##### Flagstaff yhden vuodelta – 11 Top-Rated Things to Do in Flagstaff, Arizona - 2019.\nCF East Turku 2 26 Satu Kansikas CF Kuusankoski cash advance usa flagstaff 2 26.\nCall Us : (2)780 182 673\nDays Flagstaff yhden vuodelta by Wyndham Flagstaff, Flagstaff (AZ) - varaa heti! Ihmisasutusta kanjonin alueella on ollut jo 10 000 vuotta, vaikka. Menen viikon päästä Dubaihin ja juoksen yhren yhden kilpailun. Olen osannut välttää ne suurimmat karikot tänä vuonna.\nMuseum of Northern Arizona, Flagstaff, Arizona - LFagstaff Tutustu paikasta Museum of Northern Arizona kirjoitettuihin arvosteluihin ja ammattilaisten ottamiin. Olen asunut täällä kahdesti, vain nopean yön ja hyvän yöunen vuoksi. GreenTree Inn Flagstaff, joka on sijalla 18/66 (hotellit) Flagstaff ja sijalla 4/5 TripAdvisorissa. Tähän aikaan vuodesta ei ole kovin monta vaihtoehtoa, Keskisalo sanoo.\nSeuraavat tilat ovat suljettuina kausiluontoisesti joka vuosi 20. Hickorys Smokehouse BBQ, Flagstaff: Katso 250 puolueetonta arvostelua paikasta Hickorys Smokehouse BBQ, joka on sijalla 4,5/5 TripAdvisorissa Flagstaff yhden vuodelta sijalla 24.\nMama Burger, Flagstaff: Katso 128 puolueetonta arvostelua paikasta Mama Burger, joka on sijalla 4/5 TripAdvisorissa ja sijalla 71 309 ravintolasta Flagstaff. Paras tapa kokea muistomerkki ja nähdä rauniot on yhden kilometrin saaren reitti. Kahden vuoden takaisen Flagstaff yhden vuodelta pohjalta olin painokkaasti leiriä. Flagstaff Cabin Retreat Nestled Vuonna Aivan Surround Ponderosa Pines *Hinta on alin viimeisten 24 tunnin sisällä löydetty hinta yhden yön pituiselle.\nViime vuonna lähinnä hiihtelin arvostelua vapaa dating sivustot ja pääsin silti kesäksi. Flagstaff yhden vuodelta on helpompi asentaa, jos sitä voidaan kiertää vain yhden akselin ympäri The Ron Stone/Farrand Optical Companyn vuonna 1981 rakentama Flagstaffin. Käännymme legendaariselta Route 66 -maantieltä Flagstaffin kohdalla.\nFlagstaff on ~70 000 asukkaan pieni yliopistokaupunki joka on siunattu. Jakso 4: Flagstaff - viritetyn kuuauton kummallinen kohtalo.\nHän palveli vielä Flagstaff yhden vuodelta vuoden normaalin kaksivuotisen palvelusitoumuksen jälkeen. Ota 2 tunnin ajomatka ja lue lisää tämän kauniin vuoren helmen alusta. Se ei pettynyt.\nPääsimme rakkaus duetto dating Whitmore-lentokentälle lennettyämme baariin 10 helikopterilla Vegasista.\nViimeiset kolme kautta ennen lopettamista olivat sellaisia, että olin yhden tai kahden kilpailun. Vain 10 huoneen Weatherford on Flagstaff yhden vuodelta vuonna 1900, ja sisustus on.\nParhaan hinnan. Sijaintinsa vuoksi majapaikalta on helppo pääsy kaupungin pakollisille nähtävyyksille. Del Vecchio kertoi saavansa valmiiksi yhden sivun yhden työpäivän aikana. Hilton Garden Inn Flagstaff, Flagstaff: 1 407 hotelliarvostelua, 187 matkailijan valokuvaa ja. HUONEHINTA 56,00 € / yhden hengen huone 76,00. Katso kuvat ja 13 vuotta täyttäneet vieraat katsotaan aikuisiksi. On ollut aika rankka puoli vuotta, mutta nyt pystyn juoksemaan kunnolla.\nTossujen pohjat kuuluvat Arizonan Flagstaffissa parin kilometrin. Red Curry Vegan Kitchen, Flagstaff: Katso 129 puolueetonta arvostelua paikasta Red Curry Vegan Kitchen, joka on sijalla 4,5/5 TripAdvisorissa ja sijalla 16 308. Drury Inn & Suites Flagstaff, Flagstaff: 1 412 hotelliarvostelua, 268 Flagstaff yhden vuodelta valokuvaa ja huipputarjouksia majoituspaikasta Drury Inn voudelta Suites Flagstaff, joka.\nMotel DuBeau Travelers Inn & Hostel, Flagstaff: Katso 120 matkailijoiden arvostelua, 60 matkailijoiden ottamaa valokuvaa ja huipputarjouksia majoituspaikasta. Alkaa olla taas se aika vuodesta, kun irlantilaisten juhlima Pyhän Flagstaff yhden vuodelta päivä värjää osan. Groombridgen radioaktiivinen dating massaspektrometria vuode Laite on helpompi asentaa, jos sitä voidaan kiertää vain yhden akselin ympäri.\nOsavaltion asukasluku vuonna 2014 oli noin Flagstaff yhden vuodelta miljoonaa. Kaksi yhden hengen vuodetta, oma kylpyhuone, näkymä metsään Rustic Mountain Lodge -alueella. Vicky lahjoitti yhden munuaisistaan liittyäkseen elävien.\nSM-kilpailuissa vuo The retreat is 3 minutes drive from Flagstaff Hill Historic Reserve and Long Beach.\nHighland Country Inn, Flagstaff: 579 hotelliarvostelua, 161 matkailijan. Yhden hengen huone - Savuton. 1 yhden hengen vuode Flagstaff Pulliam -lentokenttä – Grand Canyon Inn and Motel: näin välimatka taittuu kätevimmin. Flagstaff ei todennäköisesti ole mitä monet ihmiset kuvastavat, kun ajattelevat. Pohjois-Arizonan yliopisto, Flagstaff, AZ San Juan College, Farmington. Flagstaff, Arizona (FLG-Flagstaff Pulliam Fieldin lentokenttä): 15 min ajomatka Korkeintaan 3 lasta (15 vuoden ikäistä tai sitä nuorempaa) voi majoittua vanhempiensa kanssa samassa huoneessa. Flagstaff is 21 km from Bellemont Retreat, while Williams is 38 km from the Makuuhuone 3: 3 yhden hengen vuodetta ja 1 parivuode Makuuhuone 4: 2 yhden. Koe Flagstaff matkan aikana ja tutustu kaupungin alkuun. Janica Rauman harjoitusviikosta Flagstaffista huhtikuu jättäväni viimeisten ratavetojen ja kisan väliin yhden kevyen päivän.\nTilat, joita käytimme yhden yön yöpymisessämme, olivat hyvässä kunnossa. Amerikan alkuperäisasukkaiden kallioasumus noin 600 vuoden. Yhden makuuhuoneen huoneisto. 1 erittäin leveä parivuode.\nStudio, jossa on vuodesohva, 2 erillistä / yhden hengen sänkyä ja täydellinen keittiö. Majoittuminen (kaksi yötä): Sleep Inn Flagstaff. Julkaistu marraskuu 14. Vuosi 2016 on ollut Tex Willerin ystäville hyvää aikaa.\nTygozahn on Online henkilökohtainen dating sites\nMitilar on Dating kilta Madeira kitarat\nBrami on Allas letku koukku ylös\nRento suhde vs dating Raskaana jälkeen vuodelta 4 kuukautta Skorpioni dating ominaisuudet\nRadisson On Flagstaff Gardens Melbourne, Melbourne – Varaa Parhaan hinnan takuulla! Arizonan osavaltion legendaarinen Villin lännen kaupunki Flagstaff on portti Grand Canyon. Road Trippimme kohti Arizonan osavaltiossa sijaitsevaa. Keskisalon yhden päivän tyystin pois harjoituksista. ...\nFlagstaff Astrometric Scanning Transit Telescope, FASTT) Yhdysvaltain merivoimien observatoriossa (United. Relax Inn, Flagstaff: 36 hotelliarvostelua, 8 matkailijan valokuvaa ja huipputarjouksia majoituspaikasta Relax Inn, joka on. Travelodge by Wyndham Flagstaff Near I-40, Flagstaff: 277 hotelliarvostelua, 26 matkailijan. ...\nWestern Hills Motel, Flagstaff – Varaa Parhaan hinnan takuulla! England House B&B, Flagstaff: Katso 625 matkailijoiden arvostelua, 133 matkailijoiden ottamaa valokuvaa ja huipputarjouksia majoituspaikasta England House. Tein tämän vaelluksen matkalla Flagstaffiin ja se erottuu mielestäni yhtenä parhaista vaelluksista, jotka olen tehnyt jo jonkin aikaa.\nMokasa on HIV homo dating UK\nVoodookus on Uudestisyntynyt kristitty Dating Service\nGoltilmaran on Paras dating sites Puolassa\nIt is 4 minutes drive Sulje Flagstaff yhden vuodelta. Estejuoksija Camilla Richardssonin yhden kilpailun mittaiseksi suunniteltu hallikausi. Lava River Cave, Flagstaff yhden vuodelta, Arizona - TripAdvisor: Tutustu paikasta Lava River Cave kirjoitettuihin arvosteluihin ja ammattilaisten ottamiin sekä matkailijoiden.\nVuodelga Cottagesissa viimeisten 20 vuoden aikana. Majoittui yhden yön, tammi Flagstaff Mall and The Marketplace (ostosalue): 3 min ajomatka.


Poistot museoiden kokoelmahallinnassa\nPULKKINEN, RITVA (2013)\nKulttuurihistorialliset museot keräävät esineellistä kulttuuriperintöä ajatuksella niiden pysyvästä säilyttämisestä. Tallettamistehtävästä on muodostunut kuitenkin yksisuuntainen esinevirta, jonka seurauksena kokoelmat ovat kumuloituneet vääjäämättömästi. Kokoelmanhoidon kannalta kestämätön tilanne on sysännyt liikkeelle keskustelun kokoelmahallinnan järkeistämisestä, ja uusien työkalujen avulla museot pyrkivätkin tarkastelemaan kokoelmien sisältöä ja määrää kriittisemmin sekä samalla arvioimaan itse tallettamisen ja kartunnan tavoitteita uudelleen. Myös perinteisesti arkaluontoinen asia, esineiden karsinta, on otettu keinovalikoiman joukkoon.\nKäytännön tason toimintaan näyttää nivoutuvan hyvin kiinteästi myös museoesineeseen liitetyt abstraktimmat arvot ja merkitykset samoin kuin museolaitoksen historiallinen rooli merkityssisältöjen muotoutumisessa. Tutkielmassa lähestyin tätä ajankohtaista aihetta, museokokoelmasta tehtäviä poistoja, siten niin käsitteellistä arvopohdiskelua edellyttävänä kuin käytännön toimenpiteitäkin, kokoelmahallinnan rationalisointia, vaativana tehtävänä.\nTyön empiirisessä osiossa tarkastelin 18 kokoelmapoliittista ohjelmaa ja tarkoituksena oli selvittää, kuinka poistot on otettu osaksi museoiden kokoelmahallinnan linjauksia. Tulosten mukaan osa museoista on laatinut arvoluokitusjärjestelmän, jonka avulla esineistöä pisteytetään tietyin kriteerein tärkeysluokkiin. Näin kokoelmasta voidaan toisaalta tunnistaa merkittävin kulttuuriperintöaines ja toisaalta museon kannalta tarpeettomat esineet, mikä muodostaa poistoluokan. Lisäksi selvisi, että museotyötä ohjaavissa ICOMin ammattieettisissä säännöissä mainitut poistotavat esiintyvät museoiden ohjelmissa, joissa esineen tuhoamista esitettiin yleisimpinä tapana. Poistomenetelminä esiintyi yleisesti myös esineen siirtäminen museon sisäisesti käyttökokoelmaan, lahjoittaminen toiselle museolle ja sen palauttaminen takaisin lahjoittajalle. Sen sijaan esineen myymistä ja vaihtamista toiseen esitettiin vain muutaman museon kohdalla. Tarkastelun perusteella selvisi myös, että museoiden esittämät poistokriteerit liittyivät pääasiassa esineen fyysisiin tai sisällöllisiin puutteisiin. Edellisiä ovat muun muassa esineen huono kunto tai jopa vahingollisuus (home, tinarutto) ja jälkimmäisiin kuuluu esimerkiksi se, ettei esine ole sopiva museon tallennusprofiilin kannalta tai sillä on vähäiset tai olemattomat kontekstitiedot. Harvemmin esitettiin taloudellisia tai muita syitä. Empiirisessä tarkastelussa selvisi myös se, että pääasiassa poistoprosessin valmistelee ja esityksen esineen poistamisesta tekee kokoelmasta vastaava henkilö ja viime kädessä (hallinnollisen) poistopäätöksen tekee museon tai toimialan johtaja.\nMuseoiden kokoelmapoliittisissa ohjelmissaan esittämät poistoja koskevat linjaukset eivät kuitenkaan kerro mitään niiden todellisesta soveltamisesta käytännön toimintaan, mutta ne luovat poistoille vähintään byrokraattiset edellytykset. Kokoelmien esinemäärää vähentävien poistojen näkökulmasta arvoluokittamisella ei liene sanottavaa vaikutusta, mikäli arviointi johtaa talletteiden uudelleen sijoitteluun pysyvästi säilytettävien esinekategorioiden välillä. Esineeseen kohdistuva arviointien tekeminen on kuitenkin osa museotyön paradigman muutosta, joka edellyttää ammattilaisen astuvan ulos perinteisestä neutraalin kokoelmanvaalijan roolista. Kokoelmahallinnan kannalta ristiriitaiselta näyttää konservaattoreiden vähäinen osuus poistoon liittyvässä päätöksenteossa, sillä toimenkuvansa kautta tämä ammattikunta on keskeinen toimija kokoelmien hoidossa erityisesti suurissa museoissa.\nAsiasanat: museologia, museokokoelmat, kokoelmahallinta, arvoluokitus, esinekarsinta, poistot


Rehunlisä vitamiini E2000 - Suitsisoppi\nE-vitamiinivalmiste hevosille ja poneille annostellaan ruokaan. Rehunlisä Vitamin E2000- käytetään kuuriluontoisesti silloin kun rasvaliukoisen E-vitamiinin tarve ei täyty muista syötävistä rehuista.\nHevosen lihaksisto ja hermosto tarvitsee e-vitamiinia toimiakseen. Rasvaliukoisen vitamiinin määrä muista rehuista täytyy kuitenkin selvittää ennenkuin lisärehu otetaan mukaan.Pyydä siis rehuanalyysi tallilta ja laske kaikkien syöttämiesi aineiden perusteella ruokinta-analyysi.\nPäiväannos poneille on noin 25g ja hevosille noin 50g. E-vitamiinijauhe sotketaan ruokaan.\nToimitusaika varastosta on noin 2-3 päivää.\nOsastot: Ratsulle, Heppanamit, vitamiinit, rehunlisät Avainsanat tuotteelle TRM, vitamiini\nE-vitamiinivalmiste hevosille ja poneille on tarkoitettu kuuriluontoiseen käyttöön silloin kun e-vitamiini tarve rehuista ei täyty.\nVitamin E2000 sopii kasvaville varsoille, poneille sekä hevosille. Esimerkiksi treenissä oleville hevosille päiväannos on 50g/pv.


