Tysklands hemmelige våben "Wunderwaffen"\nI den 2. verdenskring havde Tyskland en betydelig fordel på flere våbenteknologiske områder. Den tyske fordel var særlig mærkbar i begyndelsen af krigen, og mod slutningen af krigen, med en mangfoldig serie af innovative våben, blev disse våben almindeligvis omtalt af de allierede som "de tyske hemmelige våben", og af tyskerne selv som "vidundervåben".\nDen tyske fordel i våbenteknologi var ikke en tilfældighed. Det var resultatet af flere hovedfaktorer:\nTyskland var en af de mest videnskabelig avancerede nationer. Det havde en historie af militær innovation, og i årtierne før den 2. verdenskrig var den tyske videnskab og teknologi ledende på mange områder.\nSiden 1933, da Adolf Hitler blev diktator i Tyskland, med en fast og erklæret hensigt om at gå i krig, gjorde Tyskland en maksimal national indsats for at forberede sig til en større krig. Den tyske militære industri, der allerede var førende på mange områder, fik tildelt enorme budgetter og andre nationale ressourcer, i en større national indsats for at udstyre det tyske militær med de mest avancerede våben som muligt. En sådan indsats måtte producere resultater, og gjorde det.\nPå samme tid før krigen var de vestlige landes teknologiske ledere ramt af landsdækkende efterkrigstids-pacifisme, hvor man foretrak at ignorere den hastigt voksende trussel, og derfor var deres forsvarsbudgetter ynkeligt lave.\nStalins Rusland var dog klar til krig, men havde flere indenrigspolitiske problemer at kæmpe med, og Stalins centralistiske terrorregime havde næsten elimineret fri innovation. Så det var ikke så mærkeligt, at der i 1930-ernes Tyskland opnåedes en betydelig fordel i militær teknologi over dens fremtidige fjender, en fordel, som delvist blev tabt under krigen.\nDa krigen begyndte, beordrede Hitler, at alle tyske våbenudviklingsprojekter, der ikke kunne forventes at blive operationelt færdige inden for en 18 måneders tidsramme, skulle bremses. Årsagen var, at Hitler mente at kunne vinde krigen på kun to år med den eksisterende overlegne militære teknologi, og Hitler havde store planer om at bruge de sparede penge på opbygningen af bl.a. infrastrukturen og bygningsværker i det nye stortyskland mod øst.\nTyskland ville havde vundet krigen, hvis ikke England og senere USA havde erklæret Tyskland krig, og Tyskland havde på ingen måde forestillet sig, at disse lande kunne finde på at erklære Tyskland krig. Tværtimod, så havde Tyskland tidligere skånet de britiske styrker, som havde befundet sig i Frankrig, da Tyskland erobrede Frankrig. De britiske styrker havde fået lov til at forsamle sig i havnebyen Dunqurque, hvorfra de selv kunne sejle til England uden, at Luftwaffe eller de øvrige tyske styrker angreb dem selvom, at tyskerne ellers havde rig mulighed for det.\nDen britiske hovedstyrke var således sluppet over kanalen til England i god behold, og nu blev England pludselig Tysklands fjende. Tyskland startede straks slaget om England, selvom dette ikke havde indgået i Tysklands planer. Men, på trods af dette, så startede Tysklands angreb med Luftwaffe overraskende godt, og RAF blev hurtigt svækket. Det var hensigten blot at skræmme englænderne så meget, at de ville trække deres krigserklæring tilbage.\nStore arrangementer blev af tyskerne etableret i Frankrig for at få det til at se ud som om, at Tyskland havde en enorm invationsstyrke stående i Frankrig samt midlerne til hurtigt at kunne bringe den over kanalen til England. Men, det var det rene skuespil, og de mange tanks og landgangsbåde, som kunne filmes fra luften, var lavet af træ og pap. Det havde aldrig indgået i Hitlers planer, at England skulle angribes eller besættes.\nHitler håbede stadigvæk på, at England ville besinde sig og slutte fred, men ved et uheld var der en gruppe tyske bombefly, som pga dårligt vejr havde mistet orienteringen, og fejlagtigt fik smidt sine bomber over civile områder i den sydlige del af London. Dette fik de allierede til at påbegynde gengældelsesangreb ved voldsomt at bombe civile områder i Berlin selvom, at tyskernes bombning af de civile i London havde været en fejl.\nPå en af sine berømte taler i Berlin - umiddelbart efter et britisk bombardement af civile områder i Berlin, hvor befolkningen var chokeret, og hvor hvor Hitler var rasende, så spurgte Hitler sit folk, om det ønskede den totale krig. Det Tyske Folk var parate til at følge deres fører i et og alt.\nHitler lovede sin befolkning, at de allieredes angreb på tysklands civilbefolkning ville blive gengældt. Hitler var nu tvunget til med vilje at bombe civile i London for at opfylde sit løfte til befolkningen. Det var en alvorlig fejl fordi, at den opgave og de konsekvenser, der opstod, som følge af udførelsen af opgaven, var hverken Hitler, Luftwaffe eller Tyskland forberedt på. Reelt var det heller ikke Tysklands ønske, men det gav England et alibi til at forøge bombardementerne af Tyskland, og det var også medvirkende årsag til, at USA gik ind i krigen på Englands side.\nKrigslykken vendte for Tyskland, og med flere fronter og særligt hårde vintre i øst gik felttoget i stå. Det gav tysklands fjender et pusterum, så de kunne mobilisere sig. Efter denne mobilisering kunne de allierede påbegynde en offensiv både fra øst og fra vest mod Tyskland, som derfor blev trængt på alle fronter.\nHitler blev frustreret. Han kunne ikke forstå, hvorfor England, og nu også USA, ikke kunne indse, at Tyskland netop var vestens boldværk mod de bolshevitiske horder i øst. Hvordan kunne disse vestlige lande dog finde på at samarbejde med Stalin. Hitler havde indset, at en verden bestående af de kapitalistiske lande i vest, og de socialistiske lande i øst, aldrig ville kunne give en stabil verdensorden. Til det sidste håbede Hitler på, at vestens lande ville forstå dette, men forgæves. De allierede bestående af både de kapitalistiske lande i vest og de socialistiske lande i øst fortsatte deres angreb mod Tyskland som om, at Tyskland var roden til hele verdens ondskab.\nFor at vende denne udvikling gav Hitler ordre til, at udviklingen af de mere avancerede og kostbare våben, som tidligere var blevet stoppet, straks skulle genoptages. Desperat blev der investeret i udviklingen af disse meget avancerede nye våben, og dette med imponerende resultater. Men, tilladelsen var dog kommet for sent til, at disse våben kunne nå at blive fremstillet i et tilstrækkeligt stort antal til, at dette kunne vende krigen til fordel for Tyskland.\nVidenskabsmænd gjorde Hitler opmærksom på, at Tyskland ville være i stand til hurtigt at udvikle en atombombe - efter fundet af uran og udvinding af tungt vand i Norge. Med dette våben ville Tyskland kunne vinde krigen, hvis de fornødne midler blev stillet til rådighed. Hitler ville dog ikke acceptere tanken om at bruge et så umenneskeligt våben og forbød dem at udvikle atombomben (A-våben).