 12 anys treballant a la pel·lícula i escrivint 66 esborranys d'un guió i 1224 taulers d'històries i escrivint un manifest sobre veure la pel·lícula cada dia al meu cap, estava molt nerviós quan finalment vaig arribar a establir que seria pla, que seria descabellat. Perquè era massa pensat. ”\nLa sensació d’una relació viva, respirant i massa real sembla que primer prové d’aquesta improvisació, ja que el diàleg se sent real. 'És com la vida, quan estàs dient alguna cosa per primera vegada, equivocant-te, no podent dir el correcte', va dir Williams. Després de rodar les seccions passades de la pel·lícula, quan Dean i Cindy s’enamoren, Gosling i Williams van viure junts a casa durant un mes (però no a temps complet), per patir els canvis físics necessaris per als personatges.\nnous programes de televisió agost de 2018\n'Vam habitar la casa com Dean i Cindy, o com la nostra imaginació de Dean i Cindy ho farien durant el dia', va dir. '[Vam] aprendre a lluitar, a odiar-nos mútuament, a desintegrar-nos i a destruir el que passaria sis anys en un matrimoni en un mes'.\nQuan vam parlar amb Cianfrance i Williams, va ser el dia abans de la crida a l’AMPA per canviar la qualificació NC-17 inicialment donada a la pel·lícula. Així que, si les notícies antigues arriben a aquest punt, la pel·lícula ara porta la qualificació de R més adequada, hem rebut moltes respostes interessants d’ells sobre la MPAA i el sexe a les pel·lícules que són una mica fascinants fins i tot després de l’intercanvi de valoració. El tema principal semblava tractar-se de les escenes de sexe oral de la pel·lícula.\n'Alguna cosa sobre un acte consensuat, sobre el plaer i el sentit d'una dona i alliberar-se d'ella mateixa, estic enganxat a on és el perjudici, on es troba el perill, on es troba la violència o, fins i tot, on hi ha sexe. ', Va argumentar Williams. “Potser és ’; s perquè és primer? Potser és ’; s perquè és la primera vegada que ve … Sí, suposo que, o la primera vegada que es va trobar amb aquest problema, no havien tingut aquest problema en una pel·lícula abans, no sé; no sé. 'Per cert, l'excel·lent Kirby Dick Document exposa per MPAA 'Aquesta pel·lícula encara no s'ha valorat”Cita una escena de sexe oral igualment condemnada a Kimberly PeirceÉs 'Els nois ploren', Així que no seria la primera vegada que el grup de classificacions va aparèixer contra aquest problema i no la primera vegada que es contraposen.\n“Volíem fer una pel·lícula sobre les relacions. A les relacions hi ha sexe i, ja ho sabeu, la sexualitat. No podeu tenir aquesta pel·lícula de relació sense sexe ', va insistir Cianfrance. “I vam optar per no sensacionalitzar-nos amb escenes de sexe. Vam triar mirar el sexe d'aquesta pel·lícula de la mateixa manera que vam mirar tota la resta d'aquesta pel·lícula, amb una certa honestedat general, i només crec que estem castigats per això i només sento que és un error que el Sincerament, va fer MPAA. Crec que és realment responsable del fet de tractar el sexe, com ara les conseqüències sobre el sexe. Si teniu relacions sexuals sense protecció, podríeu quedar embarassada. Si teniu un bebè [i] estàveu pensant a anar a l'escola de medicina potser no tornareu a anar a l'escola de Medicina ara perquè amb un nadó no tornareu a tenir temps. Només penso que hi ha repercussions en les opcions de la gent i 'rsquo;'.\n'[Nosaltres com a cineastes ens ho vam prendre seriosament', va continuar. 'I perquè els actors són tan bons a l'escena i sembla que tinguin relacions sexuals, tot i que no veieu res, ens sentim castigats perquè també siguin bons actors. Com a progenitor jo, els meus fills tenen sis i tres anys, no els deixaria veure 'Blue Valentine', però quan ja siguin grans, i si tornen a estar preparats, em tornen a preparar la meva feina com a progenitor per saber si ells ’; estic a punt o no, potser jo els ho mostrés i puc garantir que jo més aviat els mostri l'escena del sexe de Blue Valentine i, després, alguna escena de sexe sensacionalitzada de 'Instint bàsicO una mena de visió sensacionalitzada del sexe amb un nucli tou, eròtic i titil·lant. Hi ha una responsabilitat en la manera de fer-la. ' -Intervició de Drew Taylor\n'Blue Valentine' arriba als cinemes en estrenes limitades, demà dimecres, 29 de desembre.