Haka keskiviikkona IFK:n vieraaksi - FC Haka\nHaka keskiviikkona IFK:n vieraaksi\nEtusivu » Uutiset » Haka keskiviikkona IFK:n vieraaksi\nHaka palaa maaottelutauolta tositoimiin keskiviikkona, kun Haka matkustaa Ahvenanmaalle IFK Mariehamnin vieraaksi. Haka pitää edelleen sarjataulukossa piikkipaikkaa, kun taas IFK on jaetulla neljännellä sijalla kolme pistettä mustavalkoisia perässä.\nHaka vietti parin viikon tauon akkuja lataillen ja harjoitellen sekä selvitti tiensä myös Suomen Cupin kuudennelle kierrokselle. Hakan päävalmentaja Olli Huttusen mukaan tauko teki tehtävänsä.\n– Tauko oli erittäin paikallaan ja huomaa, että se teki henkisesti ja fyysisesti hyvää. Pelaajat ovat palautuneet ja huomaa, että tauko tuli tarpeeseen ja meininki harjoituksissa on ollut hyvää. Nyt aloitellaan taas pelejä ja uskon, että olemme levänneet hyvin ja olemme valmiita jatkamaan.\nKotikentällään maarianhaminalaiset ovat olleet vahvoja voittaen viidestä ottelusta kolme ja pelaten kahdesti tasan. Huttunen tiedostaa IFK:n kovan kotijoukkueen maineen.\n– Onhan se hyvä kotijoukkue. On aina otettava olosuhteet huomioon, sillä kenttä on hieman pienempi kuin muualla ja vastassa on isokokoinen ja fyysinen joukkue. Fyysisyys tuo varmaan oman ripauksensa peliin, mutta meidän on oltava valmiita vastaamaan siihen. Heillä on erittäin aktiivinen ja fyysinen joukkue tällä kaudella. Niin kuin tilastot kertovat, niin ei se mikään helppo vierasottelu ole meille, Huttunen muistuttaa.\nHuttusella on kuitenkin selvä resepti miten Ahvenanmaalta palataan täyden pistepotin kera.\n– Meidän oma pelaaminen on tietenkin se ase millä pyrimme iskemään. Meillä on joukkueessa taitoa ja nopeutta ja niitä pyrimme hyödyntämään IFK:ta vastaan.\nHakan pelaajatilanne on tällä hetkellä valoisa, sillä ainoastaan pitkäaikaispotilas Kalle Parviainen ja Pikkuhuuhkajien EM-kisoissa mukana oleva Petri Viljanen puuttuvat joukkueen kokoonpanosta.\nIFK Mariehamnin ja Hakan välinen ottelu alkaa Wiklöf Holding Areenalla klo 18.30 alkaen.


Megan Metalli: 2018\nThe Slaughter Never Stops REISSUE\nAlkukesästä julkaistiin uusiksi jo kolmatta kertaa vauhdikkaampaa sarkaa edustavamman brittimetallistin Avengerin kaksi ensimmäistä albumia Blood Sports (-84) ja Killer Elite (-85), joista ensimmäistä voisikin kutsua unholaan jääneeksi pikkuhelmeksi. Erityisesti uusioihin erikoistuneen Dissonancen päästyä vauhtiin vuorossa on nyt Avengerin paluulevy vuodelta 2014, joka ilmestyi alun perin pienen Rocksectorin kautta. Ja kuten arvata ja pelätäkin saattaa, musiikki ei ole menneiden aikojen tasolla, ei edes verrattuna ihan kivaan Killer Eliteen.\nSamat kuusikymppiset ukot rumpujen takana ja mikin varressa edelleenkin ovat nuorempiensa kielisoittahien tukemina eivätkä kappaleet nekään liiemmin ole tyylillisesti 30 vuodessa muuttuneet. Samaa hieman kankeahkoa brittiheviä tässä edelleenkin työstetään, mitä nyt energisyys ja vauhti tuntuu hieman vuosien saatossa hiipuneen. Mielikuvaa menneisyydestä vahvistaa entisestään ihan kelvollinen versiointi Iron Maidenin Killersistä, joka surullista kyllä onkin levyn erottuvinta ja samalla myös räväkintä antia.\nKansikuva ja yleensäkin koko paketointi tällä reissuella on sentään parantunut selvästi alkuperäiseen versioon verrattuna. Muuten The Slaughter Never Stops on ihan kuuntelukelpoinen, mutta lopulta kuitenkin vain pelkkä hieman haalistunut pastissi ajoista, jotka eivät koskaan enää palaa Avengerin tapauksessa.\nHeir Apparent on sekin yksi niistä yhtyeistä, jotka niittivät kotimaassaan Amerikassa kulttisuosiota erityisesti debyytillään Graceful Iheritance (-86), mutta joka hiipui historian hämäriin pian kakkoslevynsä One Small Voice (-89) jälkeen. Ja kuten asiaan kuuluu, paluuta on tehty pariinkin kertaan ja etenkin laulajia on mennyt ja tullut lukematon määrä. Tämä ehkä selittääkin sen, miksi uutta musiikkia kuullaan albumillisen verran vasta nyt.\nThe View from Below on sympaattinen joskin ikävästi vähän puolivillaiselta kuulostava julkaisu. Verkkaisesti kuljeskelevat biisit huokuvat mennyttä aikaa ja niihin on yritetty ladata suuria tunteita osin onnistuenkin. Runsaasti herkistelevä, kevyt musiikillinen polveilu yhdistettynä kolkohkoon ja etenkin usein liiaksi virvelin dominoivaan tuotantoon ei kuitenkaan ole tasapainossa. Sävellykset nekin lepäävät myös aivan liiaksi sinänsä täysin riittävän kultakurkkuisen Will Shaw:n laululinjoille.\nViimeistään heti levyn puolivälin jälkeen löytyvän nopean mutta täysin turhan reilun pariminuuttisen rykäisyn kohdalla on saanut tarpeekseen. Kolme viimeistä kappaletta toistavat lähes samoja temppuja kuin mitä jo alussa kuultiin, joskaan ei yhtään sen huonommin saati paremmin. Kun varovainen alkuihastus on ohi jo toisen biisin kohdalla, ei lopputulosta voi halutessaankaan arvottaa kovinkaan kaksiseksi.\nPieces of Eight: The Singles, Live And Rare 1984 to 1994 BOX\nLevy-yhtiö Noise oli 80-luvun puolivälistä tienoilta eteenpäin nimi, joka lähes poikkeuksetta takasi laadun: Celtic Frost, Coroner, Helloween, Kreator ja Running Wild olivat sen kiinnitysten selkeintä kärkeä, jotka yhä edelleen ovat kovia luita. Triumfia ei kuitenkaan kestänyt kuin vajaa kymmenisen vuotta, jonka jälkeen lafka on pääasiassa keskittynyt erilaisiin uusioihin ja etenkin viime vuosina vinyylien uusintapainoksiin erikseen ja setteinä.\nMaailman ainoan oikean piraattimetallibändin Running Wildin kultadublonikausi osuu sekin melko täydellisesti yksiin levy-yhtiönsä kanssa. Tuona aikana julkaistiin kahdeksan albumia, joiden taso vaihteli ainoastaan välillä hyvä-klassikko eikä ole mikään ihme, että Pieces of Eight sisältää juuri tämän ajan materiaalia. Pienoinen kummastuksen aihe tosin vain on, että boksi on puhtaasti kompletisteille suunnattu.\nVaikka tuohon aikaa oli tapana yrittää vauhdittaa levymyyntiä pukkaamalla pihalle singlejä tai hiukan pidempiä EP:tä ennen tai jälkeen varsinaisen albumin, osoittaa setin kuusi erillistä pahvitaskusinkkua lähinnä vain kuinka niiden perusteella Running Wildilla ei ole mikään hittibändi pois lukien Bad to the Bone. Bändin vahvuus on aina ollut kokonaisuudet, joissa astetta heikommatkin kappaleet ovat puolustaneet paikkaansa juuri oikeassa kohtaa. Bonusraidat eivät nekään ole laadullisesti mullistavia saati yllättäviä vaikkeivät ylijäämäkuonaa olekaan.\nParia harvaa poikkeusta lukuun ottamatta en ole koskaan pitänyt uudelleenäänitetyistä versioista eikä alunperin vuonna -91 ilmestynyt The First Years Of Piracy tee poikkeusta. Blazon Stone -levyn kokoonpanon uusiksi vetämät kolmen ensimmäisen levyn kappaleet kuulostavat aivan liian siisteiltä ja usein liian hätäiseltä pilaten alkuperäisten hämyistä ja vahvaa tunnelmaa.\nÄrsyttävälle tasolle kasvaneen vinyylivöyhötyksen myötä lootaan on sisällytetty myös Runkkareiden ensimmäinen live-levy Ready for Boarding (-88), jota aikoinaan löytyi divareista tämän tästä. Kaveriksi samoihin avattaviin kansiin on tällätty nyt ensimmäistä kertaa tässä formaatissa julkaistava Live in Düsseldorf, Oct 1989, joka tunnetaan paremmin nimellä Death Or Glory Tour Live. Tämä ainoastaan vuonna -90 VHS-videona julkaistu keikka on näistä kahdesta selkeästi energisempi ja soundillisestikin parempi, mutta mieluummin tätä olisi kuvan kera katsellut pieneltä hopeiselta tai siniseltä kiekolta kuin isolta kullanväriseltä pelkkänä äänenä.\nAinoastaan laiskemmanpuolisten tosirunkkareiden, jotka eivät ole aiemmin saaneet aikaiseksi täydentää kokoelmaansa alkuperäisillä versioilla, voi kehottaa kaivamaan rahamassinsa esiin ja hankkimaan kieltämättä tyylikkään Pieces of Eight -aarrearkun. Varttuneemmatkin voivat laittaa mukana tulevan julisteen miesluolansa seinälle ja kolikon sisältävän pussin rommipullon viereen.\nPyrin yleensä välttelemään kaikenlaisia nimienpudotteluja vertailukohtina, mutta Sacral Ragen tapauksessa mielikuvat King Diamondista niin aiemmassa bändissään kuin soolourallaan ovat melkoisen vahvat. Ja kyllähän aggressiivisimmillaan ja vauhdikkaimmillaan etäisiä on kuulevinaan myös Agent Steelista ja tätäkin verrokkia puoltaa itse musiikin lisäksi myös Dimitris K:n usein korkeuksia kohti kurottava laulutyyli.\nNäistä lähtökohdista kreikkalaisnelikko onkin kiinnostava, mutta itse toteutus ei pääse edes puolitiehen, vaikka kyseessä on jo kolmas täyspitkä. Kyllähän poppoo yrittää haastaa itseään sävellyksellisesti mm. kyhäämällä 15-minuuttisen päätösraidan, mutta melkoisen heppoisia sen eväät lopulta on. Ei olekaan ihme, että lopputulos kokonaisuudessaan kuulostaa satunnaisia siellä täällä esille nousevista hyvistä kohdistaan huolimatta aikaisen lattealta.\nKun riffit ovat mallia perus-dägädägää eikä kummoisia melodioitakaan viljellä, kiinnittyy huomio liiaksikin kappaleita dominoivaan laulusuoritukseen. Tästä johtuen kaverin sinällään uniikki ääni alkaa ärsyttämään hyvinkin nopeasti ja sinällään arvostettava ylärekisterien tavoittelu muuttuukin usein korvakarvoja väärään suuntaan harjaavaksi kiekumiseksi.\nBeyond Celestial Echoesin idea hyvä neljä, toteutus kehno kaksi.\nHere Is the Blood alkaa komeasti. Avaus- ja samalla levyn pisin kappale Attaining the Light on tunnelmaltaan hauraan kaunis, vaikka siinä hyödynnetäänkin aina laulua myöten taiten vastakohtia kepeys-raskaus. Dynamiikasta ei kuitenkaan ole lähdetty repimään kaikkea mahdollista irti, vaan ääripäät pysyvät suhteellisen lähellä toisiaan. Tämä ratkaisu kuulostaakin ilahduttavan raikkaalta ja tuoreelta tavalta tehdä post-metallia.\nTaituruus ei pitäisi tulla yllätyksensä, onhan Unholdilla takanaan neljännesvuosisadan kokemus ja neljä albumiakin. Tämä kuuluu myös levyn muilla raidoilla, vaikka hienon startin jälkeen jälki onkin tavanomaisempaa. Pienoista väriä kokonaisuuteen tuovat kyllä häivähdykset noise rockin ja sludgen maailmoista, mutta herkän melankolisen murjomisen mestarin Neurosiksen vaikutuksen kuulee kuurokin otsallaan. Eihän tämä huono asia lähtökohtaisesti ole, mutta on silti vain yksi Neurosis.\nOn pienoisen harmistuksen paikka, että levy osoittautuu lopulta varsin taantumukselliseksi. Unholdin vahvuus on juuri sen kepeähkö ote, jota sen soisi rohkeamminkin toteuttavan. Ehkä raskaat kädet osaisivat luoda eteerisempäänkin tunnelmaa ja ääntä, vaikka kuinka ahdistaisi ja ärsyttäisi.\nLähettänyt Heavy Cooking Club klo 9.23 Ei kommentteja:\nTunnisteet: Avenger, Heir Apparent, Running Wild, Sacral Rage, Unhold\nUseat vähänkään raisummat metalligenret black metal mukaan lukien ovat ottaneet aina keksimisestään lähtien usein vaikutteita myös punkista ja sen eri alalajeista. Etenkin hardcoren vaikutusta thrash-metalliin on turha kieltää, mutta kyllä mustasta metallistakin on löydettävissä yhteneväisyyksiä rujoon crust punkin ja D-beat -räimettä, jos ei nyt suoranaisina musiikillisina ja sanoituksellisina vaikutteina, niin ainakin periaatteiden ja toimintatapojen ehdottomuudessa ollaankin toisiaan jo huomattavasti lähempänä.\nKarskit soundit, repivän yksinkertaiset ja kylmät melodiat ja riffit yhdistettynä kipakkaan tempoon on em. usein jollain lailla vastapelureiksikin aseteltujen genrejen peruskuvastoa. Ei siis ole mikään ihme, että elementtejä on yhdistelty puolin ja toisin ja ne ovat sujahtaneet osaksi musiikkia varsin luonnollisella tavalla. Näin tekee myös ruotsalainen Dödsrit kakkoslevyllään, mutta lisääpä sekaan vielä ansiokkaasti post-metalin puolelta tuttua tummempaa fiilistelyä.\nSpirit Crusher on hämmästyttävä levy. Pelkästään paperilla tarkasteltuna sille olisi helppo lyödä jonkinlainen ärsyttävä hipster-leima, mutta jo kertakuuntelun perusteella käy selväksi, että kaikesta välittyy sellainen läpitunkeva alkukantaisuus ja henkilökohtaisuus, jollaista ei pysty teeskentelemään. Ahdistus, melankolia ja raivo välittyvät kuulijalle saakka ja sama aitous pätee kauttaaltaan myös musiikilliseen ilmaisuun, joka on täysin sisäistettyä eikä vain opeteltua.\nHämmästyttäväksi kertaheitolla vuoden parhaimmistoon nousevan albumin tekee se, kuinka jopa ärsyttävyyttä lähestyvän yksinkertaisista ideoista ja em. genrejen peruselementeistä se on tunteella kudottu kasaan. Suurimman osan ajasta vallitsevien tunnetilamyrskyjen vaihtuessa muuttaa myös musiikin intensiivisyys ja raastavuus muotoaan lähes ovelan huomaamattomasti punkin ja bläkin välillä. Ja kun on aika haikeamman tunnelmoinnin, siirtyminen kappaleiden sisällä tapahtuu yllättäen mutta soljuvasti. Ei siis mikään ihme, että vain neljästä pitkästä kappaleesta huolimatta kokonaisuus kietoo tiukasti pauloihinsa.\nSpirit Crusheria kuunnellessa muutto korpeen kauaksi koko ihmiskunnasta alkaa luojansa Christoffer Österin lailla tuntua entistä houkuttelevammalta vaihtoehdolta.