\nDet samme gjorde sig gældende med de øvrige to umenneskelige ABC-våben, nemlig de bakteriologiske våben (B-våben) og kemiske våben (C-våben). Godt nok havde Hitler godkendt udviklingen af både B- og C-våben, men det var kun fordi, at Tyskland troede, at de allierede allerede havde sådanne våben, og pynsede på at bruge dem sådan, som de allerede havde gjort i Den Første Verdenskrig. Det var kun tilladt for de tyske styrker at bruge disse våben som gengældelse, hvis de allierede begyndte at bruge disse våben, og dette skete som bekendt ikke i Den Anden Verdenskrig. Derfor kom anvendelsen af disse våben ikke i brug under krigen.\nDen 20. juli 1944 blev et mislykket attentat mod Hitler gennemført af officerer fra egne rækker. Dette fik Hitler til at miste troen på det loyale og ærefulde i det "rene" menneske. Samtidigt indløb meldinger fra den tyske efterretningstjeneste, at de allierede (England og USA) var i færd med at udvikle en atombombe. Det gjorde Hitler rasende og fik ham til at ændre mening om udviklingen af en atombombe. Der blev nu i Tyskland investeret store midler i udviklingen og fremstillingen af en atombombe, men det var for sent. De allierede rykkede for hurtigt frem mod Berlin til, at Tyskland ville kunne nå at fremstille bomben.\nSom et sidste desperat forsøg på at vende krigens gang beordrede Hitler, at tyske atomfysikere og ingeniører sammen med vejledningerne til fremstilling af en atombombe, en ladning uran på 560 kg, et adskilt Me 262 jetfly i version som jetjagerbomber, som kunne bære et tungt missil, samt et Henschel HS 293 fjernstyret missil, som kunne indeholde atombomben, skulle sendes til Tokyo i Japan. Japan havde i modsætning til Tyskland i foråret 1945 stadigvæk tilstrækkelig militær kapacitet og råderum til at kunne fremstille bomben, og affyre denne for Tyskland og for Japan som gengældelse, hvis de allierede skulle finde på at affyre en atombombe mod dem.\nDe tyske atomfysikere og ingeniører samledes i havnebyen Kristiansand på Norges sydspids. Denne havneby var stadigvæk under tysk kontrol godt beskyttet af omfattende anti-luftskyts. Lasten bestående af de nævnte dele - forseglet i anonyme trækasser - blev bl.a. med tog fragtet til havnen under stor bevågenhed af tyske SS-soldater. Desuden var der to loyale japanske officerer, som af den japanske kejser var beordret til at følge den vigtige last på rejsen og sikre, at den kom frem. Den eneste måde, hvormed det ville kunne lykkes at transportere den hemmelige last sikkert hele den lange vej fra Norge til Japan var med en tysk ubåd ombygget til at være en oceangående lasttransporter. U-234 var blevet udvalgt til formålet, og den lå klar med en udvalgt tysk besætning ved kajen i Kristiansand.\nUbåden var den sidste ubåd, som Tyskland fik sendt afsted under krigen, og den afgik fra Kristiansand i Norge kort tid før, at russerne indtog Berlin, og, at Hitler skød sig selv. Da besætningen på ubåden via radio hørte om Berlins fald, og Hitlers selvmord, og samtidigt ikke kunne få kontakt til Tysklands nye rigskansler i Norge, Storadmiral Dönitz, så blev besætningen i tvivl om nytten af operationen, men fortsatte alligevel sin rejse mod Japan.\nEn norsk meddeler havde set tyskerne pakke ubåden med de mystiske kasser og havde set de to japanske officerer gå om bord i Kristiansand. Via radio havde han fået alarmeret London umiddelbart inden, at han blev opdaget af SS og skudt. Englænderne gættede, at ubåden sandsynligvis skulle til Japan, og sendte derfor destroyere til de havområder, hvor ubåden mest sandsynligt ville befinde sig på ruten mod Japan. Ubåden blev opdaget af en af de engelske destroyere og angrebet med dybtvandsbomber, men det lykkedes på snedig vis for u-båden at torpedere og sænke destroyeren og slippe væk.\nMen, da ubådsbesætningen hørte over radioen, at Tyskland betingelsesløst havde kapituleret, så besluttede den tyske besætning at opgive missionen. De to japanske officerer begik selvmord, da de blev konfronteret med besætningens beslutning, og fordi, at det ikke lykkedes dem at få den tyske besætning til at ombestemme sig til at fortsætte missionen. De japanske officerer blev derefter ceremonielt begravet til søs med ære af den tyske besætning.\nDen 14. maj 1945 kontaktede ubåden en amerikansk destroyer, som tog de tyske videnskabsfolk og den tyske besætning til fange og slæbte den intakte ubåd med indhold over Atlanten til USA.\nPå den måde fik USA foræret Hitlers vigtigste hemmelige våben i intakt tilstand, de ypperste tyske teknikere, samt instruktionerne til, hvordan en atombombe skal laves. Det var medvirkende årsag til, at USA allerede i efteråret 1945 kunne atombombe Japan og i efterkrigstidens kolde krig lykkedes at blive stormagt nummer eet.\nDe Tyske Wunderwaffen:\nDet var verdens første rigtige præcisionsbombefly, og det spillede en central rolle i den tyske Blitzkrieg i første halvdel af krigen. Flyet forblev det bedste dykbombefly i den 2. verdenskrig.\nFlettner 282 "Kolibri"\nDen var verdens første operationelle militære helikopter. En lille maritim rekognosceringshelikopter, som hovedsagelig anvendtes i Middelhavet.\nFocke Achgelis 223 "Drache"\nDet var en transporthelikopter. Produktionsantallet var lavt på grund af ødelæggelse af fabrikkerne ved allierede luftbombardementer.\nVerdens første styrede missil. HS-293 var et radio-styret missil med et 500 kg sprænghoved. Det blev affyret fra et bombefly eller fra et jagerbombefly, hvorfra dets bane derefter kunne fjernstyres fra et joystick. Missilet blev drevet af en raket, som sad på undersiden af missilet. På dets første anvendelse, den 27. august 1943, sænkede det et britisk krigsskib. Mindst 2300 stykker blev affyret inden afslutningen af krigen.\nDet var verdens første styrede bombe. På sin første operationelle anvendelse, den 9. September 1943, blev to Fritz-X bomber kastet fra et tysk bombefly, og ramte det 45.000 tons slagskib Roma så hårdt, at skibet eksploderede. Som en moderne 'bunker buster' bombe, var den store radiostyrede Fritz-X bygget til at trænge igennem den tykkeste armering. Den vejede 1730 kg. Sprænghovedet havde 346 kg højeksplosivt retningsbestemt sprængstof samt et tungt stålprojektil.\nDet var verdens første jagerfly med katapultsæde. Dornier 335 blev hurtigt et effektivt våben mod de allieredes bombefly, da det kunne flyve og klatre hurtigere end sine modstandere - fx den amerikanske P-51 Mustang, som eskorterede bombeflyene. I modsætning til typiske tomotorers fly med een propel på hver vinge, så havde Dornier 335 en propel i næsen og en propel i halen.\nDet var verdens første tre typer "nervegas", tiltænkt som kemiske våben. De blev udviklet i Tyskland: Tabun (1936), Sarin (1938), og Soman (1944). Alle tre nervegasser var mange gange mere dødbringende end tidligere kemiske våben. I modsætning til kemiske våben som sennepsgas, der sårer og dræber ved afbrænding af hud og væv, og nervekampmidler, som giften i Cobra slanger og skorpioner, der hurtigt forårsager en total og pinefuld muskellammelse, så dræber nervegas ved en paralysering af de muskler, der bruges til at trække vejret.