diumenge, 21 de octubre de 2018 02:07h\nL’artista libanesa ha estat escollida per unanimitat pel jurat conformat, entre d’altres, per la gran especialista camusiana Agnès Spiquel i l'escriptor Tahar Ben Jelloun\nAquest dissabte s'ha donat a conèixer el nom de la guanyadora del premi Trobades Albert Camus.\n28-04-2018 | Trobades Albert Camus\nAquest dissabte s'ha donat a conèixer a Sant Lluís (Menorca) el nom del primer guardonat amb el Premi Trobades Albert Camus. Es tracta de l'artista Mona Hatoum.\nHatoum és una artista nascuda a Beirut en el si d'una família palestina. Des d'un imaginari fecund i audaç, treballa sobre la matèria de la vida quotidiana, la transforma i la reinventa en un univers que ens captiva i ens interroga.\nSegons han destacat des de l'organització de les Trobades Albert Camus, Hatoum «és mediterrània i ser mediterrània és una manera de ser en el món. El desplaçament i l'exili teixeixen la tela d'una memòria ferida i exigent. La seva obra, inscrita en la tradició minimalista, va més enllà, cap a una poesia indòmita. Albert Camus, l'home revoltat, es definia com un artista».\nEl jurat, compost per Juan Manuel Bonet, Agnès Spiquel, Victoria Camps, Josep Ramoneda i Tahar Ben Jelloun; li ha atorgat el premi per unanimitat.


Per què et lesiones? - Xevi Solà Entrenador personal Vic - Osona\nPer què et lesiones?\nQuan comencem a entrenar, i sobretot quan ens ve aquesta falera per començar fer esport, és freqüent caure en les lesions. Per què ens passa això?? Doncs molt probablement perquè estàs abusant del teu cos, aquest està\nrebent un estrés del quan no n’està adaptat. Em refereixo a lesions per sobreús, no per accidents.\nPensar que com més fem serà millor pel nostre cos és un error en el que hi hem caigut molta gent . Ara ja fa uns 15 anys que vaig començar a córrer, recordo que en prou feines podia mantenir els 6min/km i cada dia que sortia ho donava tot, ni tan sols feia escalfament, sortia de casa a full gas.\nEn aquell moment hagués pagat una fortuna per què algú em digués què havia de fer . I amb aquest escrit pretenc que no caiguis en el mateix error.\nEl que vull que quedi clar és que si et lesiones és perquè alguna cosa no estàs fent bé, estàs aplicant una càrrega excessiva i que el teu cos no pot assimilar. I creu-me que, una vegada entres al cercle viciós de les lesions és molt i molt dur sortir-ne. No només a nivell físic sobretot a nivell psicològic.\nLlavors ve quan comences a moure’t, cercar informació, anar a diferents fisios, osteopates, canviar-te les bamves, fer-te unes plantilles, anar al biomecànic per què et posi la bici a lloc…etc etc… I tot acaba sent culpa d’una mala planificació.\nDe vegades, en esportistes d’elit la linia entre aconseguir un rendiment òptim i lesionar-se és molt fina però no hauria de ser així per un esportista principiant / amater.\nQuè has de fer doncs?\nEl primer que has de fer és gaudir del què fas i entendre que la millora arribarà a llarg termini. No pots marcar-te objectius per sobre les teves possibilitats i sense saber quin és el teu estat físic.\nEn segon lloc tenir clar que el cos necessita un temps d’adaptació, i que per tant has de construir la casa pels fonaments. Per això és de vital importancia fer-te una planificació, o bé contractar un professional per què ho fagi.\nSi tot i així recaus en lesions acudeix a un professional, un metge o un fisioterpeuta.\nEscriu-me les teves experiències amb les lesions.\n30 d'Octubre de 2019 /0 Comentaris/by XeviF1\nhttps://www.xevisola.cat/wp-content/uploads/2019/10/450_1000-1.jpg 450 450 XeviF1 https://www.xevisola.cat/wp-content/uploads/2018/07/logo-XEVI-SOLA-1-gran-1-300x81.png XeviF12019-10-30 14:53:562019-10-30 14:53:56Per què et lesiones?\nHalf triathlon Pamplona 2019 Per què és important entenar a baixes intensitats?