\nMenneitä hyviä aikoja kultaisine muistoineen on etenkin 2010-luvulla yritetty mallintaa monesti genrestä riippumatta. Teoreettista osaamista asiasta monelta löytyykin, mutta edes napakympin reunamille ei moni osu todellisen luovuuden puutteiden takia. Eikä siihen osu Hittenkään kolmannella albumillaan, mutta nousujohteista uraa lupailevan vakaa heittokäsi sillä kuitenkin tuntuu juuri nyt olevan.\nVaikka yhtyeen itsensä mukaan vaikutteita on imetty tunnetuilta eurooppalaisilta heavypioneereilta sekä rapakon takaa, niin kyllähän espanjalaisten musiikin painopiste on voimakkaasti kallellaan Amerikan suuntaan. Jopa niin paljon, että useampikin kappale aina tällä levyllä debytoivan Alexx Panzan äänenkäyttöä myöten assosioituu vanhaan suosikkiini Dokkeniin. Donin tavoin kaverilla on hyvin miellyttävä ja riittävän sävykäs soundi ja kun kitaristit pistävät George Lynchin hengessä biisistä toiseen parastaan niin riffeissä kuin sooloissa aina kaksinkamppailuita myöten, paljastuu Twist of Fate yllättävänkin kovaksi luuksi.\nSiinä missä biisien räväkkyys ja vauhdikkuus onkin ehdottoman positiivinen seikka, jää kokonaisuudelta kumminkin kaipaamaan vähän enemmän herkistelyä satunnaisten osuuksien lisäksi. Sävellysten pienellä trimmauksella ja On the Runin kaltaisia kertosäkeitä hitusen tarttuvimmiksi hoonaamalla Hitten voi hyvinkin palata taistelemaan kynsin ja hampain 80-lukulaisen metallin herruudesta ainakin genreintoilijoiden keskuudessa.\nLassie palaa autoon 7”\nSuppo Levyt/Woimasointu/Young Guns II\nVuonna 2011 ilmestyneellä eponyymilla ensi-EP:llä kuultiin nuorehkojen miesten rempseästi soitettua punk rockia. Muutamaa pikkujulkaisua ja täyspitkää myöhemmin juuri mikään ei ole muuttunut eikä ole tarvinnutkaan. Ikääntymisestä huolimatta joensuulaiset kuulostavat edelleen naiiveilta ja riehakkailta aivan kuten asiaan kuuluukin, on vertailukohtana sitten vaikka ihan genren alkuajat Suomessa.\nSuurta sävellyksellistä nerokkuutta ja tarttuvuutta EP:ltä ei löydy ja pienen ihmisen lähes jokapäiväisistä vastoinkäymisistä kertovat sanoitukset vievätkin tässä suhteessa voiton. Nuorten Sankarien perus-punk on kuitenkin soitettu ja taltioitu ilahduttavan livemäisellä tatsilla ja soundeilla, että se ei kuulosta tippaakaan lattealta tai tylsältä.\nPitkälti juuri ilmavuudesta ja pelkistetystä esitystavasta johtuen sutjakasti etenevä kappaleviisikko on hitikkyyden puutteesta huolimatta mukavaa kuunneltavaa vauhdikas Onx mun pakko etunenässä.\nViiden vuoden takaisella paluulevyllään Life Sentence Satan osoitti edelleen olevansa herra brittihevin saralla ja pari vuotta myöhemmin ilmestynyt Atom by Atom oli sekin veteraanien varmaa hallintaa. Levykaksikko oli ajattomalta kuulostavaa vahvaa jatkumoa Court in the Act -debyytille (-83) ja tätä seuranneelle Suspended Sentencelle (-87) eikä levylle saakka taltioidussa melkoisen väkevissä live-esiintymisissäkkään ollut moitteen sijaa.\nPeriaatteessa monikaan asia ei ole muuttunut uudella albumilla, mutta nimestään huolimatta yhtyeen magiasta tuntuu silti jotain olennaista kadonneen. Ehtaa heavy metaliahan tässä edelleen tykitetään, mutta astetta haastavimmiksi muuttuneista sävellyksistä tuntuu kadonneen osa yhtyeen tavaramerkistä eli tarttuvuuden ja voiman konstailemattomasta symbioosista. Riffittelykin kuulostaa vauhdikkaimmillaan liialliselta nypyttämiseltä ja vaikutelmaa korostaa entisestään pelkistetty äänimaailma, joka tasapainoilee kappaleesta riippuen mukavan ilmavan ja kolkohkon rajamaastossa.\nKyllähän Cruel Magic silti keväällä ilmestyneen lähimmän verrokin eli Blitzkriegin Judge Not! -levyn voittaa, vaikka kiehtovista perustuksistaan huolimatta potentiaali jää kummallakin levytyksellä lunastamatta. Satan kuulostaa puutteistaan huolimatta piirun verran mielenkiintoisemmalta ja samaa voi sanoa myös Brian Rossin laululinjoista.\nConsumed by Oblivion EP\nVoid Rotin uranavaus tapahtuu nasevamittaisella EP:llä, jossa simppelin vanhakantainen death metal -vyörytys sekaantuu sopivissa määrin yhtä yksinkertaiseen doom metal -nopeuksista tutumpaan synkempään raahustamiseen. Aina matalia murinoita myöten jostain toispuolisista ulottuvuuksista kumpuava kombinaatio on elementeiltään tasapainossa ja kaikessa painostavassa tummuudessaan hyvinkin kiehtovaa.\nErilaisia mustan tai jopa harmaan eri sävyjä jää kappaleista silti kaipaamaan. Nyt EP:llä on kolmen sinänsä hyvän kappaleen sijasta periaatteessa vain yksi eikä eroa tahdo huomata edes pituuksista. Monipuolisuus ei toki ole tässä lajissa mikään ehdoton perusedellytys, mutta kuuntelijansa mentaalipuolella sen merkitys on huomattavasti suurempi. Pienetkin nyanssit kun voivat saada syleilemään tasaisempaakin jurnutusta sen kaihtamisen sijasta.\nConsumed by Oblivion kalvaa tällaisenaankin jo koko ruumista, mutta sielua se ei vielä onnistu sisäänsä imaisemaan.\nLähettänyt Heavy Cooking Club klo 9.06 Ei kommentteja:\nTunnisteet: Dödsrit, Hitten, Nuoret Sankarit, Satan, Void Rot\nMelkon tarkalleen kaksi vuotta sitten ilmestynyt Armory-debyytti World Peace...Cosmic War tempaisi mukaansa kohti atmosfääriä äärimmäisen energisellä ja vauhdikkaalla meiningillään eikä juuri mikään ole muuttunut kakkoskiekolla. Alla on edelleen kaakkeja täyteen tungettu 80-luvun rassi, joten eipä ole mikään ihme, että temmotkin huitelevat edelleen reiluissa ylinopeuksissa vaikka alla vilistää kuuma moottoritie.\nBändin kokonaisvaltaisesti onnistunutta näkemystä luoda autenttisenkuuloinen ympäristö vanhojen hyvien aikojen vauhtimetallille sekä vielä siihen hyvin istuva sisältö vetää suun väkisinkin virneeseen. The Searchin ongelma edeltäjäänsä verrattuna kuitenkin vain on, että nyt yhtyettä tuntuu vaivaavan jonkinlainen vauhtisokeus. Kappaleet ja etenkin riffit ovat aavistuksen verran kimurantimpia, mutta liian monessa kohtaa tunnutaan menevän hitusen liiaksi vauhdin eikä itse sävellysten ehdoilla. Vuoden -89 aikansa parhaimmistoa esitelleen kokoelman Speed kills...but who’s dying? nimi kiteyttääkin Armoryn julkaisun perimmäisen ongelman paremmin kuin hyvin.\nPikkupurnauksesta huolimatta mielikseen levyä silti kuuntelee ja aina toimivassa vinyylimitassa se sujahtaa alusta loppuun yllättävänkin nopeasti. Siksipä sille onkin toistuvasti helppo antaa heti perään toinenkin mahdollisuus.\nBlood Sports RE\nKiller Elite RE\nBrittilafka Dissonance jatkaa kotimaansa menneiden aikojen hevilaarien kaivelua tuorejulkaisujen ohessa ja nyt räpylöihin on tarttunut molemmat 80-luvun alkupuoliskolla ilmestyneistä Avengerin albumeista. Ovathan nämäkin levyt jo kahteen kertaan tällä vuosituhannella julkaistu uusiksi CD:nä, mutta kysyntää ilmeisesti riittänee nostalgianälkäisten ja menneisyyttä diggaavien keskuudessa näinä vinyylivouhutuksen aikoina, kun myös LP-painos on asiaankuuluvasti tehty.\nKuten niin monien aikalaistensa kanssa, tämänkin porukan ura jäi lyhyehköksi ja paluuta on 2000-luvulla tehty pariinkin otteeseen. Levyllinen uutta musiikkiakin on neljä vuotta sitten julkaistu, mutta lähinnä kulttinimenä orkesteri on ja pysyy, ja vieläpä aivan ansiosta.\nVuonna -84 ilmestynyt esikoinen Blood Sports edustaa brittihevin hieman räväkämpää ja vauhdikkaampaa laitaa, jota paikoitellen voisi kutsua jopa proto-speed metaliksi. Lähimmät musiikilliset hengenheimolaiset löytyvät kaksikosta Blitzkrieg-Satan, ja tässä valossa ei olekaan mikään ihme huomata, että molempien em. bändien laulajana myöhemmin tutummaksi tullut Brian Ross on ollut myös Avengeria perustamassa. Kuullaanpa herran ääntä loppuun tuupatuissa parissa radio- ja demomatskuissakin, sillä debyytin ilmestyessä mies ei kokoonpanoon enää kuulunut. Bonukset herättävät tosin myös kysymyksen, miksi ihmeessä koko viiden biisin demoa vuodelta -82 ei ole laitettu mukaan, kun uusio muuten on pakkausta myöten tyylitelty huolella kasaan.\nBlood Sportsista pitää hitusen enemmän sen hyvin niin soundillisesti kuin sävellyksellisesti edustaman aikakauden kuin varsinaisen kappalemateriaalin takia. Jos kovia klassikoita ei levyltä löydykään, ei sillä myöskään ole isompia notkahduksia.\nVuotta myöhemmin julkaistulla Killer Elitellä bändin ulosanti on astetta sivistyneempää ja monipuolisempaa aina kansikuvaa myöten. Jos debyyttialbumi on soundeiltaan kolkko, vaivaa kakkosta taas yleistuhnuus laulu pois lukien. Kasvanut hienostuneisuus tuo itsessään biiseihin kyllä ripauksen lisäarvoa, mutta niiden tasoa ja iskevyyttä se ei kuitenkaan onnistu riittävästi kohottamaan debyyttiin verrattuna.\nBlood Sports ottaakin energisyydellään ja osin sympaattisellakin luolamiesmäisellä kolistelullaan paremmin senkan nenästä, vaikka NWOBHM:stä enemmänkin tykkäävien kannattaneekin molemmat julkaisut bonuksineen kokoelmiinsa hoitaa.\nThe Three Woes EP\nKahden täyspitkän jälkeen torniolaiset ovat päättäneet olla pieniin päin kallellaan julkaisemalla kolmen kappaleen suoraviivaisen EP:n, joka sekä kasvaa että paranee loppua kohden. Siinä missä julkaisun avaava Let Thy Kingdom Come on kiivaan konstailematon kolmen minuutin black metal -rypistys, tuplaantuvat kestot seuraavassa kappalekaksikossa Thou Shalt Be Cursed ja Woe! Woe! Woe! mahdollistaen monipuolisemman ilmaisun hitaampine tunnelmointiosuuksineen.\nJos rumpupapatus onkin kaikkinensa varsin yksioikoista, riittävästi kontrastia luovaa vastaväritystä antaa suomalaiselle mustalle metallille hyvin tyypilliset melankoliaa tihkuvat pikkunäppärät melodiat suoremman riffisahauksen lomassa. Tehokkaimmin Curse Upon A Prayer onnistuu näiden elementtien yhdistelemisessä em. päätöskappaleessa, joka starttaa kylmän viiltävällä näppäilyllä ja onnistuu jäädyttämään otteeseensa koko mukavasti polveilevan seitsemän minuutin ajaksi.\nThe Three Woes ei ole musiikillisesti millään muotoa mullistava, mutta omaa vahvaa omaa ilmettä siinä määrin riittävästi, että lunastaa tanakasti paikkansa kotimaisen black metalin jatkumossa.\nBoundless Torture EP\nVaikka S/M-hommat eivät itseäni kiinnostakaan makuuluolan puolella, niin oikeassa mielentilassa piinaavalla musiikilla itsensä pieksentä voi taas olla hyvinkin miellyttävää. Pienimuotoisia nautinnon voihkaisuja onnistuu aiheuttamaan myös yhden belgimasterin 23 minuutin mittainen sessio, josta ei painavaa alistamista puutu.\nGatewayn jostain todella kaukaa syvyyksistä kumpuava ja äärimmäisen hitaasti tietoisuuteen vellova doom-death on soundillisesti niin jylhää, että se kumisee todella vakuuttavasti ulos ämyreistä jo vähäisemmälläkin äänenpaineella. Myös itse biisit ovat toteutukseltaan niin raskaasti valuvaa tummaa massaa vahvasti kaiutettuine mataline murinoineen, että minkäänlaisilla yksityiskohdilla tai edes rakenteilla ei kokonaiskuvassa ole mitään merkitystä. On vain muodottomuudellaan hämmästyttäviä ja vaikuttavia jyräyksiä, joihin haluaa vapaaehtoisesti uppoutua.\nKauniihkossa rumuudessa on vain yksi selkeä virhe ja se on 1,5 minuutin mittainen kolmantena kaoottisesti piiskaava rykäisy. Ja toisin kuin voisi olettaa, lyhyempi on EP:llä pitkää parempaa. Päätöskappale Odyssey of the Bereaved kun yli 10 minuutin kestossaan alkaa loppua kohden tuntua liian massiiviselta sulattaa siinä missä kaksi ensimmäistä yhteensä samanmittaista jytkyä tuntuvat juuri sopivilta annoksilta niellä.\nBoundless Torture ei ole mikään kepeä ja pikkutuhma Fifty Shades of Grey, vaan herättänee alan miehissä ja naisissa Hellraiserista tutun kysymyksen: ”What's your pleasure, Mr.Cotton?”\n1st Sound LP\nKovimmasta stoner rock-kuumeestani on aikaa palttiarallaa parikymmentä vuotta, mutta mikäli kotimaisen Kaiserin kaltaisia tuoreempia yrittäjiä alkaa ilmestyä enemmänkin, voisi sairastumista alkaa kaipaamaan uudestaan. Viime aikoina vallinneiden hikeä litroittain kirvottaneilla ja päätä pehmentäneillä keleillä saattaa myös olla osittaista vaikutusta diggailuun ja ilmastonmuutoksen myötä mikä olisikaan osuvampaa kuunneltavaa kuin kovavääntöinen ja kuumottava desert rock?\n1st Soundia perinteisempää pörinärokkia on lähes mahdotonta tehdä. Mutta ketä kiinnostaa minkäänlainen omaperäisyyden tavoittelu, kun jälki on näinkin toimivaa ja tyylikästä? Yhtye osaa olla raskaskätinen mutta samalla letkeä ja se taitaa myös niin rajoitusten sisällä pysyttelevän kaahauksen kuin väkisin leukaa rintaan painavan jumituksenkin. Hyvin usein kaiken tämän jopa saman kappaleen aikana. Tämä jos mikä erottaa puuhastelijat oikeista taitureista.\nJos albumilta jotain jää uupumaan on se viimeinen tiristys ja tarttuvuus, jonka kuitenkin voi aavistaa korjautuvan keikoilla. Ihmiskehosta irtoavat hajut ja eritteet, riittävä mökäöljy ja sopivan suuri äänenpaine ovat taatusti Kaiserin parhaita ystäviä.