\nDe allierede kendte intet til dette forfærdelige hemmelige tyske våben, eller til den omstændighed, at det tyske artilleri var udstyret med det, før efter krigens slutning. På den anden side, så vidste tyskerne heller ikke, at de allierede ikke havde nogen nervegasser, så tyskerne havde gasserne klar til brug udelukkende som gengældelse hvis, at de allierede skulle finde på at tage sådanne forfærdelige våben i anvendelse. Da de allierede ikke anvendte sådanne våben under krigen, så undlod tyskerne at tage disse våben i anvendelse. Det var en "Balance of Terror", sammenlignelig med den nukleare terrorbalance i den efterfølgende kolde krig.\nLet Maskingevær M42\nI løbet af 1930'erne introducerede den tyske hær MG-34, som anses for at være det første moderne maskingevær. Udstyret med et hurtig-udskifteligt riffelløb og fodret med bælter af ammunition eller store magasiner, kunne MG-34 fungere i meget længere tid end noget andet lignende våben.\nImidlertid gjorde udformningen det dyrt at producere, og der var problemer med jamming på grund af mudder og støv. For at løse disse problemer, blev der afholdt en konkurrence for en ægte MG-34 udskiftning i 1942. Großfuß AG viste sig at være det bedste design, og produktionen af afløseren, MG-42, begyndte i 1942. Produktionen af MG-42 beløb sig til mere end 400.000 enheder under krigen.\nKadancen på 1.200 skud-pr-minut var overlegen noget andet moderne maskingevær i perioden. Tager vi den britiske Vickers og amerikanske Browning M2 maskingeværer som eksempler, så kunne MG-42 maskingeværet affyre dobbelt så mange skud pr. minut.\nDen høje kadance gav MG-42 maskingeværet en meget tydelig og næsten kontinuerlig støj, hvor mennesket ikke er i stand til at skelne lyden fra hver enkelt kugle, og dette førte til øgenavne, som fx "Hitlers motorsav" eller "Hitlers lynlås" for disse MG-42 maskingeværer. Lignende øgenavne eksisterede på den tyske side, som fx "Hitlersäge" eller "Bonesaw". Denne distinkte lyd fremkaldte frygt og panik blandt de allierede tropper.\nDer var også andre øgenavne til MG-42 maskingeværet. Britiske soldater omtalte dem ofte som Spandau, fordi de fandt plader med dette navn monteret på oversiden af MG-42 maskingeværerne. Ordet Spandau henviser faktisk til stedet for produktionen, som var et distrikt i Berlin.\nSturmgewehr 44 - verdens første automatriffel (som de moderne M/75, M-16 og AK-47), der kombinerer fordelene ved den traditionelle riffel og et let maskingevær.\nPansernæve var et tysk anti-tank våben. Panzerfaust var et billigt våben, der var nemt at betjene for en enkelt soldat, men kunne kun bruges een gang. Våbnet kunne gennemtrænge 200 mm stål og kunne dermed bruges effektivt mod de fleste pansrede køretøjer på den tid. Panzerfaust blev hurtigt populært blandt de tyske soldater, der havde dem udleveret. I bykamp var de særligt effektive mod fjendtlige kampvogne og kunne samtidigt bruges til at sprænge huller i mure, så man kunne bevæge sig fra bygning til bygning og hermed undgå gaderne.\nSom bekendt er infrarødt lys ikke synligt for det menneskelige øje uden et specielt filter. Men med filteret, så kan man se lyset. Tyskerne udviklede lyskastere med infrarødt lys, som kunne lyse området op om natten uden at fjenden kunne se det. De infrarøde lyskastere blev også kaldet for "sort lys". Med filteret i kikkerten kunne tyskeren se fjenderne i det "oplyste" område.\nFranz Fischer og Hans Tropsch, to tyske kulforskere, opfandt i 1923 den såkaldte Fischer-Tropsch proces. Kort beskrevet er det en kemisk proces, hvor man omformer f.eks.biomasse, kul og naturgas til flydende brændstof: CH4+½O2>2H2+CO(2n+1)H2+nCO>CnH(2n+2)+nH2O\nDette brændstof (benzin) var verdens første syntetiske brændstof. Før og under krigen, byggede Tyskland mange store produktionsanlæg, udelukkende til krigstidsformål, da det producerede brændstof var langt dyrere end oliebaserede brændstoffer. Det syntetiske brændstof, fremstillet af kul, var kritisk vigtigt for Tyskland under hele krigen for at kunne overvinde sin afhængighed af importeret olie. Kapaciteten af ni anlæg ved krigsafslutningen nåede op på 12.000 tønder pr. dag.\nElektronik - Radio Navigation\nAllerede fra starten af krigen, kunne tyske nat-bombefly effektivt og præcist navigere til deres mål ved hjælp af et elektronisk navigationssystem. Specielle radiomodtagere og sendere - forbundet til et multiantennesystem i flyenes snuder - og en lang række elektroniske relæer (forgængeren for computere) var installeret i flyene, som var i kontakt med flere radiosendere på landjorden, hvis positioner var kendte. Dette var forfaderen til GPS (vore dages satellitnavigation).\nDen tyske Enigma var verdens mest avancerede kodemaskine. Det var en elektrisk-mekanisk maskine, hvor hvert bogstav kunne kodes på 10 milliarder måder. Derfor var den umulig at bryde uden hærens kodebøger, som blev udskiftet hver måned, og som dikterede maskinens startindstillinger, der skulle ændres hver morgen. Det lykkedes dog englænderne i visse tilfælde at tilegne sig erobrede kodebøger og kunne således tyde tyskernes meddelelser i resten af den måned, som bogen var gyldig for.\nMe 323 var det største transportfly, der blev brugt under den 2. verdenskrig. Uden last, så vejede flyet 27 tons, og fuldt lastet, så vejede det 40 tons.\nDet 28 m lange fly af typen Messerschmitt 323 Gigant var det største landbaserede transportfly, der fløj under krigen, og kun lidt over 200 stykker nåede at blive produceret.\nMesserschmitt 323 blev udviklet af det tyske luftvåben til transport af tungt materiel og tropper. Flyet havde plads til omkring 130 fuldt udrustede soldater, tanks, militære køretøjer, eller ca. 12 tons gods.\nEt paradoks er, at det amerikansk udviklede Boeing-fly, Boeing 747 "Jumbojet", fra 1969 både havde samme vingespand og længde som Messerschmitt 323 "Gigant" fra 1941. Desuden, så er der store ligheder i udseendet mellem de to fly. I begge tilfælde, så har flyene en meget høj fuselage i den forreste del, hvor piloterne sidder helt oppe i toppen af fuselagen.\nEfter min mening, så er Jumbojetten det flotteste passagerfly, som verden hidtil har formået at producere. '\nJeg har personligt haft fornøjelsen at flyve som passager ombord på denne flymodel ved flere lejligheder. På første klasse med SAS til Dallas og retur i 1988, på første klasse med Thai-Air til Singapore og retur i 1991, på første klasse med Qantas til Australien og retur i 1991. Derudover en række flyrejser rundt i verden på business-class - alt sammen som ledende ingeniør hos henholdsvis Maersk olie og Gas i Esbjerg og Maersk Drilling på Esplanaden i København.