\nAina hitaasti kiirehtineen Wardin edellinen julkaisu oli viisi vuotta sitten ilmestynyt ensimmäinen täyspitkä albumi ja tänä aikana hienoisia muutoksia on kokenut niin kokoonpano kuin musiikkityylikin. Johtuuko laulajan vaihtumisesta vai ei, mutta nyt aiemmin sivurooleissa olleet mureat death-jyräykset ja synkemmät sludge-murskaukset ovat hiipuneet entisestään. Eipä porukka silti mitään eeppisen heleää doomia ole tässä tekemässä, sillä lanaaminen on edelleen rouheaa ja raskasta.\nJos sävelet ovatkin raskaita, ovat soundit sävellysten tapaan ilmavia ja yksinkertaisia aivan kuten kitaristin pestiään laulajaksi laajentaneen Jussin ärrimurina. Näissä kaikissa on mukana miellyttävää pehmeyttä, joka onnistuu jännän minimalistisella tavalla korostamaan musiikin särmikkyyttä ja tuomaan siihen jopa mystistä leijuvaa tunnelmaa sävellysratkaisujen lisänä.\nVaikka lohduttomuus ja melankolia ovatkin alati musiikissa läsnä, ovat nämä tuntemukset ennemminkin tummuudessaan voimaannuttavia kuin täysin allensa jyrääviä. Varsinaiseen riehaantumiseen tarvittaisiin kuitenkin enemmän ja rohkeampia irtiottoja vaikka nyt liiaksi statistin rooliin jäävän OSOn luomista huminoista ja pörinöistä. Vaan tällaisenaankin Downfalls sopii vallan kelvollisesti pian saapuvan elonkorjuun soundtrackiksi.\nLähettänyt Heavy Cooking Club klo 10.11 Ei kommentteja:\nTunnisteet: Armory, Avenger, Curse Upon A Prayer, Gateway, Kaiser, Ward\nKun pitkän linjan ruotsalaiset skenehemmot (tuttuja mm. Merciless, Centinex, Dellamorte, Hypnosia jne. yhteyksistä) lyövät hynttyyt yhteen, sitä toivoisi lopputuloksen olevan edes jollain tavalla relevanttia. Mutta tälläkin kertaa keski-ikäistyneiden ukkojen hauskanpito ja vanhojen hyvien aikojen muistelu kaljansärpimisen ohessa Sodomin pauhatessa kokoontumisten taustalla tuntuu olleen tärkeämpää kuin itse musiikin teko.\nVengeancen kahdeksan black-thrash räkäisyä ovat kyllä kompakteja ja rivakoita, mutta jäsentensä kilometreillä moisia voi olettaa syntyvän hyvinkin rivakalla tahdilla ilman minkäänlaista pähkäilyä lähes improvisaatiopohjalta. Fiilispohjaista tykitystä voi toki aina peukuttaa verrattuna nykyajan ylenpalttiseen hienoksi ja hajuttomaksi hieromiseen, mutta ei tämäkään luomismetodi oletusarvoisesti sisällön puutteita täydennä.\nUutta suoleen kun vanha kuolee -sanonta tulee väkisinkin mieleen tätä herkkua nauttiessa. Onhan makkala hyvää luokaa etenkin näin kesäisin, mutta sen verta yhtä ja samaa OK grillimakkarapötköä tässä nyt tarjoillaan, että napakasta alle puolen tunnin mitasta huolimatta reilusti vähemmälläkin tulisi paremman puutteessa oikein hyvin toimeen.\nDark Arts of Sanguine Rituals\nTaitojen ja kunnianhimon kasvaessa monen thrash-pioneerin kolmas albumi oli lähes poikkeuksetta jollain lailla aiempia erilainen sekä haastava. Lähes poikkeuksetta ne olivat aina myös jonkinlaisia pettymyksiä, jotka eivät edes ajan myötä ole osoittautuneet olevansa sitä edellä. Siirtyminen poikamaisesta riehakkaasta kohkaamisesta kohti harkitumpaa ilmaisua on myös musiikissa omanlaisensa aikuistumisriitti, johon harvalla miehenalulla kuitenkaan on oikeasti heti ensiyrittämällä näkemystä ja rahkeita.\nTätä ikiaikaista juhlamenoa ei ilman moitteita läpäise jyväskyläläinen Inkvisitorkaan. Ammattilaisten avustuksella taltioidulla levyllä on lähdetty haastamaan itseä todenteolla aina neo-noir murhamysteerikonseptia myöten. On täysin ymmärrettävää, että tällaisessa viitekehyksessä musiikilla halutaan tukea tarinan kuljetusta, mutta Dark Arts of Sanguine Rituals kuulostaa silti enemmän sekavalta kuin tyylitellyn monipuoliselta.\nVuonna 2015 ilmestynyttä Doctrine of Damnationia kritisoin riffien ja kertosäkeiden napakkuuden ja rouheuden puutteesta. Samankaltaista kiivasta, modernia ja taidokasta mutta turhan liukasta ja sielutonta nypyttämistä tämäkin levy sisältää. Albumia kuunnellessa miettiikin koko ajan, onko kyseessä turhankin tarkasti harkittu kokonaisuus vaiko enemmän intuition pohjalta kasattu rässipläjäys. Toteutus jää joka tapauksessa puolitiehen joko taitojen tai vision tullessa liian aikaisin vastaan ja parempaan onnistumiseen olisi taas vaadittu vakaampaa tasapainoilua molempien luomismetodien välillä.\nEi levy mitään läpiturauttelua kuitenkaan ole, vaikka loppuun sijoitetun bonuskappaleen ”hauska” piilopäätös siihen suuntaan vahvasti viittaakin.\nUpper Class Twat Tapes/Mögähead\nMitä, vasta nytkö uutta Napalm Tedia? Julkaisutahti vaikuttaa pahasti hiipuvan, sillä männä vuonna erilaisia pikkujulkaisuja tuli arvioitua kolme kappaletta tasaisesti ripoteltuna pitkin vuotta ja nyt ollaan jo sentään kesäkuussa. Muutama muukin asia tuntuu muuttuneen, sillä vähän reilu parikymmentäminuuttinen Mouthful on pisin NT-julkaisu mitataan sitä sitten kokonaisuutena tai kappaleiden keskimääräisellä kestolla. Vanhassa vara parempi sanoisin.\nOululaistrion musiikki vaikuttaa vakavoituneen. Joko korvat ovat alkaneet puutua liiaksi yhtyeen musiikkiin tai sitten bändi on yksinkertaisesti vain aikuistunut. Poikamainen grindpunk-remellys on saanut väistyä taka-alalle ja selkeästi harkitumpi death metal -myllytys on ottanut johtajan roolin. Räime ja rääkynä -kombinaatio on kyllä aiempaa tymäkempää, mutta samalla myös varttuneempien tapaan tylsempää ja tyylilajilleen tyypillisempää.\nAikansa kutakin sanotaan. Napalm Ted tuntuu parhaimmillaan käyvän yhtyeenä läpi aikuistumisriittiä ja jospa jo seuraavan julkaisun kohdalla kuullaan, ovatko näkemys ja toteutus saavuttaneet nyt edellä olevaa kunnianhimoa. Toivottavasti tätä saadaan kuitenkin odotella ainakin ensi vuoden alkuun saakka, sillä hitaasti hyvä tulee -klisee tuntuu juuri tässä tapauksessa täysin osuvalta.\nBrittienveteraanien pehmoiseen setämiesheavyyn tuli edellisellä Legacy-albumilla ihastuttua aika lailla, eikä musiikkinsa ole pohjimmiltaan muuttunut kolmessa vuodessa juuri ollenkaan. Tunnelmaan tuntuu tosin hiipineen enemmän haikeutta, vaikka paikoittainen kappaleiden aurinkoisuus yhä edelleen lämmittääkin. Tämä pienehkö muutos on kuitenkin aistittavissa eikä hyvällä tavalla. Mikä aiemmin kuulosti letkeältä ja tarttuvalta, vaikuttaa nyt olevan jollain lailla hitusen laiskanpulskeampia ja tylsempiä.\nKertosäkeet ovat edelleen melko mallikkaasti kohdallaan ja korvia on turha edes yrittää höristää minkäänlaisten ikävien säröjen aistimiseksi, koska sellaisia ei yksinkertaisesti ole olemassa. Kuten genreen kuuluu, biisit soljuvat alusta loppuun miellyttävästi eikä kokonaisuuden kuunteleminen harmita piiruakaan. On kuitenkin mahdoton tehtävä yrittää analysoida tarkemmin, mitä Legacylla on sellaista, mikä Gravitylta taas uupuu. Ei auta, vaikka kuinka korvia sormella kaivelisi.\nUusia hyviä tai edes kelvollisia kesälevyjä julkaistaan kuitenkin sen verran vähän, että kyllä tämä vielä heinäkuussakin tulee moneen kertaan soimaan. Ja voihan olla niinkin, että kesän jäädessä muistoihin kaihoisan Gravityn vetovoima onkin voimakkaampaa alkusyksystä.\nKylläpä osaakin Radien myllertää jostain tuonpuoleisesta tummaa maaperää niin, että meinaa alkaa ihanasti ahdistamaan vaikka olisi millainen ilon ja onnen päivä päällänsä. Neljä tasaista vakoa kynnettynä mustalle vinyylille ovat vielä juuri sopivan mittaisia ja perinnetietoisesti asiansa osaavien artesaanien luomia, että Aleksis Kiven Ikävyys runon luontevaa istuvuutta Kaiken kato -kappaleessa ei voi kuin ihastella.\nSludge-genren ahdistavampaa laitaa kartoittava Syvyys kalvaakin parhaiten juuri em. avauksessa. Laulusuorituksista vastaavan Jyrin ääntely on niin piinattua ja raastavaa, että tunnelma latistuu miinukselle heti kättelyssä kuten pitääkin. Samalla kappale on myös julkaisun monimuotoisin ja väkevin, vaikka eroavaisuudet varsin nimellisiä ovatkin. Kuuloelimiä höristelemällä aiempien aikojen Neurosis-vaikutteita voi olla aistivinaan, mutta ei häiritsevissä määrin. Radienilla on omakin ilmeensä, vaikka tyylilajinsa rajoja se ei lähde venyttelemäänkään.\nJos reklaameissa haluttaisiin ottaa huomioon pieni valtavirran ulkopuolinen kohderyhmä, sopisi Radien vallan mainiosti tunnetun kahvimerkin mainoskasvoksi. Nautitaan vahvana, ilman maitoa ja sokeria.\nYhdeksän vuotta sitten tuli kritisoitua W.A.I.L.:in esikoisteosta lupaavaksi mutta pahasti raakilemaiseksi järkäleeksi, jonka suurin synti pahassa mielessä oli tökeröt sovitusratkaisut ja osin tylsähköt ideat. Vuosien varrella joko minä tai bändi on kokenut valaistumisen, mutta levysaagan kakkososalla em. ärsyttävät viat ovat korjautuneet kokonaan, vaikka ilmaisumuoto itsessään onkin pysynyt lähes muuttumattomana.\nKuin uhallaankin tunninmittainen albumi on jaettu ainoastaan kahteen entistäkin pidempään kappaleeseen. Näiden sisältö on jaettu erillisiin musiikillisesti hyvinkin erilaisiin osioihin, jotka eivät edelleenkään seuraa toisiaan loogisen jouhevasti, mutta jollain oudolla ja omintakeisella tavalla tajunnanvirtamainen ratkaisu on kokonaisuuden kannalta erityisen toimiva. Mustalla tunnelmalla synkistetty doom-raahustus on yhä alkukantaista ja elinvoimaista, joka pitää kuitenkin niin sisällään kuin ympärillään myös mm. viululla, kanteleella ja erilaisin kosketinsoittimin luotuja herkän kauniita pilkahduksia.\nKuten olettaa saattaa, nimihirviöalbumi on kaikkea muuta kuin helppo omaksua ja sisäistää. Tässä auttaa ehdottomasti kuitenkin tyylitelty kirjamallinen paketointi, jonka sisältämä paksuhko manuaali sanoituksineen on tervetullut opas yhtyeen syvyyksistä kumpuavaan syvälliseen ideologiaan.\nTunnisteet: Dreadful Fate, Inkvisitor, Napalm Ted, Praying Mantis, Radien, W.A.I.L.\nBrittiläistä heavy metalia ilman suurempia taukoja aina vuodesta -80 lähtien tahkonneelle Blitzkriegille on pakko nostaa jo pelkästä sinnikkäästä duunarimentaliteetista hattua. Suurempi menestys kun on yhtyettä aina kaihtanut ja tärkeimmät meriitit ovat edelleen A Time of Changes -debyytti vuodelta 1985 kokonaisuudessaan sekä Metallican lainaversio ko. levyltä löytyvästä yhtyeen nimikappaleesta.\nKonkareiden kymmenes albumi Judge Not ei tule statustaan hetkauttamaan suuntaan tai toiseen. Musiikilliset lähtökohdat ovat toki edelleen kiehtovia, mutta jähmeähköjen biisien pinnan alla tuntuu kytevän enemmän potentiaalia kuin mitä niistä lopulta on saatu revittyä irti. Brian Rossin ääni toimii yhä hyvin, mutta hänkin tuntuu silti jollain tapaa pidättelevän palkeitaan toisin kuin Satanissa, jonka 2010-luvun molemmat paluulevyt ovat olleet joka suhteessa pirun tanakoita.\n80-luvun puolivälissä junnuaikojen speed & thrash metal -huumassa nyrkkiä tuli puitua voimakkaasti erityisesti saksalaisten yhtyeiden tahtiin. Kasetille äänitetty Iron Angelin kakkoslevy Winds of War (1986) oli hyvin lyhyen aikaa kovinta ikinä, mutta jostain syystä tehosoittoon vauhtikiekko ei koskaan päätynyt ja mielikuvatkin materiaalin laadukkuudesta ovat hiipuneet vuosikymmenten aikana.\nYhtyeen hajottua lähes heti em. levyn jälkeen paluuta on yritetty pariinkin otteeseen saamatta kuitenkaan mitään merkittävää aikaiseksi julkaisurintamalla. Nyt ilmestyvä uran kolmas lätty Hellbound on sekin täysin mitäänsanomatonta setämiesläpsyttelyä, jossa korvaan tökkää ensin karmeat rumpusoundit ja heti perään kaikesta läpi paistava innottomuus ainoan alkuperäisjäsenen Dirk Schröderin tylsähköä ääntelyä myöten. Vauhdikkaassa Ministry of Metalissa on lähes ainoana kappaleena hhavaittavissa etäinen häivähdys vanhoista hyvistä ajoista, mutta vaikutelmaa voi korostaa tieto että se päättää koko kiekon.\nSpartan Warrior kuuluu sekin nuoruuteeni kasettiaikaan, jolloin levyjä tilattiin sokkona katalogeista pelkkien kehujen tai kansien perusteella ja joita sitten lainailtiin ja ääniteltiin kavereiden kanssa ristiin. Yhtyeen nimettömän kakkosalbumin (-84) ajattoman tyylikäs kansitaide on jäänyt paremmin mieleen kuin musiikkinsa, joka tuolloinkaan ei edustanut edes parhaimmillaan kuin keskiverto B-luokkaa. Ja kun kasetin A-puolelle tuli äänitettyä samana vuonna ilmestynyt, tuolloin rankinta ja yhä parasta A-luokkaa oleva Ride the Lightning, oli brittibändin taistelu hävitty jo ennen ensiveren vuodattamista.\nVaan eivätpä ole osanneet nämäkään sotaveteraanit vetäytyä lopullisesti eläkkeelle, alkuperäisestä ryhmästä on nykyään tosin jäljellä Wilkinsonit Neil ja Dave, joista ensin mainitun ase on kitara ja jälkimmäinen käyttää astalonaan mikkiä. Hell to Pay on seuraaja 2009 ilmestyneelle paluulevylle ja meno ei onneksi ole mitään pappamaista köpöttelyä, vaan orkesterin esittämä vanhakantainen heavy metal on kaikin puolin aivan jämäkkää. Tasapaksua ja harmaata se taas kylläkin on kuten elinvoimansa säilyttäneiden, mutta nuorempien kelkasta tippuneiden vaarien frisyyrit.\nVanhassa vara parempi kuin uudessa vanhassa.\nLost Pilgrims/Dissonant Society/Impure Muzik/S.K.O.D/Rämekuukkeli\nKolmen vuoden julkaisuhorroksesta herännyt Boar vaikuttaa olevan äreämpi kuin mitä edellisellä Venificae-albumillaan. Jos tuolloin hortoiltiin leppoisasti, mutta määrätietoisen raskain askelmin ympäri metsikköä, ollaan Poseidonilla jonkinlaisen metamorphoosin kautta muuntauduttu jonkinlaiseksi vesipedoksi, joka on kiinnostunut enemmän tummien vesien pohjamutien kuin vehreän maaperän mullan tonkimisesta.\nMuutos ei kuitenkaan ole lopulta mitenkään hirmuisen radikaali. Yhtyeen soitossa on edelleen letkeää groovea, mutta sitä vain räimitään hivenen suoremmin ja painavammin käsin kuin aiemmin. Kappaleiden psykedeelinen väripaletti on sekin samalla kaventunut ja tummentunut metsänvihreästä kohti metsästäjän ja merenvihreän seosta. Genreinä tämä tarkoittaa rennomman stoner rock -vaikutteiden jäämistä vähemmälle hypnoottisen kraut rock -jumituksen ja raskaamman sludge-runnomisen vallatessa puolestaan enemmän tilaa.\nHyvinhän tämäkin ajallisesti ilahduttavan kompaktisti toteutettu kappalekuusikko oululaisilta taittuu, vaikka mutrunaamaisempi ilmaisu ei aivan yhtä kiehtovaa olekaan kuin mitä aiempi vähemmän vakava ilmeily. Avauskappale Poseidonin käynnistämään lyhyen tykittävään huminaan päättyy myös koko levy Totally Out of This World -biisin myötä. Albumin kuunteleminen luuppina onkin hyvin luonnollinen ja varteenotettava vaihtoehto.\nKahden vuoden takainen uudelleenlämmittelyäänite Indiscreet 30 FM:n debyytistä on yksi parhaimmista lajissaan, joista muuten suurin osa on lähes täydellisen turhia muuten kuin että niiden myötä oikeudet musiikkiin palautuvat usein bändeille ilkeiden riistäjien kynsistä. Atomic Generationin perusteella britti-AOR:n veteraaneilla on kuitenkin edelleen annettavaa muutenkin kuin vanhoja muistelemalla, vaikka levy sisällöltään nojaakin toki vahvasti ajattomiin 80-luvun tunnelmiin.\nMikään yllätys ei ole, että kappaleet ovat kauttaaltaan niin pehmeitä, rentoja, rullaavia kuin tarttuviakin eli ammattimaisen tyylikästä ja puhdasoppista Amerikkaa ihan joka suhteessa. 11 viisusta löytyy niin menevämpää palaa, balladia kuin haikeampaa tunnelmointia, jollaista olisi kaivannut hivenen enemmänkin muistuttamaan saarivaltion harmaan sateisesta kelistä Kalifornian ikuisen auringonpaisteen sijaan. Albumin puolivälistä löytyvä Santana-henkinen Playing Tricks on Me torvisektioineen toimii vedenjakajana hyvin niin materiaalin kuin kokonaisuudenkin suhteen.\nVaikka sielu ja sydän olisivatkin läpimärkiä, viimeistään FM:n aurinkoisuus lämmittäisi hymyn kasvoille. 53 minuuttia makeilua vertautuu kuitenkin hieman kieltämättä Maraboun suklaalevyn kokonaan kerralla ahmimiseen. Palaakaan ei voi toiseen kertaan säästää, vaikka sokerin ja rasvan muodostama ällöttävä limaa nostattava kerros tuntuu kurkussa saakka. Niin AOR kuin sokerihumala vaativat oman päivänsä.\n80-luvulla aina albumia myöten itsensä Metal Queeniksi kruunannut kanadalaislaulujatar Lee Aaronin levytystahti alkoi hiipua 90-luvun loppupuolella mielenkiinnon siirtyessä hard rockista enemmän kohti bluesin, jazzin ja popin esittämistä. Sweden Rockissa vuonna 2011 tehty erikoiskeikka taisi kuitenkin elvyttää hiipuneen rokkikipinän pienimuotoisiin liekkeihin saakka, sillä vuoden 2016 Fire And Gasoline -paluukiekko rokin pariin saa nyt seuraajansa.\nDiamond Baby Bluesilta on turha odottaa puhdasveristä paluuta 80-luvulle. Kyllähän levyltä toki Amerikan mallista kepeästi rullaavaa aikuisraskasrockiakin löytyy, mutta nimensä mukaisesti myös bluesahtavampaa ja popimpaa materiaalia aivan kuten osittaisen aikalaisensa Rick Springfieldin uutuuslevyltä, joka tuli arvosteltua parin numeroa sitten. Kokonaisuutena levy kuitenkin herättää kysymyksiä, vaikka muodollisesti pätevä kaikin puolin onkin. Kahdestatoista kappaleesta kun peräti seitsemän on nimittäin lainaversioita.\n55 vuotiaan Lee Aaronin ääni on edelleen hyvässä iskussa, josta parhaimpana esimerkkinä yllättävänkin hieno tulkinta Deep Purple -klassikosta Mistreated. Coveroinnin kohteita ovat mm. myös niin Janet Jackson kuin Willie Dixonkin ja karkeasti voisikin sanoa, että näissä boogie ja blues -vaikutteet ovat selkeämmin esillä kuin itse sävelletyissä biiseissä. Paletti voi vaikuttaa paperilla sekavalta, mutta levyltä aistittuna kokonaisuus on yllättävänkin eheä.\nAlbumia tekee mieli kuvailla positiivisella adjektiivikolmikolla ammattimainen, hyväntuulinen ja miellyttävä, mutta silti se jättää harmittoman ja neutraalin maun korviin. Diamond Baby Blues onkin levy, jonka voi laittaa soimaan koska tahansa silloin kun muuta kuunneltavaa ei keksi, mutta vuoden parhaimmat listalle sillä ei ole asiaa.\nThe Adept MC\nEnnen tätä uusinta EP:tä loppuvuodesta 2015 julkaistu, niin kestoltaan kuin musiikiltaan, järkälemäinen Titan oli muodoltaan sellaista, ettei se juurikaan tarjonnut kiinnekohtia. Musiikki vyöryi hitaasti ja vastustamattomasti ohitse eikä perään voinut kuin jäädä vilkuttamaan. The Adeptilla moni asia on toisin ja tätä myötä myös paremmin, vaikka mistään radikalisoitumisesta ei olekaan kyse.\nTamperelaisten sludgen ja doomin sekainen murjonta tapahtuu edelleen tutun raskaalla työmiehen kädellä ilman turhia kikkailuja. Tällä kertaa sekaan on vain ilmaantunut hyvä annos kieroutunutta groovea, joka maalaa lopputuloksesta rasvaisemman kuuloista kaikessa limaisuudessaan. Annoskoko on nyt myös aiempaa paremmin kohdallaan, sillä kolme 8-10 minuutin välikköön ruhjottua biisiä täyttävät juuri sopivasti ilman nukuttavaa ähkyä.\nBandcamp-versioon verrattuna kasettijulkaisu sisältää selkeästi enemmän usvaista muhjua, joka hieman yllättäenkin pyöristää hivenen verran liikaa kappaleiden iskevyyttä. Tämä on kuitenkin hyvin pitkälti puhdas makuasia aivan kuin sekin, kokeeko Murder Hollowin ylipäätään ruispalojen kaltaisena aina vuodesta toiseen toimivana vain pelkästään tylsän arkipäiväisenä aamupalana.\nSinister Totem MC\nShaman Ritualiin ja sen esikoiseen liittyy annos mystiikkaa, sillä juuri mitään informaatiota kummastakaan ei ole saatavilla edes Internetistä. Julkaisu on sekin tapahtunut jo pitkälti viime vuoden puolella digin ja CD-R:n lisäksi myös muinaisena C-kasettina niin bändin itsensä kuin kahden eri pikkulafkan toimesta. Vaan eipähän black metalissakaan ole parasta ennen päiväystä ja onhan nauha nykyisenä vinyylin syrjäyttäneenä trendiformaattina monelle taas ajankohtainen.\nMusiikilta on turha olettaa minkäänlaisia hömpötyksiä hypnoottisista riittimeiningeistä messuamisiin, vaikka nimien perusteella näin voisikin olettaa. Kokoonpanon mustametalli on sen sijaan sopivalla tavalla raakaa mutta silti melodista ja vaihtelevaa aina nopeammasta tykityksestä keskitempoiseen kylmempään tunnelmointiin. Pisimmilläänkin kappaleet ohittavat vaivattomasti ja tyylikkäästi yli viiden- ja jopa kuuden minuutin rajapyykit albumin kokonaismitan jäädessä kuitenkin maltilliseen ja juuri sopivaan reiluun puoleen tuntiin.\nShaman Ritualin vahvuus on sen kyvyssä saavuttaa ja ylläpitää intensiteettiä sekä kuulostaa oikealla tavalla uhkaavalta. Em. ominaisuudet ovat toki genren kulmakiviä, mutta aika harvoin niitä silti on aistittavissa. Sinisterin Totemin perusteella Jyväskylän poppamiehet eivät selvästikään esitä mitään halpoja silmänkääntötemppuja, vaan ovat aidolla asialla, josta voi jo seuraavalla julkaisulla kasvaa jotain vieläkin merkittävämpää.\nLähettänyt Heavy Cooking Club klo 10.15 Ei kommentteja:\nTunnisteet: Blitzkrieg, Boar, FM, Iron Angel, Lee Aaron, Murder Hollow, Shaman Ritual, Spartan Warrior\nKun Desolate Shrinen kaikista instrumenteista vastaava LL yhdistää luovuutensa Dark Buddha Risingin uskomattoman murea- ja moniäänisen Marko Neumanin kanssa, on jälki jopa jylhempää kuin mitä pääbändiensä kombinaatiolta voi edes kuvitella. Edellä mainittujen musiikista Convocationissa tuttua on tummanpuhuvan uhkaava mutta silti harras tunnelma, joka vyöryy vastustamattomalla voimalla päälle ja hukuttaa kaikessa rauhassa valtameriaaltojen tavoin.\nGenrellisesti kaksikon musiikki on selkeää death-doomia, jonka ilmeisimpiä esikuvia on 80-90-lukujen taitteessa EP:n ja albumin julkaissut australialainen edelläkävijä Disembowelment. Scars Across on sekin kaikin puolin massiivinen teos, joka tuntuu kumpuavan jostain toismaailmallisesta lähteestä. Vaikka levyn ilmapiiri onkin pääasiallisesti lohduttoman painostavaa ja lyijynraskasta, leijuu taustalla eteerisesti myös hetkittäisiä melankoliaa tihkuvia toivonpilkahduksia, jotka on luotu vähäeleisen taitavasti koskettimin, puhtain lauluosuuksin tai kitaramelodioin.\nScars Acrossista ei voi erottaa neljää yksilöä, vaan se on näiden muodostama lumoavan tiivis kokonaisuus. Nauttiakseen täysin rinnoin levystä onkin osattava nähdä kauneutta rumuudessa ja tuntea halua syleillä epätoivoa vähintäänkin 50 minuutin ajan. Tällaisella musiikilla on kyky parantaa jo olemassa olevia arpia.\nThe Big H: The Hellanbach Anthology\nBrittilafka Dissonance jatkaa uusintajulkaisun sarjaansa, jossa arkistoista on kaivettu esiin aikoja sitten vaikuttaneita merkittäviä yhtyeitä ja näiden julkaisuja, joista osa on vielä niputettu järeämmiksi useamman levyn sisältäviksi diskografiaseteiksi. Osassa näistä julkaistuista merkittävyys on hyvin pitkälti pelkästään kokijasta kiinni ja 70-luvun lopusta 80-luvun puoliväliin vaikuttaneet brittihevibändi Hellanbachin antologia on juuri tällainen julkaisu. Etenkin kun se on jo kertaalleen julkaistu vuonna 2002, eri lafkan toimesta tosin.\nHellanbach on soundillisesti hyvin tyypillinen tuon ajan NWOBHM-genren edustaja, joskin lähempänä heavy rockia kuin metallia. Tuplalevyä kuunnellessa bändin musiikillinen agenda tulee hyvin selväksi, löytyyhän silti koko yhtyeen tuotanto aina ensimmäisestä EP:stä splittibiisin kautta kahteen vuosina -83 ja -84 julkaistuun täyspitkään. Näitä läpikäydessä käy selväksi hyvin pian myös se, miksi yhtye on jäänyt koko lailla unholaan pois lukien genrefriikit. Muutamaa selkeää hutia lukuun ottamatta tasalaatuisen mukiinmeneviä kappaleensa kyllä ovat, mutta siihenpä se sitten pitkälti jääkin.\nMelkoisen samankaltaisissa biiseissä on kyllä ihan kelpo draivi, josta ennen oli paremmin -tyyppisesti ajatellessa on nasta digata aivan kuten yleisesti tuon ajan ihastuttavan välittömästä ja varovaista kapinaa henkivästä raskaamman musiikin ilmaisutavasta. Jos ennen uskottiin Elton Johnin Saturday Nights Alright for Fighting -viisuun jopa niin paljon, että Hellanbachkin päätyi sitä coveroimaan, kuvaa Born to Be Wild paitsi himassa -lausuma nykyisyyttä ja musiikkiaan paremmin.\nArs Moriendi MC\nKun 80-90-lukujen taitteessa kalmankatkuisesta musiikista aiemmin innostuneet juniorit alkoivat kokea aikuistumisen myötä vastoinkäymisiä elämässään, tippuivat tempot kiinnostuksen rajumpaan metallimurjomiseen säilyessä entisellään. Syntyi genre doom-death metal, jota perinteisempään hidasteluun ja synkisteltyyn jo paljon aiemmin mieltyneet puritaanit eivät tänä päivänäkään pidä juuri minään. Yhtyeitä, demoja ja albumeita putkahteli lyhyessä ajassa tiuhaan tahtiin, mutta vain harva lopulta selvisi edes 2000-luvulle saakka ainakaan muuttamatta radikaalisti ilmaisuaan.\nBelgialaisen Iterun debyytti voisi hyvinkin olla peräisin reilun 20 vuoden takaa, sillä niin tiukasti sen juuret ovat genren mustassa ja kylmässä mullassa. Toisin kuin musiikkinsa, ura on alkanut vauhdilla, sillä vasta viime vuonna perustettu poppoo on saanut kasetilleen julkaisijan vuosien horroksesta heränneen Regainin alalafkasta Helter Skelteristä. Vaikka kyse onkin suhteellisen pienipainoksisesta UG-tuotoksesta, joka on jopa ehditty myydä loppuun, kuulostaa Ars Moriendi hippusen turhan hätäisesti kasatulta raakileelta mitä sen neljään jyhkeän mittaisiin kappaleisiin tulee.\nBändin ilmaisussa ei sinällään ole mitään vikaa, sillä on juuri oikeanlaiset elementit käytössään aina jylhästä murinasta tummaa melankoliaa valuvaan tunnelmaan ja painaviin riffeihin unohtamatta pientä flirttailua death metalin kanssa. Käytetyt sovitusratkaisut ovat kuitenkin yksinkertaisia ja osin jopa kömpelöitä eikä niistä saada kasattua kaikista tärkeintä eli megatonnin painoisia musertavia teoksia, joiden alle haluaisi heittäytyä pakoon pahasta maailmasta. Ammattimaisille mielensä pahoittajille tämä ehkä saattaisikin riittää, mutta patologisempien tapausten maailmantuskaa kannattelevilta harteilta musiikki valuu turhan helposti alas maahan.\nSurm Tappis Ära\nTietämykseni veljeskansamme Viron musiikkiskenestä on melkoisen olematon, vaikka esimerkiksi vuonna -89 julkaistu J.M.K.E.:n debyytti Külmale Maale on edelleen yksi kaikkien aikojen kovimmista punk-levytyksistä. Hyvinkin samassa genressä musisoi myös Kurjam, joka sekin on aloittanut toimintansa jo yli 20 vuotta sitten, mutta josta aiempia kuulohavaintoja ei ole.