\nStørrelsen af Me 323 "Gigant" gjorde imidlertid flyet meget langsomt og svært at manøvrere.\nSelv om Me-323 var bestykket med mange maskingeværer, så var det et let mål for fjendtlige jagerfly, hvis ikke det var beskyttet af et kobbel Messerschmitt jagerfly.\nFra november 1942 fløj Gigant forsyninger fra Italien til aksemagternes styrker i Nordafrika. Lufttransporten blev et vigtigt supplement til skibstrafikken, som led enorme tab til allierede angreb. Me 323 var dog sårbar, for selv om skroget kunne modstå store skader, så betød topfarten på kun 285 km/t, at transportmaskinen umuligt kunne undslippe fjendtlige jagere.\nDa produktionen stoppede i 1944, var omkring 200 stykker blevet bygget, og alle var blevet skudt ned.\nVraget af det enormt store tyske transportfly er dukket op på havbunden nær Sardinien. Flyet er det eneste af den type, som har overlevet frem til i dag.\nItalienske fritidsdykkere har gjort deres livs fund. Godt 15 km fra den italienske ø La Maddalena nær Sardinien fandt de vraget af det gigantiske tyske transportfly fra den 2. verdenskrig.\nIfølge den ene af dykkerne, Cristina Freghieri, så er flyet, der ligger på omkring 60 meters dybde, stort set intakt.\nIngen Me-323 fra krigens tid har overlevet hidtil, og fundet er derfor af stor historisk betydning.\nDet enorme fly var den 26. juli 1943 på vej med tropper fra Sardinien til Pistoia på det italienske fastland, da det mødte sin skæbne i skyerne. Transportflyet fløj uden eskorte af jagerfly.\nEt britisk jagerfly opdagede transportflyet og gennemhullede det med sine maskinkanoner. Det tyske fly styrtede i havet med et ukendt antal soldater om bord. Nogle få af soldaterne nåede at redde sig op på en redningsbåd. Resten af folkene om bord druknede i det synkende fly.\nFlyet vil nu blive bjerget, sat i stand og udstillet på museum.\nKönig Tiger Panzerkampfwagen\nMed erfaringerne fra Henschel's tigerkampvogn (Tiger I) fra 1942 blev kongetigerkampvognen (Tiger II) fremstillet i 1944 af Henschel, og blev udstyret - i første omgang med et Porche-tårn, og senere med det bedre Krupp-tårn. Kongetigeren havde en uovertruffen ny pansringsteknik, kraftfulde motorer, og den frygtede 88 mm kanon. Der skulle mere end 5 amerikanske Sherman tanks til for at klare en enkelt Kongetigertank.\nBilledet ovenfor viser en Kongetiger-kampvogn med Porche-tårn. Bemærk frontpladen på tårnet, som står lodret. Lodrette stålplader havde den ulempe, at hvis de blev ramt af en fjentlig panserbrydende granat, så ville granatens fulde slagstyrke blive udnyttet. Hvis derimod pladen havde været skråtstillet, så ville granatens påførte energi i højere grad blive afbøjet og fordelt således, at granatanslaget ikke kunne påføre kampvognen nær så stor en skade.\nKongetigeren blev indsat i slaget om Normandiet efter D-day i Juli 1944, og ved tyskernes modoffensiv i Ardennerne i Belgien, så så det ud til, at det ville lykkes tyskerne at smide de allierede ud i Atlanterhavet. Imidlertid løb de tyske Kongetigre tør for benzin, før modoffensiven lykkedes, og den tyske modoffensiv gik derfor i stå.\nOvenfor ses kongetigeren med det forbedrede Krupp-tårn, som for første gang blev indsat i Ardenner-slaget, og som ingen lodretstående stålflader havde. Denne kampvogn var enhver anden kampvogn i verden overlegen på tidspunktet.\nOvenfor ses en König Jachtpanzerkampfwagen fra efteråret 1944, som i princippet var en forlænget version af en König Tiger Panzerkampfwagen, for at kunne bære en større kanon - nemlig den nye og usædvanligt kraftige og langtrækkende 105 mm kanon. Hele konstruktionen var dog på dette tidspunkt for klodset og tung, og den blev kun produceret i et relativt ringe antal i slutningen af krigen. Men, den nye tyske 105 mm kanon skulle efter krigen vise sig at danne standard i efterkrigstidens mest avancerede kampvogne fra Tyskland.\nKongetigeren var den absolut bedste og mest avancerede kampvogn i den 2. verdenskrig. Umiddelbart efter krigen og i starten af den kolde krig blev Vesttyskland udrustet med de amerikanske M47 og M48 Patton-kampvogne fra USA, som Vesttyskland fik som våbenhjælp. Danmark blev udrustet med den endnu dårligere og ældre amerikanske M41 fra krigen. Disse kampvogne blev dog ikke anset for effektive nok overfor de nye sovjetiske kampvogne, hvorfor tyskernes kampvognsudvikling fra krigen blev genoptaget med USA's billigelse og betaling kun 10 år efter krigen.\nTyskerne havde allerede under krigen udviklet designet til Kongetigerens afløser, Leopard-kampvognen, som blev videredesignet af tyskerne efter 1955 og masseproduceret fra og med 1965.\nLeopard-kampvognen blev i koldkrigstiden fra og med 1965 hurtigt anset som verdens mest avancerede kampvogn, og kom til - fra og med 1965 - at blive den vigtigste kampvogn i de fleste europæiske NATO-landes forsvar - herunder Danmark.\nAf væsentlige forbedringer skal nævnes, at den 105 mm kanon havde et gyro-ophæng, så præcisionsskydning kunne afgives selv under kørsel i ujævnt terrain, ABC-anlæg, der kunne rense luft og sikre overtryk, så farlige gasser - herunder atomstøv og nervegasser - ikke ville trænge ind i kampvognen, lysforstærkningsanlæg, så man kunne se i mørke, højt placeret luftindtag til motoren og lænsepumper, så kampvognen kunne klare forcering af 4 m dybe vandløb, en speciel Mercedes motor bygget af MTU i Friederichshafen, som hurtigt bla. ved hjælp af justerbart kompressionsforhold kunne omstilles til at køre på mange forskellige typer brændstof - herunder både fyringsolie, diesel, og benzin med forskelligt oktantal.\nLeopard-kampvognen har bl.a. gjort tjeneste i Bosnien, Kosovo, og Afghanistan.\nI 1944 kom den tyske designer og ingeniør, Kurt Tank, på fabrikken Focke-Wulf op med et nyt design til en avanceret ny jetjager. Men fabrikken tabte konkurrencen for nye jetjagere til fabrikkerne Messerschmitt og Heinkel på det tidspunkt.\nFørst i de sidste par uger af krigen, så indså Oberkommando der Luftwaffe at Focke-Wulf Ta-183 "Huckebein" jetjageren, som skulle udstyres med en Heinkel HES-011 jetmotor, var det bedste design til en avanceret jetjager, og som ville have haft bedre egenskaber end de første tyske jetjagerfly, såsom den fantastiske Messerschmitt 262 "Sturmvogel" og Heinkel 162 "Spatz" (Volksjäger).\nPå et møde i Bad Eilsen, så blev den tyske designer og ingeniør, Kurt Tank, af Oberkommando der Luftwaffe beordret til at arrangere mock-ups af flyet og planlægge en fuld produktion af "Huckebein".\nDen første prøveflyvning af det nye luftfartøj blev planlagt at skulle ske allerede i slutningen af maj 1945, men prototypen var ikke klar, da de britiske tropper erobrede Focke-Wulf-faciliteterne den 8. april 1945.\n"Huckebein" ville have haft usædvanlige evner med overlegen flyvehøjde, supersonisk (overlyds) hastighed og stor manøvreevne.