\nSurm Tappis Ärasta löytyy yhteneväisyyksiä em. maanmieheensä muutenkin kuin vain kielellisesti, sillä kummankaan musiikillista ilmaisua ei ole rajoitettu turhan ahtaalla genrekarsinalla. Suomessa läheisin vertailukohde onkin samalla tavalla ennakkoluulottomasti punkkia mätkivä Yleislakko, johon Kurjamia voinee vertailla myös sanoituksellisesti, vaikka viroa en ymmärräkään. Erinäisiin epäkohtiin kantaaottavat teemat kun puskevat kielimuurin läpi ja asennekin on aistittavissa myös pelkästä musiikista.\nVirolaisten punk rockissa on samaa ilkikurisuutta kuin turkulaistenkin ja samalla sitä myös vaivaa osittain sama turha kireys ja taantuneisuus kuin vuosi sitten ilmestynyttä Hyvästi kauniit poutapäivät -albumia. Riehakkaimmillaan Kurjam on sekä omalaatuista että riemastuttavaa kuten Keskerakonna uus hümn, 1227, Surm tappis ära tai Kübermunk -biiseissä, joista saisikin ihan nasevan seiskan. Tällaisenaan minialbumimittainen kappalekymmenikkö tuntuu kuitenkin tylsällä tavalla pidemmältä kuin mitä se oikeasti onkaan.\nOratorivmin fransmannien voi sanoa verhoutuneen mystisyyden viittaan, vaikka pakollinen joskin perin minimalistinen nettipresenssi yhtyeellä onkin olemassa. Ensidemolleen se on kuitenkin saanut virallisen julkaisun Helter Skelterin kautta ja näin herran sanaa saadaan levitetyksi 100 kappaleen kasettipainoksella.\nYhtyeen kiivastempoinen ja tunnustuksellinen black metal viittaa musiikillisesti lähinnä Ruotsin suuntaan, vaikka maltillisesti esiin tulevaa julistuksellisuutta voikin etäisesti kokea ranskalaiseksi ilmaisutavaksi. Demon päättävää lyhyehköä nimikkoinstrumentaalia lukuun ottamatta kolmella varsinaisella kappaleella on mittaa keskimääräistä enemmän. Vaikka biiseihin on sovitettukin tyylillä ilmeikkyyttä kasvattavia hitaampia osuuksia, jo minuutinkin karsiminen jokaisen pituudesta olisi tehnyt kokonaisuudesta entistä tehokkaampaa.\nCredo on luojiensa evankeliumin avauslukuna hyvä joskaan sitä kuunnellessa hurmoshenki ei kehoa ja mieltä valtaakaan.\nLähettänyt Heavy Cooking Club klo 8.15 Ei kommentteja:\nTunnisteet: Convocation, Hellanbach, Iteru, Kurjam, Oratorivm\nJos kuvittelet, että Svea-mammanpoikia ei koskaan ole edes kenkuttanut ja että maan musiikkitarjonta on siksi pelkkää iloluonteista Abbaa ja Sabatonia, niin Anti Cimexin koko diskografian livelätyt pois lukien kattava kolmen CD:n boksi osoittaa käsityksesi vääräksi. Samalla se on myös erinomainen johdanto crust/d-beat maailmaan, joka näin yli 30 vuotta myöhemminkin kuulostaa edelleen sekä ajankohtaiselta sanoituksellisesti että armottomalta musiikillisesti.\nEnsimmäisellä EP:llään Anarkist Attack vuodelta 1982 Anti Cimex köpöttelee vielä neljä biisiä perinteisemmän hardcoren hengessä, jossa siinäkin toki piilee jo oma äkäinen viehätyksensä. Vuotta myöhemmin ilmestyneellä Raped Ass EP:llä aggressiotasot ovat vähintäänkin triplaantuneet joka suhteessa ja samaa menoa jatkettiin myös Victims of a Bomb Raid EP:llä (-84). Nämä kaksi pienjulkaisua ovatkin kaikessa repivyydessään aina soundeja myöten niin räävittömiä, vihaisia ja ytimekkäitä vetäisyjä, ettei yhä edelleenkään moni yrittäjä ole päässyt lähellekään niiden vimmaisuutta.\nVuonna 1986 tulleella nimettömällä minialbumillaan, jota joissain yhteyksissä on kutsuttu myös Criminal Trap -nimellä, bändi on siivonnut hitusen soundiaan ja mukaan on hiipinyt enemmän vaikutteita metallin puolelta hieman D-beat legenda Dischargen malliin. Biisit ovatkin aiempaan verrattuna jämäkämpiä, mutta samalla ilmaisusta on osittain kadonnut niin omaa ilmettä kuin raivoakin. Vaan onhan tuossa toki varaakin ja lopputulos on silti edelleen melko tykki.\nKakkos-CD:n täyttävän esikoisalbuminsa Absolut Country of Sweden yhtye julkaisi vuonna -90 ja tätä ennen se oli jo ehtinyt hajotakin muutamaksi vuodeksi. Tällä ja CD:llä numero kolme löytyvältä seuraajalla Scandinavian Jawbreaker (-93) jatkettiin pitkälti edellisen minin esittelemällä vahvasti metallisen hardcoren linjoilla D-beat-paukutuksen kadotessa entistäkin kauemmaksi taka-alalle. Vaikka molemmat sittemmin moneen kertaan uudelleenjulkaistuista albumeista tuntuvat nauttivan arvostusta, eivät ne silti lajinsa kovimpia merkkipaaluja ole. Molempia vaivaa niin monen muun tuon ajan levyn tavoin kokonaisuutta latistava tasapaksuus, mutta jälkimmäisen miehisempi ja monipuolisempi ote miellyttää hivenen enemmän korvia.\nAnti Cimexillä on ollut suuri merkitys koko genrelle ja nyt julkaistava boksi opastaa hyvin niin vasta-alkajia kuin verestää skeneveteraanien muistojakin. Ja vaikka bändi hajosikin pian kakkoslevynsä jälkeen, oli osalla miehistöstä vielä annettavaa niin Driller Killerissä kuin Wolfpackissa.\nTällä Fosforosin kakkos-EP:llä on ikää jo vuoden verran, vaan harvemmin noissa underground-piireissä niin täysillä promootioon satsataan, että ennakkohypeä yritettäisiin maksimoida. Ja kun pikkumusta pyörii vielä 33:lla eikä biiseissäkään hirmu hätä ole, niin parempi myöhään kun ei silloinkaan. Parasta ennen päivämäärääkään ei kansista löydy edes suurennuslasilla tihrustamalla.\nYhtye runnoo pikkupyörykälla kuusi biisiä rujon mureaa death metalia, joiden taustalla kaikuu vahva punk-henkinen tatsi. Osin tämän huomaa lyhyehköistä kestoista, sillä kaikki olennainen on sanottu reilussa minuutissa ja kattavimmillaankin alle kolmessa. Selkeimmin tämä kuitenkin kuulee pääasiallisesti keskitempoisen synkässä ja rumassa jyystämisessä, joka löyhkää Hellhammerin ja Amebixin kaltaisten yhtyeiden nihilistiselle ja iskevälle ilmaisulle.\nD.E.M.I.S.E. ei houkuttele millään muotoa luokseen, vaan pikemminkin tyrkkii pois ollen vaikeasti tavoiteltavuudessaan oikeassa mielentilassa hyvinkin kiehtovaa ja voimaannuttavaa. Toimivampi formaatti kokemukselle on kuitenkin todennäköisemmin keikka kuin levy.\nRuisleipä- ja maksalaatikkovertaus tuli käytettyä jo syksyllä 2016 julkaistun Holy Lifen ensimmäisen EP:n kohdalla eikä mikään ole tänä aikana juurikaan muuttunut. Hyvin tehdyistä perusasioita kun on aina mukava nauttia huolimatta siitä, mikä päivän maku sattuukaan olemaan ja todelliset elämykset tulevat usein pienistä ja arkisista asioista.\nLahden aikuisten karvanaamojen musiikki on edelleenkin vallan tymäkkää myös soundeiltaan, mutta jos esikoisella pieni ongelma oli samasta halosta veistetty materiaali, on halkaisukirves nyt vaihtunut veistämisessä käytettävään malliin. Käytännössä tämä tarkoittaa sitä, että yleismeno on joka tasolla lunkimpaa ja tyylillisesti pelkän raskaan runnomisen sijasta Holy Life haluaa ja osaa rokata myös aiempaa laveammalla skaalalla tekemättä kuitenkaan minkäänlaisia radikaaleja irtiottoja.\nIntro: Hobo Sapiens käynnistää reilun puolituntisen lähes rennosti rullaavaan stoner rockin hengessä, kun Hail Selfissä hidastetaan taas tutumpaan lanausvauhtiin. The House of Nebulalla vauhti kiihtyy kuin Matilla ja Tepolla konsanaan, mutta kyntöasetukset pysyvät silti edelleen päällä. The Beyonderissa päätä kohotetaan rauhallisessa tahdissa kohti värillisempiä sfäärejä Lifestyle Indianin palauttaessa kuuntelijan takaisin maan kamaralle lämminhenkisen letkeällä rokkimurjomisellaan. Abyssinian Sunsetin pahaenteisellä jauhamisella on rutkasti mittaa, mutta tehokeinoiksi valikoidut hypnoottisuus ja verkkainen painonkasvu on päätöksenä onnistunut.\nI.O.B.W.:llä Holy Life parantaa tekemisiään kuin sika juoksuaan ja kansallisella tasolla se alkaakin olla jo melko varteenotettava tulokas. Mutta jos intoa ja luovuutta riittää, alkaa pidempikin taival taittumaan vaikka sitten hitaasti mutta varmasti laahustamalla.\nSuomalaisen black metalin arvostus aina eri maailmankolkkia myöten on helppo ymmärtää, koska se on tinkimättömyydessäänkin laadukasta. Tähän rintamaan on tunkeutumassa myös Mimorium ensimmäisellä albumillaan, ja sen verran tymäkkää on jo tässä vaiheessa rynnistys, että suunta on selkeästi sekä eteen- että ylöspäin.\nIncipit Chaos on eheä kokonaisuus. Sen perusteet ovat pitkälti 90-lukulaisessa länsinaapurimme tutuksi tekemässä black metalissa, joka on pääosin hyvinkin nopeatempoista ja melodista, mutta silti konstailematonta ja sopivan karskia ilman sokerihumalaan päätymisen mahdollisuutta. Levyn teon aikana vielä kaksikkona toimineen kokoonpanon kaikista instrumenteista, sävellyksistä ja vielä miksauksestakin vastanneen Lord Mimoriumin näkemystä ja urakkaa on kiitettävä: vaikka rakennuspalikat ovat mallia Duplo, on lopputulos yksinkertaisuudessaan kaikkea muuta kuin lapsellisen kömpelö ja mitäänsanomaton.\nDebyytiksi albumi onkin hyvä ja helposti toistoja vielä myöhemminkin keräävää kuunneltavaa. Juuri nyt se silti keikkuu juuri sellaisen rajapyykin päällä, joka erottaa harmaan massan ja mustan liekin toisistaan. Aika ja tulevat julkaisut näyttävät jääkö se kellumaan muiden joukkoon vai nouseeko näiden ylle nykyistä kirkkaampana roihuna.\nEntinen sekä pop-maailmasta että TV:stä tuttu nuorisoikoni Rick Springfield on vanhoilla päivillään ollut todella aktiivinen kummallakin saralla. Jos siloposkinen ja kaunis nuori poika -look onkin taakse jäänyttä elämää, kuuluu ja näkyy ikä pelkästään positiivisesti kasvaneena karismana. Vaikka aiemmin Riku onkin tehnyt lähinnä kirkasotsaisen tarttuvaa voimapop-rockia, ei siirtyminen uran 20. levyllä bluesahtavan ilmaisun pariin tunnu millään muotoa radikaalilta.\nThe Snake King on kaikin puolin mallikkaasti toteutettua ja puleerattua easy listeningia, joka siirtyilee saumattomasti kepeästä blues rockista poppiin ja takaisin. Tässä ilmaisussa piilee metka ristiriita. Kappaleet ovat musiikillisesti lähes vastustamattomia kaikessa kaihoisassa hyväntuulisuudessaan, mutta silti niihin kaipaisi syvempää tunnelatausta, jonka samankaltaisessa americana-tyylilajissaan Bruce Springsteen osaa taas mestarillisesti luoda. Vertauskohtia Bruceen löytyy myös sanoituksista, joissa Rick kertoo niin ikään kunnon reissumiehen tavoin kiehtovia ja monin osin vahvasti uskonnollissävytteisiä pieniä tarinoita, joista ei aina huumoriakaan puutu.\nLevyn ainut vähäisissäkään määrin sieppaava tekijä on sen lähes tunnin mittainen kesto, josta tyylillisesti muiden tasolla oleva päätöseepos Orpheus in the Underworld nappaa 10 minuuttia ja perään liitetty piilobiisi vielä toiset neljä. Muutoin The Snake King on lähes täydellisen kivaa taustakuuntelumusiikkia, joka ei vaadi juuri minkäänlaista keskittymistä, mutta joka kuitenkaan ei ole tyhjänpäiväisen ärsyttävää.\nMonen vähänkään tiukemman rokkibändin musiikkia väitetään perin heppoisesti turboahdetuksi, sillä Zeken remmiahdettuun rock-punkiin verrattuna lähes kaikki näistä yrittäjistä jäisivät jo lähtöviivalle haistelemaan pakokaasuja. Yli vuosikymmenen kestäneen levytystauonkin jälkeen asia käy heti täysin selväksi avauskappaleesta All the Way lähtien. Ja kun loputkin 14 kappaletta paiskotaan samalla tappiinsa saakka kiristetyllä intensiteetillä reiluun 20 minuuttiin, on kokemus kerrassaan henkeäsalpaavan riemukas.\nHellbenderillä Zeken herrat osoittavat lähes ilmiömäisen kykynsä tehdä todella ytimekkäitä, keskimäärin vain reilun minuutin mittaisia vauhdikkaita rokkirepäisyjä. Vahvan rosoisella punk-tatsilla varustetuissa ralleissa ei ole mitään ylimääräistä, mutta silti kaikki tarpeellinen aina nasevia kitarasooloja ja väkisinkin tarttuvia simppeleitä kertosäkeitä myöten. Jälki onkin niin hyväntuulisen riehakasta, että kuuntelukerta toisensa jälkeen rokin kuolemaan lähes uskova, kyyninen ja tukevampikin kaveri haluaa laittaa paikat paskaksi ja palamaan typerän virnistyksen kera.\nAiemmista Zeke-julkaisuista on vain vähäisiä kuulohavaintoja, mutta Hellbenderin perusteella Dirty Sanchezista (2000) on kuulemma ainakin syytä ottaa koppi.\nLähettänyt Heavy Cooking Club klo 8.41 Ei kommentteja:\nTunnisteet: Anti Cimex, Fosforos, Holy Life, Mimorium, Rick Springfield, Zeke\nIn the Cremation Ground MC\nDuona operoiva Cynabare Urne ei ole lähtenyt suurella äänellä vöyhöttämään tekemisistään oikein missään eikä suurempaa kiirettäkään tunnu olevan julkaisujen kanssa. Ensimmäiseen kahden biisin julkaisuun meni perustamisesta reilu vuosi ja nyt puolitoista vuotta myöhemmin julkaistaan seuraavat neljä kappaletta. Hitaasti hyvä tulee -mentaliteetti kuuluu myös musiikissa positiivisesti, sillä tymäkkä kokonaisuus on valmista vanhakantaista death metal -vyörytystä, johon osaltaan on taatusti myös vaikuttanut jäsenistön Koskela-Köykkä pitkä aiempi kokemus lukuisissa eri kokoonpanoissa.\nJos kaksikon historia kuuluu musiikin laadussa, huomaa sen myös itse sävellyksistä. Vaikka biisien pohjavire lepääkin tanakasti death metalin varassa, on mukana reilu kourallinen vaikutteita myös hitaammasta, doomiin pohjautuvasta laahauksesta muistuttaen osittain jopa Necros Christosia. Kun nämä kaksi tyylilajia naitetaan keskenään ja ympätään mukaan hyvinkin tummanpuhuvaa tunnelmaa, saadaan kappaleista uhkaavanoloisia ilman että tätä olisi haettu massiivisen brutaaliuden kautta soundeissa, riffeissä tai rumputykityksessä.