\nDet vides, at designet af "Huckebein" blev erobret af både amerikanerne og russerne ved krigens afslutning, og at det tyske design resulterede i udviklingen af det russiske Mikojan-Gurevich MIG 15 og den amerikanske F-86 "Super Sabre" i de tidlige 1950'ere omkring 5 år efter krigen. Disse jets kom i luftkampe under Koreakrigen fra 1950 til 1953.\nBillede ovenfor af henholdsvis MIG 15 og F-86 "Super Sabre"\nKurt Tank undslap efter krigen til Argentina. Her genoptog han sit projekt med udviklingen af Ta 183. Dette arbejde førte til udviklingen af en ny jetjager: IAE Pulqui II jet fighter. Men, på grund af manglende økonomiske midler og mangel på teknisk assistance, så så han sig nødsaget til at skrotte projektet, som endeligt blev droppet i 1955.\nBillede af IAE Pulqui II jet fighter ovenfor.\nArado 234 "Blitz"\nDet var verdens første jetbombefly, og det var en særdeles avanceret enkeltsædet bombemaskine med to jetmotorer, automatpilot, katapultsæde, og pilotstyrede bagudrettede maskinkanoner.\nMed sine to jetmotorer og strømlinede form, så var flyet for hurtigt til at kunne blive indhentet af noget allieret fly.\nMesserschmitt 262 "Sturmvogel"\nDet var verdens første jetjager, som var et glimrende angrebsfly mod både de amerikanske og britiske bombefly. Med sine to Junkers Jumo-004 jetmotorer kunne Me 262 flyve og stige hurtigere end noget allieret fly.\nFlyet var oprindeligt - af Messerschmitt og Luftwaffe - designet til udelukkende at være et jagerfly, men på direkte ordre fra Adolf Hitler blev det i slutningen af 1944 ombygget og efterfølgende anvendt som jagerbomber, men det var der faktisk en fornuftig forklaring på. I foråret 1945 blev flyet dog endelig anvendt som jager, og dette med stor succes.\nTrods konstante allierede bombeangreb lykkedes det tyskerne at bygge 1433 stk. Stormfugle. Den hemmelige fabrik lå inde i grotter i de østriske alper.\nEfter krigens afslutning benyttede både USA, Sovjetunionen og Storbritannien elementer fra Me 262 i deres jetfly. Især udformningen af vingerne - pilformen - var noget helt nyt. Således fik både den amerikanske F-86 Sabre og sovjetiske MiG-15 fælles træk med Me 262.\nDet var verdens første raket-drevne jagerfly. Messerschmitt 163 var et utrolig hurtigt og meget adræt kortrækkende jagerfly mod de amerikanske bombefly, som angreb om dagen. Raketflyet virkede nærmest som et bemandet og genanvendeligt anti-fly-missil.\nNår indgående bombefly blev spottet, kunne raketflyet lette, og fare lodret opad, som en raket med en utrolig hastighed, 600 miles/h, op i mange kilometers højde i løbet af få sekunder. Det var med en hastighed, der fik de tunge bombefly, og deres eskorte af jagere, næsten til at ligne siddende ænder i sammenligning. Raketflyet angreb først et bombefly fra neden med sine kraftige maskinkanoner på sin vej opad, så fortsatte det højt op over formationen, hvor det løb tør for raketbrændstof, så dykkede flyet lodret nedad, men stadig for hurtigt til at fjentlige jagerfly kunne nå at indhente raketflyet.\nPå turen nedad kunne flyet igen angribe en bombemaskine for derefter at fortsætte lodret ned mod jorden, hvor det rettede op og gled tilbage til landing på basen. I hænderne på en dygtig pilot, var det et formidabelt våben, og faktisk var der en tysk pilot, som nedskød hele tre B-17 flyvende fæstninger - den ene efter den anden - på en og samme tur.\nDet tyske raketfly Komet var det første fly i verden, som gennembrød lydmuren. Efter krigen tog det mange år før, at amerikanerne fik bygget fly, som kunne gennembryde lydmuren, og da de så endelig gjorde det, så troede de, at de var de første i verden, som gjorde det, og sådan blev verdenshistorien dermed...\nHerunder er et billede af USA's X-1, som efter de allieredes sigende var det første raketfly, som gennembrød lydmuren i 1947. Bell X-1 var den første flyvemaskine, som gennembrød lydmuren jævnfør amerikanske kilder. Det skete, den 14. oktober 1947 kl. 10.18 med Charles Elwood Yeager som testpilot. Men, det var ikke det første fly i verden, som gennembrød lydmuren. Tyskerne kom først, med deres Messerschmitt 163 allerede i 1942.\nHvis du vil se Hanna Reitsch's testflyvning af prototypen af tyskernes fantastiske fly, Messerschmitt 163, og se hendes interview, så kan du klikke her:\nHeinkel 162 "Spatz" (Volksjäger)\nDet var en jetjager (folkets jetjager) designet til at kunne masseproduceres i bunkere under jorden af et minimalt antal uddannede arbejdere, ved hjælp af tilgængelige simple materialer, som aluminium og træ, og det skulle kunne flyves af minimalt uddannede piloter. Blot to måneder efter at Heinkel havde fået kontrakten i September 1944, fløj den første prototype, og produktionen blev startet. 116 stykker blev bygget og indsat i tjeneste. Selv den sidste tilbageværende i operation nedskød den 4. Maj 1945 et britisk Hawker Typhoon jagerfly.\nV-1 var verdens første krydsermissil. Den jet-drevne V-1 havde et 950 kg sprænghoved og kunne flyve 125 miles. Den blev lanceret for det meste fra faste løfteraketramper på jorden, men også luft-lanceringer fra bombefly blev udført.\nV-2 var verdens første langtrækkende ballistiske missil. Den raket-drevne V-2 havde et 1075 kg sprænghoved og kunne række til en flyvning på 200 miles, og da det nåede målet fra oven med en hastighed på 2500 miles/h, så var der ingen varsling, og det blev opsendt fra mobile raketstyr, som var svære at opdage før og efter affyring.\nDe første raketter til frembringelse af atomladninger efter krigen var kopier af V-2, og i Hergé's fantasibog "Tintin's oplevelser, Rejsen til Månen, tur-retur" fra 1950 ses en måneraket, som er direkte inspireret af V-2:\nHergé var kunstnernavnet for den Belgiske tegneseriekunstner Georges Remi, 1907-1983. I 1929 skabte han Europas mest kendte og elskede tegneseriefigur, Tintin.\nMange af Tintin-seriens genstande, landskaber og gadebilleder fandtes i virkeligheden eller var baseret på virkeligheden. Voksne læsere nyder de mange satiriske referencer til historie og politik fra første halvdel af 1900-tallet. Albummet Den blå lotus var inspireret af Mukden-hændelsen, der førte til den første kinesisk-japanske krig i 1934. Albummet Ottokars scepter kan læses på baggrund af Adolf Hitlers "Anschluss" (Tysklands annektering af Østrig i 1938), mens hans senere albummer som Tournesol-mysteriet kan læses som en allegori på den kolde krig. Hergé er blevet en af verdens mest berømte belgiere, og Tintin-serien har fortsat international succes.\nAnti-luftmissilet Hs 117 skulle indsættes i massevis for at ødelægge de allieredes luftherredømme og skulle også anvendes som et gengældelsesvåben. Den ansvarlige gruppe for udviklingen af dette våben blev ledet af SS-Obergruppenführer Kammler.\nKammler valgte at betegne dette relativt beskedne våben for V-3 vel vidende, at dette ville forvirre de allieredes spioner, fordi det rigtige og meget større V-3 våben i al hemmelighed var under udvikling af SS. Det lykkedes faktisk for SS på denne måde at skjule og hemmeligholde udviklingen af de langt mere avancerede gengældelsesvåben over for de allierede.