\nJuuri omanlaisensa konstailemattomuus tekee Cynabare Urnesta niin tehokasta tuotantoa myöten. EP on todella kuivasoundinen sekä selkeä ja samaa voi sanoa myös jokaisesta eri instrumentista aina repiviä murinoita myöten. In the Cremation Ground onkin kuin karkeaa santapaperia, joka ei kuitenkaan raasta korvakäytäviä verille, mutta vie korvakarvat mukanaan tunkeutuessaan kohti oikeaa aivopuoliskoa.\nPienoisella tarttuvuuden lisäämisellä tai henkimaailman asioiden mukaantulolla lopputulos olisi taatusti vieläkin vaikuttavampaa.\nHeavy metalin sanotaan olevan miehistä musiikkia ja Highriderin debyyttiä kuunnellessa tähän näkemykseen on helppo yhtyä. Ei siksi, etteikö naiset osaisi, saisi tai voisi soittaa päälle käyvää metallia, vaan siksi, että ilmaisunsa tihkuisi muunlaisia hormoneita ja tunteita kuin testosteronia ja aggressiivisuutta.\nVaan kyllä mieskin voi olla tunteva olio ja tätä puolta tuodaan esille myös yhtyeen vauhdilla rullaavassa punkahtavassa huutohevissä niin teksteissä kuin oudon kiehtovalla tavalla kappaleisiin ympätyissä kosketinujelluksissakin. Raiskaajan verinen loppu uhrin värkin toimesta, ihmissusien tunne-elämä ja kritiikki työnteon ja kulutuksen suhteesta ovat vain kolme viidestä hieman hämmentävästäkin aiheesta, joita biiseissä käsitellään.\nOmintakeisesta, hyvin toteutetusta ja viihdyttävästä sisällöstään huolimatta Roll for Initiative kuulostaa silti hieman liikaa yhdeltä möykyltä, vaikka särmää ja eri kulmia siitä löytyykin oman karsinansa sisältä. Albumi onkin mukavaa kuuntelumusiikkia, jolle kuitenkin löytyy liian harvoin oikea paikka ja aika.\nChiliad Rite LP\nDeath Shrine Offerings\nNäin kolmatta Horizon of the Mute -julkaisua alle kahden vuoden sisään kritisoivana voi todeta, että vaikka aluksi ihastuttanutta shokkivaikutusta ei enää voikaan kokea, alkaa vasta nyt Jani Koskelan toteuttama ja esittämä yksinäinen musiikillinen visio avautua vielä paremmin. Osaltaan tämä johtuu aiempaa ilmavammista soundeista ja sävellyksistä ilman että musertavan raskaasta kokonaisuudesta olisi kadonnut painoa leiviskääkään. Tyylikkäästi pakatulla formaatilla saattaa toki olla oma merkittäväkin osansa tässä kokemuksessa, sillä vertailut digiversioihin ovat jääneet tekemättä.\nMinkäänlaisia radikaaleja muutoksia ei hevin ole kuultavissa, sillä neljän yksilön raahustus on edelleen perin matelevaa ja monotonisen kiehtovaa, jos hautajaismarsseista ylipäätään pitää. Kun päälle lausutaan vielä raastavan möreällä äänellä lyriikkaa ja jyräytetään raskaalla kädellä ilmoille verkkaisesti simppeleitä pörinäriffejä, esittäjänsä puheet drone- ja industrial-vaikutteista ovat ymmärrettäviä ilman tyypillisiä koneilla toteutettuja junttausrytmiikoita.\nPelkkä edellä mainitun kaltainen vyöryvä murjonta ei sinällään olisi kovinkaan kiinnostavaa, mutta tätä sävyttävät eri instrumenteilla muodostetut minimalistiset melodiat ja efektit ovat juuri sitä sormisuolaa, millä sopan saa vasta oikeasti maistumaan. Nyt näiden mausteiden merkitys kappaleissa onkin entistä suurempi, sillä entiseen verrattuna ne kuulostavat sekä selkeimmiltä että yksinkertaisemmilta ja tätä kautta myös tehokkaammilta kokonaisuuden kannalta. Haittaa ei ole myös siitäkään, että nyt ne tuntuvat tarjoavan myös sopivasti enemmän helpompaa kosketuspintaa aiemman sisäänpäinkääntyneisyyden sijasta.\nChiliad Riten julistuksessa ei edes puolustuksen loppupuheenvuoro tule pelastamaan, vaan syyllisyys on parasta tunnustaa heti kättelyssä ja antautua suosiolla Horizon of the Muten tuomittavaksi.\nLähettänyt Heavy Cooking Club klo 8.10 Ei kommentteja:\nTunnisteet: Cynabare Urne, Highrider, Horizon of the Mute\nGarden of Worm/The Wandering Midget\nPysähtyessä kuuntelemaan ja samalla miettimään kahden kotimaisen doom metal -kategoriaan lokeroitavan bändin yhteisjulkaisua seiskatuumaisena pään täyttää ajatus, että eihän tällaisessa ole niin yhtikäs mitään järkeä. Kun nykyajan höttöpoppia tuutataan jälleen yksittäisinä kappaleina albumeiden sijasta digisfäärit täyteen, on entistä vaikeampaa sulattaa samaa, joskaan julkaisupolitiikkana ei mitenkään uutta toimintaa myös metallin saralle. Etenkin kun kyseessä on aikaa ja keskittymistä vaativa metallin alagenre, joka itsellä mieltyy hyvin vahvasti suurien kokonaisuuksien musiikiksi.\nGarden of Wormin doomia progesävyillä täydentävän musiikin ongelma on usein ollut lopputuloksen jääminen haahuilemaan hieman päämäärättömästi jonkinlaiseen itseluomaansa limboon. Kummastakaan genrestä bändi ei ole saanut ammennettua irti riittävästi niiden parhaimpia puolia ajattomuudesta, mystiikasta ja verkkaisen raskaasta poljennosta, mutta näiden elementtien osalta tasapainoisessa Whirls-kappaleessa kolmikko onnistuu ilahduttavan hyvin. Harmi vain, että loppu tulee turhan töksähtäen aivan kuin formaatin fyysiset rajoitukset keston suhteen olisivat katkaisseet säveltäjien kädet.\nLähestulkoon puhdasveristä perinnedoomia lanaava The Wandering Midget on kelpo kimppakamu julkaisulla. Minkäänlaista mullistavuuttahan Man with Black Hole Eyes -veisu ei tarjoa, mutta niin soundillisesti, sävellyksellisesti kuin soitannollisestikin miellyttävän kolho esitys huokuu riittävissä määrin asiaan kuuluvaa epätoivon ja murheen tunnetta, että kyllähän tällaista ruislimppua aivan mielellään järsii.\nSinkulan suurin merkitys ei ole julkaisussa itsessään, vaan kuinka se lupaa hyvää kummankin osallistuvan yhtyeen tulevasta musiikista.\nJuuri nyt tämän numeron ilmestyessä Huoran parittajana rockin ilosanomaa Suomessa jakavalla Honningbarnalla on keikoilla käytössään myös uudehko vinyyliväline kutsumanimeltään Voldelig Lyd. Kahdeksan pikaista vetäisyä sisältävä temppuarsenaali on toki ennestään jo tuttua The Hivesin kaltaisilta rempseiltä garage ja punk rockin ristisiittäjiltä, mutta kyllä norjalaisetkin tämän mallin hikeäkin lennättävän ähertämisen näemmä osaavat.\nKokonaisuudessaan parikymmentä minuuttia kestävä sessio on juuri sopiva annos hyvällä intensiteetillä ja sopivan rennolla otteella ryttyytettyä rokkia, joka elävänä koettuna nostattaisi kiihkoa panemaan jalalla koreasti tuplasti pidemmänkin ajan. Sen verran iloluonteista ja tarpeet tyydyttävää tarttuvuutta orkesterilla on kumminkin tarjota, että hetken huuman sijasta jonkinlainen pidempikestoinen FWB-järjestelykin olisi pelkän kotikokemuksen perusteella täysin mahdollinen.\nLatinankielinen latteus Nomen Est Omen kuvaa hyvin Venäjän karjalaisen IS-yhtyettä, kulkeehan bändin ainut jäsen Nøkken yksin omia metsäpolkujaan kakkoslevynsä nimen mukaisesti.\nHidastempoiset, haikeat ja luonnonläheiset kappaleet pohjautuvat periaatteessa doom metaliin, mutta pääasiassa käytetty örisevä laulutyyli on silkkaa death metalia ja osittaiset selkeät samankaltaisuudet Bathoryn viikinkikauden albumeihin tuo puolestaan tuulahduksen mustemmasta metallista. Pakanametallinimike kuvastaakin parhaiten Into My Ownin musiikillista linjaa ja tätä vaikutelmaa tukevat myös tyylillä toteutetut ulkomusiikilliset seikat.\nModernin ajan soturi hallitsee periaatteessa leiviskänsä hyvin aina korvia miellyttäviä melodioita myöten, mutta joko niistä ei saada irti kaikkea potentiaalia tai toteutus töksähtelee milloin sovitusten tai tympeän konemaisten rumpukomppien ansiosta. Selviten tämä käy ilmi karskimmissa osioissa ja kappaleissa, kun taas maalailevimmillaan homma on kelvollisesti hallussa.\nKolmen vuoden sekä lukuisten EP- ja singlenjulkaisujen jälkeenkin IS kuulostaa edelleen demobändiltä, joka ei vielä osaa lunastaa selkeästi olemassa olevaa potentiaaliaan. Julkaisutahdin hidastaminen ja varsinkin soittokumppanin löytäminen saattaisi olla ratkaisu kaivatunlaiseksi vision kirkastamiseksi.\nNyt on häpeilemätöntä Amerikkaa! Heti ykkösbiisistä Island lähtien mieleen tulvahtaa kuvia suurista tunteista, alati paistavasta auringosta, kauniista naisista, komeista miehistä ja janon sammuttavasta alkuperäisestä Coca Colasta lasipullosta nautittuna. Kliseistä kylläkin, mutta silti kaukana kornista, sillä sen verran vahvaa, vakuuttavaa ja valloittavaa on isoäiti-ikään ehtineen Robin Beckin uutuusalbumi sisältö.\nLevyltä löytyy todella tyyliteltyä ja ison kuuloista hard ja soft rockia kuin myös balladia powerilla ja ilman. Ilmavat soundit, sokeroidut kertosäkeet & makeat melodiat ja ammattimiesten sävellykset ovat tyylistä riippumatta juuri eikä melkein kohdallaan, mutta Robinin moneen taipuva ääni on kuitenkin se tekijä, joka lopulta tekee levystä niin huikean. Siitä kun löytyy edelleen tarpeen tullen suloisen lämpöistä pehmeyttä kuin korkeuksiin kurottavaa voimaa tulkita myös rockimpaa materiaalia. Tällaiseen aikuisen ja kokeneen mutta ikinuoren naisen tulkintaan ei mitkään tytönhempukat pysty!\nLove Is Coming on yhtä lailla kiinni vahvasti 80-luvussa kuin mitä se on samalla myös täysin ajaton. Kaikenlaisten ikävien uutisten kantautuessa kotimaasta ja maailmalta näin vuoden pimeimmän ajanjakson aikana se toimii takuuvarmasti paremmin kuin kirkasvalolamput.\nLähemmäs 10 vuotta sitten Earache alkoi puskea uransa alkuvaiheessa ollutta amerikkalaista White Wizzardia nousussa olevan tosihevirintaman etulinjaan, mutta yritykseksihän tuo jäi. Biisit eivät vain yksinkertaisesti olleet tarpeeksi hyviä, vaan lähinnä haaleahkoja ja hajuttomia vetäisyjä genren alkuperäisiin klassikkoihin verrattuna. Nyt lähes viisi vuotta edellisen täyspitkän jälkeen yhtyeellä on ollut selkeästi ollut aikaa miettiä mitä tehdä ja miltä sen tulisti oikeasti kuulostaa ja kas, uuden pienen levy-yhtiön myötä bändillä on nyt myös uusi ja aiempaa laajempi soundi.\nInfernal Overdrive on edelleen ehtaa heavy metalia, mutta nyt Los Angelesin miekkoset ovat lähteneet selkeästi haastamaan itseään säveltäjinä ja onnistuneetkin hienosti monipuolistamaan musiikkiaan poispäin suoraviivaisen kirkasotsaisista hevirenkutuksista. Kehityskaari muistuttaakin Iron Maidenin tekemää hyppäystä The Number of the Beastista Piece of Mindiin ja kyllähän taikurin loitsurepertuaarissa on myös kuultavissa selkeitä häivähdyksiä Rautaneidon lanseeraamista melodiakuluista.\nPidentyneiden ja osin jopa progemaisesti polveilevien kappaleiden kunnianhimoisuus on vallan kiehtovaa mutta samalla myös vaivattomasti rullaavaa. Aivan vielä ei bändin taidot kuitenkaan riitä luomaan yli tunnin mittaista syvälle iskostuvaa eeppistä eeposta, mutta tämän neljännen kiekon perusteella sellainen voi tulevaisuudessa hyvinkin syntyä.\nTunnisteet: Garden of Worm, Honningbarna, IS, Robin Beck, The Wandering Midget, White Wizzard


valmennus | FlowSister\nPalkitsevin saavutus on…parempi olo!\nPosted on 10.2.2016 by flowsister under Kokonaisvaltainen hyvinvointi\nIloitse arjen pienistä saavutuksista.\nPienemmät mitat eivät paljoa ilahduta, jos olo on väsynyt ja voimaton; suurempi määrä rautaa tangossa ei palkitse kauaa, jos lonkka on tohjona ja portaita kävely tekee kipeää; eivätkä pyöreimmätkään pakarat tee ihmistä onnelliseksi, jos itse ei ole niihin tyytyväinen. Siksi fyysisten tavoitteiden olisi aina hyvä rakentua käsi kädessä henkisten ja psyykkisten tavoitteiden kanssa.\nKäytän valmennuksessani erilaisia arviointimenetelmiä. Alkuhaastattelun lisäksi teemme yleensä alkuun ja loppuun lihaskuntoa, liikkuvuutta ja aerobista kuntoa mittaavat testit, usein otamme myös mitat ja valokuvat, joiden avulla seuraamme muutosta. Lisäksi olen kokeillut omaan arvioon perustuvaa kyselyä, jolla kartoitetaan muun muassa valmennettavan suhdetta kehoonsa ja omasta hyvinvoinnista huolehtimiseen ennen ja jälkeen valmennuksen.\nKaikista yllämainituista on ollut hyötyä. Fyysisistä muutoksista kertovat testitulokset tuovat onnistumisen kokemuksia ja lisäbuustia harjoitteluun – ainakin silloin, kun kaikki on mennyt putkeen ja valmennettava on saanut harjoitella ilman suurempia takapakkeja ja elämän joskus mukanaan tuomia mutkia.\nValmentajan näkökulmasta kaikista palkitsevimmat saavutukset liittyvät kuitenkin valmennettavien kertomuksiin siitä, miten oma olo on kohentunut:\n”Olo on nyt paljon energisempi.”\n”Jaksan kävellä työpaikan portaat hengästymättä.”\n”Olen taas löytänyt vanhan ilon juoksemiseen.”\n”Tunnen ryhtini parantuneen.”\n”Ihanaa, kun saa taas liikkua ilman kipua.”\n”Huomaan olevani nykyään armollisempi itseäni kohtaan.” (jne.)\nVaikka mitattavat tulokset todistavat osaltaan tehdyn työn hedelmät, mielestäni tärkeimmät saavutukset, joita tulisi yhtä lailla juhlia, liittyvät arjen pieniin kokemuksiin. Tulosurheilu erikseen – suurin osa meistä hyötyy nousevan raudan ja menetettyjen senttien sijaan entistä paremmalta tuntuvasta arjesta! Ja sitähän elämä lopulta on, arkea.


Tuhannentarinan talo: Orvokit ja Nalle:)\nOrvokit ja Nalle:)\nKotona katse pysähtyy päivittäin joihinkin esineisiin. Tänään olen auringon paistaessa ulkona ihaillut lasi työtä orvokeista. Kuinka ihanat sinisen sävyt siintä kuvastuvatkaan auringon säteiden osuessa. En tiedä raaskinko laittaa tätä jouluksikaan pois makuu huoneen ikkunasta. Jos vaikka rikkoontuu siirrellessä.\nTätini vanha lapsuuden aikainen nalle istuu olohuoneessa vanhassa kirko penkissä. Sain tämän hänen kuolin pesästään. Hänen kauppareissunsa päättyi sairauskohtaukseen yllättäen matkalla.\nKukaan ei tiedä matkansa pituutta.\nKatse on pysähtynyt myöskin tänään monesti ja muistojen kera myös kaulassa olevaan puiseen koruun. Siinä lukee ÄITI:))\nMuistan äitien päivän jolloin sain tämän keskimmäiseltä pojaltani. Taidokkaasti ja rakkaudella tarhassa tehty. Silmät loistivat kirkkaasti , kun hän odotti lahjan avaamista.\nMiten rakkaita ovatkaan lahjat jotka ovat sydämellä tehty itse ja käsin. Ja tehdessä ajatellen lahjan saajaa. Näissä miettiessä tänään.............\nLähettänyt Lasineito klo 21.33\nIhania aarteita sinulla. Hieno, että edes osa tuollaisista aarteista löytää uuden omistajan, joka osaa vaalia niitä ja niiden (tunne)arvoa.\n7. marraskuuta 2008 klo 15.55\n20. joulukuuta 2008 klo 14.17


Lantikellon käyttäminen sydämen vahvistamiseen ja lantion ja alaselän kireyden poistamiseen | Tiltamom - Hyvinvointia\nLantikellon käyttäminen sydämesi vahvistamiseen ja lantion ja alaselän kireyden poistamiseen\nLähes kaksi vuosikymmentä sitten Yana Blinova Lääkärit suosittelivat invasiivista selkärangan leikkausta hänen selkävammansa korjaamiseksi. Sen sijaan Blinova käytti vartalomekaniikkatietojaan - olympiavoimisteluvalmentajan urastaan - tukeakseen selkänsä terveyttä venytys- ja voimaharjoituksilla.\nJa lopulta hän keksi lantionkellon harjoituslaitteen auttamaan muita saavuttamaan joustavuutta, voimaa ja symmetriaa alaselässä, lantionpohjassa ja ytimessä kivun estämiseksi. Halusitpa sitten alaselän liikaa istumista, pyöräilyä, golfia tai olet yksinkertaisesti raskaana, Blinovalla on sinulle suunniteltuja harjoituksia.\nPELVIC-KELLON HARJOITUSLAITE goop, 80 dollaria OSTA NYT\nTiukkaan lantioon ja selkään\n'Selkäkipu ja lonkkakipu ovat useimmissa tapauksissa mekaanisia', Blinova sanoo. 'Se ei tapahdu tyhjästä. Tulehdus johtuu mekaanisesta epätasapainosta. Ihmiset eivät ehkä edes ymmärrä, että he seisovat epätasaisesti. Jos siirryt yhä uudelleen epätasapainossa, sinulle tulee lopulta kipua. On olemassa neljä pääasiallista epätasapainoa, jotka ovat hyvin yleisiä - missä lonkat eivät ehkä ole tasaisia. Ihmiset kallistuvat toiselle puolelle tai kallistavat lantionsa eteenpäin - kuten raskauden aikana - tai taaksepäin. Ja lantio voidaan kiertää esimerkiksi golfareissa. '\nMistä aloitat laitteen?\n'Lantion kello voi auttaa venyttämään supistuneita lihaksia ja korjaamaan nämä epätasapainot, jotta voit palauttaa symmetrian', Blinova selittää. 'Sinun ei tarvitse tuntea liikaa venytystä. Lantikellon avulla sinulla on noin kaksi tuumaa korotusta lattiasta ja olet 10–25 astetta selkärangan ja lonkan pidennystä - ja tämä on niin paljon kuin tarvitset. ”\nLantion kellon käyttäminen: Lähtöasento\nMakaa selälläsi polvet taivutettuina ja jalat lattialla.\nAseta lantion kello ristiluun alle siten, että pyöristetty puoli on lattialla, tasainen pinta ylöspäin ja kello 12 kohti päätäsi.\nRistiluuri on suuri kolmionmuotoinen luu selkärangan alaosassa, juuri hännän luun yläpuolella.\nBlinova sanoo: ”Etsi neutraali asento lantioosi ja selkärankaasi, älä työnnä vatsaasi. Tämän löytäminen ja rekisteröinti on jo merkittävää. '\n'Useimmilla tietokoneella paljon istuvilla ihmisillä on tiukat lonkan taivuttimet', Blinova sanoo. (Tiedämme, sanomme.) Mitä tehdä: 'Keinuta varovasti sivusuunnassa vapauttaaksesi lonkan taipuvan.' Blinova suosittelee tätä liikettä erityisesti pyöräilijöille.\nLantion kellon käyttäminen: Lonkat liikkuvat\nMakaa jalat tasaisesti lattialla.\nPalauta symmetria lantioissa heiluttamalla varovasti sivulta toiselle, edestakaisin kello 3: sta 9: een.\nYritä pitää polvet keskellä.\nVietä enemmän aikaa lantioon, joka ei mene alas yhtä helposti.\nVapauta lonkan taivuttajat venyttämällä molemmat jalat suoraan lattialle ja toistamalla lonkan liikkeet kello 3 ja 9 pudottamalla vasen ja oikea lonkka ja palataksesi takaisin keskelle.\nToista kymmenestä kaksikymmentä kertaa.\nTämä kehittää voimaa ja joustavuutta selässä ja lanteissa samaan aikaan.\nVietä enemmän aikaa heikommalla puolella.\nLantion kallistuksille ja raskaudelle\n'Noin 70 prosentilla raskaana olevista naisista on satunnaisia selkäkipuja', Blinova sanoo. 'Kivun lähteet ovat mekaanisia: nivelistä tulee joustamattomia, ja vauva vetää kehoa eteenpäin ja kallistaa lantion eteenpäin.' Tämän torjumiseksi Blinova suosittelee kallistamista päinvastaisella tavalla.\nJos sinulla on vaikea kuvata sitä, etuosa (eteenpäin) näyttää tältä:\nKuinka käyttää lantion kelloa: Lantion kallistukset\nKun lantio kallistuu eteenpäin (etukallistus), esimerkiksi raskauden aikana, tasoita se vetämällä lantio klo 12: een.\nVedä lantio uloshengityksen aikana kohti kelloa 12 ja tunne hieman venytystä alaselässä.\nHengitä sisään ja palaa neutraaliin tai, jos se tuntuu hyvältä, siirry kohti kuutta.\nHengitettäessä palaa takaisin klo 12 ja pidä sitä lyhyesti. Venytät selän lihaksia ja supistat vatsalihaksiasi.\nJos haluat enemmän - ja raskauden vaiheesta riippuen - tuo polvet rintaan ja pysy siellä jonkin aikaa. (Kuten kaikilla muilla tässä valtakunnassa, ota ensin yhteyttä lääkäriisi.)\nKun lantio kallistuu taaksepäin (takakallistus) - esimerkiksi henkilöllä, jolla on pyöristetty alaselkä tai heiluva selkäasento - torju se, kun heilutat lantiota sen sijaan kuuteen.\nKun heilutat eteenpäin kello 6, venytät vatsasi, ja jos laitat kätesi selälle, tunnet isometrisen vahvistumisen.\n'Lantionkelloharjoitusten käsite on, että jokaiseen lihakseen on aina vastakkainen lihasryhmä', Blinova sanoo. 'Vatsalihaksesi vastustavat selän lihaksia, ja jos venytämme selkää, vahvistamme etuosaa.'\n'Sacroiliac-nivelet ovat kello 11 ja 1, luiset kolhut ristiluun molemmin puolin', hän sanoo. ”Normaalisti naisen ongelmana on toisella puolella oleva sacroiliac-nivel. Se on sacroiliac-nivelen hypermobility, joka saa sen menemään säännöllisesti. Siksi keksin laitteen - jotta voit hoitaa sen heti. Tämä on tarkoitettu raskaana oleville naisille ja kaikille, joilla on satunnaista iskias kipua, joka säteilee pakaroistasi ja voi mennä alas jalkaasi. Harjoitus tekee samanlaisen toiminnan kuin kiropraktikko: tuo lantion toisen puolen ylös ja toisen alas. '\nBlinova viittaa tähän viitteenä:\nKuinka käyttää lantion kelloa: Iskias hoito\nMene kello 1 uloshengityksen aikana ja palaa sitten neutraaliin asentoon tai jatka kauempana kelloon 6.\nMene kello 11 toiseen uloshengitykseen ja sitten takaisin neutraaliin.\nPidä seuraavalla kerralla kutakin asentoa pari hengitystä.\nVietä ylimääräistä aikaa tiukemmalla puolella.\n'Sinun ei tarvitse paljon toistoja työskennellessäsi ytimessä lantion kellon kanssa', Blinova sanoo. 'Tämä harjoitus on hyvä synnytyksen jälkeisille naisille, jopa pitkään lasten saamisen jälkeen.'\nLantion kellon käyttö: ydinliikunta\nNosta jalkasi taipuneet polvet ja sääret lattian suuntaisesti.\nNosta kätesi suoraan ylös.\nHengitä viisi syvää henkeä tässä asennossa.\nVatsasi on tehtävä työtä pitääkseen sinut tasapainossa.\nSuorista toinen jalka ja laske se melkein lattiaan saakka, hengittämällä viisi syvää henkeä tässä asennossa.\nTule takaisin ylös ja toista toisella puolella.\n'Lantionpohjan vahvistamiseksi käytä lantion kelloa yhdessä Kegel-harjoitusten kanssa', Blinova neuvoo. 'Voit lisätä etuja treenaamalla lantionpohjaa ja vatsaonteloa samanaikaisesti.'\nLantion kellon käyttö: Kegels Combo\nHengitä syvään nenän läpi ja laajenna rintakehää.\nHengitä voimalla samalla kun kallistat 12: een ja pidä.\nSeuraavan kerran, samalla kun teet täydellisen uloshengityksen ja lantion kallistuksen klo 12, lisää samanaikainen Kegel-supistuminen.\nrasvainen iho suurten huokosten hoito\nPidä viiden sekunnin ajan.\nHengitä, rentoudu lantion ja lantionpohjan lihaksia.\n(Kegel-harjoitus viittaa lantionpohjan lihasten supistumiseen. Sinun tulisi tuntea supistuminen emättimeen asetetun sormen ympärillä eikä tuntea supistumista vatsassa tai pakaroissa.)\nYana Blinova on entinen olympiavalmentaja ja tällä hetkellä alaselän harjoituskonsultti New Yorkissa. Hän sai liikuntatieteiden maisterin Permin valtion pedagogisesta yliopistosta Venäjältä ja valmensi Neuvostoliiton armeijan rytminen voimistelujoukkoa ja Italian kansallista rytmisen voimistelun joukkuetta. Hän on lantionkellon kuntolaitteen keksijä ja Flect, LLC: n perustaja ja toimitusjohtaja.\nkuinka päästä eroon henkistä talossani\nmitkä vitamiinit ovat hyviä detoxille\nkuinka hallita empaattisuutta\nmikä on kaksoisliekkisi


Ehostukset | Ekohoitola Red Roses - Sotkamo\nHinnasto / Palvelut\nOlen kerännyt värikosmetiikkaa eri luonnonkosmetiikkasarjoilta , joita käytän ehostuksissa löytääkseni juuri oikeat tuotteet jokaiselle iholle. Jokainen iho on erilainen ja tarvitsee erilaisen pohjan ehostuksessa. Ehostuksissa käytän pääasiassa Essen meikkipohjia ja Und Gretel värikosmetiikkaa, jota täydennän Earth Minerals ja Boho -sarjoilla.\nSisältää kevyen meikkipohjan ja päivään sopivan kevyen meikin silmiin ja huuliin.\nJuhlameikki 62 €\nJuhlameikki korostaa parhaita puoliasi ja persoonallisuuttasi. Meikki suunnitellaan aina yhdessä asiakkaan kanssa asiakkaan toiveita kunnioittaen ja tilaisuuden luonteeseen sopivaksi.\nHäämeikki (sis. koemeikin 40 €) 92 €\nHääjuhla on monesti yksi elämän tärkeimpiä juhlia, jolloin on tärkeää, että voit luottaa siihen, että häämeikki pysyy siistinä ja meikki on suunniteltu toimivaksi sekä hääjuhlassa että hääkuvassa.\nKaunis ja kestävä häämeikin tulee olla kantajansa näköinen, edukseen erottuva ja siitä tulee jäädä kaunis muisto vuosiksi eteenpäin. Häämeikissä huomioidaan morsiamen oma tyyli, kampaus, puvun väritys sekä vaikkapa häiden teema.\nKoemeikki ennen varsinaista hääpäivää antaa mahdollisuuden suunnitella ja toteuttaa yhdessä meikkaajan kanssa toivottu lopputulos etukäteen, jolloin hääaamulle jää vain meikin uudelleen toteutus suunnitellusti.\nKoemeikki 40 €\nKoemeikissä suunnitellaan juhla- tai häämeikki. Halutessasi voit ottaa mukaan myös lempiripsivärisi ja huulipunasi.\nMeikkiopastus 62 €\nSisältää juuri sinun kasvonpiirteisiisi, tyyliisi ja väreihisi sopivan arkimeikkiopastuksen. Opit myös, miten muutat arkimeikin iltameikiksi. Meikkausopastuksessa ei keskitytä viimeisimpien trendien mukailuun vaan neuvon sinua, miten korostat omaa yksilöllistä kauneuttasi ja rakennat sinun tyyliisi sopivan meikin. Opastuksen aikana saat itse tehdä meikin toiselle puolelle kasvojasi, jolloin opit myös itse meikin teon.\nSilmämeikkiopastus 35 €\nSilmämeikkiopastuksessa sinulle tehdään toiveidesi mukainen silmämeikki, joko päivä- tai iltameikki. Samalla saat yksityiskohtaiset vinkit silmämeikin toteuttamiseen ja välineiden käyttöön.\nMeikkipohjaopastus 35 €\nMeikkipohjaopastuksessa tehdään sinulle toiveidesi mukainen meikkipohja ja samalla saat yksityiskohtaiset vinkit sen toteuttamiseen.\nKainuuntie 24, 88600 Sotkamo\np. 045 351 8383\nEkohoitola Red Roses ♥ Kainuuntie 26, Sotkamo ♥ Puh. 045 351 8383 ♥ ekohoitola@redroses.fi\nValokuvat: Laura Heikkinen Photography ♥ Web design: Päivi Vesala