\nAdolf Hitler lovede på sit møde med den rumænske premierminister, Marshal Antonescus, i august 1944, at brug af et tredje (V-3) og et fjerde (V-4) gengældelsevåben snarest ville blive taget i anvendelse uden, at det blev præcist specificeret, hvilke våben, som der var tale om. Men, det fremgik af mødet, at der var tale om anvendelse af våben, som ville kunne frembære nukleare sprængstoffer og radioaktive isotoper.\nV-3 var rettet mod England og V-4 var rettet mod USA.\nAlt pegede på, at udviklingen af sådanne såkaldte anden-generations gengældelsesvåben skulle ske i Peenemünde, hvor de første gengældelsesvåben V-1 og V-2 tidligere var blevet udviklet.\nV-3 var en såkaldt superkanon (billedet ovenfor), bygget nede i jorden, som fungerede ved hjælp af multi-ladninger for at tilføje hastighed til meget store og langtrækkende projektiler med sprænghoved.\nSuperkanonen kan minde lidt om Jules Verne's & Hetzel's kæmpemæssige kanon bygget i jorden, som skyder et bemandet projektil til Månen i science-fiction-romanen "Rejsen til Månen" fra 1865.\nProblemet med Jules Verne's & Hetzel's kæmpemæssige kanon var, at den voldsomme acceleration af "projektilet" ville have dræbt alle ombordværende. Det er begrænset, hvor stor en acceleration, som henholdsvis mennesker og udstyr kan klare, under en opskydning.\nFordelen ved tyskernes V-3 kanon er, at et projektil "blidt" accelereres igennem løbet ved mange små ladninger frem for en stor ladning i bunden af en traditionel bagladerkanon. På den måde kan projektilet acceleres til utrolige hastigheder uden, at projektilet udsættes for nogen ødelæggende chockvirkning. Det betyder, at man kunne sende mere avancerede projektiler - med indbygget elektronik - afsted uden risiko for, at de ville blive slået i stykker af et meget stort starttryk. Det var kun et spørgsmål om, at have tilstrækkeligt mange ensbyggede accelerationssektioner sat på hinanden i række for at undgå beskadigelse af følsomme emner.\nDet var planen, at våbnet skulle bruges til at bombardere London fra to store bunkers i Pas-de-Calais-regionen i det nordlige Frankrig. Imidlertid blev disse to superkanoner gjort ubrugelige af allierede bombetogter inden, at tyskerne nåede at tage dem i brug.\nSenere lykkedes det tyskerne at få to andre af disse superkanoner i brug - stationeret i Tyskland - for bombardering af Luxembourg fra december 1944 til februar 1945.\nV-3 blev også kendt som Hochdruckpumpe (HDP), som var et kodenavn med det formål at skjule det egentlige formål med projektet. Superkanonen var også kendt som Fleissiges Lieschen ("flittiglise").\nDen grundlæggende konstruktion blev senere anvendt af USA i Projektet HARP for USA i 1960'erne og i Projektet Babylon for Irak's Saddam Hussein i 1990'erne.\nHvis du vil læse mere om projekterne Harp og Babylon, så kan du læse her:\nVergeltungswaffe 4 (Das Amerika Projekt)\nBetegnelsen V-4 dækkede over en lang række avancerede anden-generations gengældelsesvåben, som ville være i stand til at atombombe USA's storbyer på østkysten.\nFlere projekter blev iværksat i krigens sidste år - herunder bl.a. A9/A10-raketten (den såkaldte "Amerika-rakete"), Ho-229 version XVIII-A (den såkaldte "Horten Amerika Bomber"), og Eugen Sänger's Silbervogel (den såkaldte "Sänger Amerika Bomber").\nDet var top-hemmelige projekter, som blev underlagt SS, og som alle i hast blev sat i værk i efteråret 1943, da det stod klart for Hitler, at uden sådanne tiltag, så var der overhængende risiko for, at Tyskland ville tabe krigen.\nSS-Obergruppenführer Hans Kammler (SS-general) var en af de ansvarlige nøglepersoner, som skulle sikre, at Hitlers hemmelige plan skulle lykkes.\nDisse våben var tænkt som afskrækkelsesvåben, som ved dets blotte eksistens skulle få USA til at trække sig ud af krigen mod Tyskland.\nHitler vidste, at afskrækkelsen over for USA ikke ville have nogen effekt med mindre, at Tyskland faktisk havde et sådant våben til rådighed. Derfor var det vigtigt hurtigt at udvikle våbnet - og derefter fortælle om det - samtidigt med, at udviklingen skulle foregå i dybeste hemmelighed for ikke at blive saborteret af de allierede - enten ved massive luftbombeangreb eller sabotage.\nKun fremstillingen af A9/A10-raketten nåede en brugbar version inden afslutningen af krigen, men da var det lige netop blevet for sent for Tyskland. Nasa's astronaut Gordon Cooper, som efter krigen fik stor indsigt i tyskernes raketprogram, har sagt, at tyskerne kun manglede en sølle uge i at kunne affyre den første bemandede A9/A10-raket mod Manhatten før, at krigen sluttede.\nDet var en såkaldt 2-trins raket. Første trin - den store A10 - havde til formål at bringe det bemandede raketfly A9 ud i rummet i toppen af metosfæren i 90 km højde, hvorfra, at det bemandede A9-raketfly kunne fortsætte sin rejse op i termosfæren og henover atlanten, hvorefter det kunne dykke ned mod Manhattan i New York for at aflevere sin atombombe.\nKunstnerisk billede ovenfor, som viser afkoblingen mellem første trin (A10) og andet trin (A9) i 90 kilometers højde.\nKunstnerisk billede ovenfor, som viser A9-raketflyet på sin vej igennem mesosfæren i 200 km højde over Atlanterhavet på sin vej mod USA.\nHvis du vil læse mere om denne fantastiske opfindelse, så kan du klikke her:\nDet var opadrettede rekylfri anti-luft-missiler monteret i natjagere, som automatisk blev udløst af en fotoelektrisk sensor, når jagermaskinen fløj hen under de britiske bombefly, som angreb om natten. Det var et meget effektivt våben, som gjorde det muligt hurtigt og dødbringende at foretage overraskelsesangreb nedefra om natten uden at blive opdaget.\nDet var nedadrettede rekylfri anti-tank-missiler monteret i angrebsfly, som udløstes automatisk af en fotoelektrisk sensor, når de angribende fly kom hen over kampvogne.\nAvanceret Type 21 Ubåd\nDet var verdens første ubåd bygget til at sejle under vand på hele sit togt, og ikke kun under kamp sådan, som tidligere ubåde gjorde. Type 21 var en overlegen ubåd i enhver forstand. Den var hurtigere, når den var neddykket, end når den sejlede i overfladen. Den havde en batterikapacitet til at kunne sejle over 300 miles mellem hver opladning, der i øvrigt ikke krævede havnebesøg eller uddykning. Det var kun et spørgsmål om at rejse en schnorkel til overfladen og starte diselgeneratoren.\nDet var den første ubåd med avanceret SONAR i stand til at målsøge fjendens skibe mens neddykket, og uden at skulle bruge afslørende periskop. Den havde en sekundær elmotor for tavs sejlads, en hurtig torpedo-genladningsmekanisme, aircondition og meget mere. Type 21 var en meget avanceret angrebsubåd, der var svær at opdage fra anti-ubåds-fly og -skibe.\nElektriskt drevne torpedoer\nEl-drevne torpedoer - verdens første elektriskt drevne torpedoer blev brugt af de tyske ubåde i slutningen af krigen. De efterlader ikke et spor af bobler i vandet, og afslører derfor ikke retningen til den angribende ubåd, hvilket i høj grad forbedrede chancen for at undgå et modangreb.\nStealth - verdens første stealth-belægning. Det gjorde uddykkede tyske ubåde usynlige om natten i overfladen for afsløring af de allieredes luftbårne Infrarøde søgelys. Denne stealth teknologi var årtier forud for sin tid, baseret på de samme videnskabelige principper, der anvendes i RADAR-absorberende belægninger på moderne stealth-fly. Stealth-belægninger blev bl.a. brugt på tyske fly i de sidste måneder af krigen, og det tog mere end 40 år efter krigen for USA's fremmeste flyselskaber at forstå og udnytte denne videnskab.\nUsynlighed under vandet: Det blev under krigen af tyske ingeniører opdaget, at små luftbobler i vand totalt kunne optage og neutralisere lyd. Det førte bl.a. til, at tyske ubåde i slutningen af krigen blev iklædt gummiplader med indstøbte små luftlommer. På denne måde, så blev sonarlyden fra de allieredes sporingsudstyr optaget af pladerne og neutraliseret, så der ikke kom noget ekko fra u-båden. På den måde blev de tyske u-både usynlige under vandet for de allieredes sonar-udstyr.\nHorten Ho-229 og Gotha Go-229 "Fledermaus"\nDet var verdens første flyvende vinge med jetmotorer, og den første version fløj den 2. februar 1945. Der havde været mange prototyper undervejs gennem årene, før en brugbar version stod klar. Den blev udviklet af brødrene Walter and Reimar Horten som en avanceret jagermaskine.\nDer blev både arbejdet på en version til brug som jagermaskine mod de allierede bombefly som natjager og dagjager. Den blev også kendt som Gotha Go-229 "Fledermaus" pga, at producenten Gothaer Waggonfabrik fik kontrakt på at producere jetjageren baseret på Ho-229 version 1 (V1). Gothaer udviklede flere forskellige prototyper i forskellige størrelser, V2, V3, V4, V5, V6, og V7, alle i rollen som jagerfly og testede disse på testflyvninger. På en af disse tests udførte man et "hundeslagsmål" mellem en Me-262 og en Go-229, og her viste Go-229 sig overlegen.\nHo-229 havde den mest avancerede teknologi, som tyskerne formåede at udvikle under krigen. Flyet var betydeligt bedre end noget andet fly, som fløj operationelt helt frem til 1960'erne.\nDet var et stealth fly med en form og en radarstråleabsorberende belægning, som de allieredes radarer ikke kunne opfange, og det var Reichsmarschall Hermann Göring's personlige favorit, da det var det eneste fly under krigen, som opfyldte og overgik hans krav om uovertruffen ydelse - nemlig hans 3x1000, hvilket står for, at flyet skulle kunne bære mindst een 1000 kg bombe, flyve en distance på mindst 1000 km, og dette med en hastighed på mindst 1000 km/t. Desuden var flyets maksimale flyvehøjde på imponerende 15 kilometers højde. På grund af den enorme operationshøjde, så var piloterne udrustede med verdens første rumdragter.\nI 1944 udstedte RLM et krav om fremstillingen af et fly med en rækkevidde på 11.000 km og en bombe belastning på 4000 kg. Dette bombefly ville være i stand til at flyve fra Tyskland til New York City og tilbage uden optankning. Fem af Tysklands bedste flyselskaber indsendte designforslag, men ingen af dem opfyldte kravet til en sådan Amerika Bomber.\nDa Horten-brødrene hørte om disse designfiaskoer, så gik de igang med at designe deres egen Ho-229 XVIIIA Amerika Bomber. I løbet af julen 1944 arbejdede Reimar og Walter Horten på designspecifikationer for deres bombefly. De arbejdede på vægtberegninger, der gav mulighed for tilstrækkelig brændstof, besætning, våben, og bombelast. Ti variationer blev til sidst udarbejdet som forslag.\nDen version, som Horten-brødrene selv mente ville fungere bedst, skulle bruge seks Jumo 004B turboreaktorer, som blev indbygget i flykroppen med luftindtag placeret i forkanten af vingerne. For at spare vægt, ville de bruge et landingsstel, der kunne smides umiddelbart efter take-off. Ho-229 version XVIII-A skulle bygges primært af træ og holdt sammen med en speciel carbon baseret lim. Som et resultat, ville den enorme flyvende vinge være stort set usynlig for radar.\nFlyet ville have en rækkevidde på 11.000 km, en bombelast på 4.000 kg, en maksimal flyvehøjde på 16 km, en tophastighed på 1.200 km/t, og en rund-tur udholdenhed på 27 timer, og en besætning på tre mand.\nHorten-brødrene lavede en præsentation af deres Amerika Bomber design den 25. februar 1945 i Berlin. I mødet deltog repræsentanter for de fem største tyske flyselskaber, der oprindeligt blev inviteret til konkurrencen. Ingen af de konkurrerende flyfabrikanter var i stand til at betvivlede Horten-brødrenes påstand om, at deres flyvende vinge bombefly ville kunne lykkes at udføre opgaven.\nEt par dage senere blev Horten-brødrene bedt om at møde ind til Reichsmarshall Göring, der ønskede at tale med brødrene personligt om deres foreslåede Amerika Bomber. Dér fik Horten-brødrene at vide, at deres design var blevet godkendt, at de havde fået kontrakten for arbejdet, og at de skulle arbejde sammen med Junker's virksomhed i bygningen af flyet.\nDet blev på mødet besluttet, at byggeriet skulle gøres i to bombesikre betonkonstruktioner i Kahla nær Weimar, som havde et 5,6 meters tykt betontag. Desuden havde anlægget ekstra lange start- og landingsbaner, så flyet kunne testflyves der også. Arbejdet skulle begynde straks, og RLM krævede, at de første operationelle versioner skulle være klar senest til september 1945, hvor Tyskland forventede at have deres første atombombe klar. Men, Tyskland overgav sig allerede to måneder senere, og inden byggeriet for alvor var gået igang.\nDet er af vestens ypperste flyspecialister blevet vurderet hele 40 år senere, at havde krigen varet bare eet år længere, så ville Tyskernes forehavende været lykkedes. Amerikanske forskere, som ankom til Horten-fabrikken i Kahla blev nærmest forbavsede, da det op for dem, hvilken fantastisk science-fiction-agtig opfindelse, som de stod over for. De fik hurtigt alle prototyperne og de delvist færdigbyggede bombemaskiner pakket i kasser og fragtet til Northrop Aviation i USA for nærmere undersøgelse.\nFørst 38 år senere i oktober 1983 blev et lignende amerikansk bygget stealth-fly operationelt - Lockheed F-117 "Nighthawk".\nFlyfabrikanten Northrop Grumman arbejdede også på at udvikle et stealth-fly, og efter flere problemer med udviklingen, så vendte man tilbage til det tyske design fra krigen og startede forfra. Resultatet blev Northrop Grumman B-2 "Spirit", som i højere grad minder om det tyske fly end "Nighthawk" gør det. Det blev til verdens mest sofistikerede stealthfly nogensinde.\nDen første B-2 "Spirit" blev dog først operationel i slutningen af 1989 samtidigt med, at den kolde krig sluttede. På grund af afslutningen på den kolde krig, og fordi flyene er uhyre dyre at fremstille, over 5 milliarder kr/stk, så stoppede man produktionen efter kun at have fremstillet 21 stykker. Produktionen kan dog hurtigt genoptages, hvis behovet igen skulle opstå.\nRusserne, som havde erobret Gotha Flugwerke, fik også fat i nogle af de tyske Gotha Go-229, og ikke mange år efter under Den Kolde Krig opsnappede vestens efterretningstjenester, at også russerne havde udviklet deres eget stealth-fly. Hvor godt, at russernes efterligning af det tyske stealth-fly er, vides ikke.\nEugen Sänger, en af Tysklands førende teoretikere på hypersonisk dynamik og jets, og hans kone, matematikeren Irene Bredt, var begyndt at udvikle affyringsudstyr til et supersonisk rumfartøj allerede i 1932. Rumfartøjet havde en flad varme-spredende underside. Den forventede udviklingstid af denne rumfærge var dengang på på tredive år (svarende til 1962), og med raketmotorer til fremdrift, så ville RABO-konceptet havde taget mange år at udvikle.\nArbejdet med Rabo, som var blevet suspenderet omkring 1942 på grund af den langvarige udviklingstid, blev genoplivet i 1944, og planer for en dedikeret "Amerika Bomber", specielt beregnet på at ramme New York City i nedre Manhattan med en atombombe, ved hjælp af et rumfartøj blev iværksat.\nI 1944 blev videnskabsfolkene Sänger og Bredt overført til et fantastisk isoleret laboratorium kompleks i bjergene nær Lofer, Østrig, hvor en række af bizarre forskningsprojekter var i gang, herunder udviklingen af de berygtede "lyd kanoner", "vind kanoner" og en elektromagnetisk Railgun.\nSänger-Bredt designede en ny version af Rabo i 1945, som brugte en lang raketslæde til fremdrift af rumfartøjet til dets starthastighed på 800 km/t. Efter denne acceleration ville en indbygget motor i rumfærgen på ca 100.000 hestekræfter drive fartøjet op i en ballistisk bane, der toppede i en højde af flere hundrede kilometre ud i verdensrummet. Den tyske rumfærge skulle være i stand til at nå et venligt territorium efter at have foretaget sit angreb - eller eventuelt lande i Atlanterhavet i nærheden af en tysk U-båd.\nEfter opstigningen til højder på flere hundrede kilometer med en hastighed på over 10.000 km/t, ville rumfartøjet falde ned mod jorden pga tiltrækningskraften og møde den øvre atmosfære. Piloten ville udføre en glidning på den øvre atmosfære på samme måde, som en sten, der laver smut hen over en vandoverflade pga. den flade underside af rumfærgen. Dette forløb ville blive gentaget flere gange, så fartøjet efterhånden blev bremset ned i hastighed. Når det nærmede sig sit mål, Manhattan, så ville rumfartøjet smide sin atombombe, der ville falde ned i atmosfæren og ramme sit mål på jorden.\nSänger Amerika Bomber (eller Orbital Bomber, Atmosphere Skipper) var designet til supersonisk flyvning i stratosfæren. Det flade skrog skabt opdrift, og vingerne var korte og kileformede. Der var en vandret hale ved den agterste ende af skroget, som havde en lille finne på hver side. Brændstof blev opbevaret i to tanke, en på hver side inde i skroget, der løber fra vingerne agter. Ilt blev opbevaret i tanke placeret i skroget på hver side foran vingerne. Den store raket motor med 100 tons trykkraft blev monteret i agterenden, og blev flankeret af to mindre raketmotorer for bl.a. retningsstyring. Piloten havde til huse i et tryksat cockpit i den forreste ende af skroget, og et udtræksbart trehjulet understel var indbygget for at rumfærgen kunne foretage en glidelanding ved tilbagevending til landjorden.\nDet er blevet vurderet, at Sänger og Bredt's arbejde i 1945 førte til udviklingen af NASA's rumfærge, som startede som forsøg i USA i 1977.\nNazityskland påbegyndte et atomprojekt i 1939. Videnskabsmænd gjorde allerede dengang Hitler opmærksom på, at Tyskland ville være i stand til hurtigt at udvikle en atombombe, hvis de fornødne midler blev stillet til rådighed. Hitler ville dog ikke acceptere tanken om at bruge et så umenneskeligt våben og forbød dem at udvikle atombomben (A-våben).\nDen 20. juli 1944 blev et mislykket attentat mod Hitler gennemført af officerer fra egne rækker. Dette fik Hitler til at miste troen på det loyale og ærefulde i det "rene" menneske. Samtidigt indløb meldinger fra den tyske efterretningstjeneste, at de allierede (England og USA) var i færd med at udvikle en atombombe. Det gjorde Hitler rasende og fik ham til at ændre mening om udviklingen af en atombombe. Der blev nu i Tyskland investeret store midler i udviklingen og fremstillingen af en atombombe.\nHemmelige og hidtil skjulte dokumenter, som er fremkommet så sent som i 2011, viser, at det måske er sandt, at Nazityskland nåede at prøvesprænge flere små atombomber hen imod krigens slutning. Ifølge den tyske historiker Rainer Karlsch, der i 2005 udgav bogen "Hitlers bombe", så nåede nazisterne at prøvesprænge en bombe på øen Rügen i 1944 samt to i det østlige Tyskland i begyndelsen af 1945. Testene kostede ifølge Karlsch mindst 700 mennesker livet.\nEn hidtidig skjult artikel fra 1973 har skabt furore i Tyskland i 2011. I artiklen fortæller den daværende chef for Asse II-saltminen i delstaten Niedersachsen, at det første atomaffald i minen stammede fra Hitlers hemmelige atombombeprojekt fra 1939 til 1945. "Vores organisation dumpede radioaktivt affald under krigen, uraniumaffald, fra forberedelserne til den tyske atombombe", hævder lederen af Asse II-saltminen i sin artikel.\nOvenfor hidtidig hemmeligt billede fra foråret 1945 af de allieredes erobring af Tysklands urancentrifuger til berigelse af uranium.\nTyskland havde allerede før 1944 vist sig i stand til at fremstille beriget uranium, hvilket er den afgørende egenskab for at kunne fremstille atombomber. Dersom disse oplysninger er sande, så var Tyskland det første land i verden, som havde opnået forudsætningerne og den nødvendige tekniske indsigt til at kunne fremstille atombomber.\nDe nye oplysninger antyder, at Hitlers atomprogram var længere fremme end hidtil troet. Tysklands lager for atomaffald, Asse II-saltminen, bruges den dag i dag til deponering af atomaffald.\nBilledet ovenfor viser deponeringen af atomaffald i Asse II saltminen i perioden fra 1939 til 1945.\nDet tyske atomforskningsprojekt "Uranverein" blev startet i april 1939 på Berlins Tekniske Universitet med henblik på udvikling og fremstilling af atombomber. Projektet blev startet efter, at de tyske forskere i januar 1939 havde opdaget den nukleare fission, som er den proces, der er den grundlæggende proces i enhver atombombe uanset type.\nDe mest fremtrædende tyske atomforskere i "Uranverein" var Kurt Diebner, Abraham Esau, Walther Gerlach, og Erich Schumann. I juli 1939 blev startet et aktieselskab nord for Berlin, for fremstilling og salg af uraniumoxid, hvilket lå i en virksomhed i Oranienburg.\nDa krigen blev sparket i gang ved Tysklands invasion af Polen, den 1. september 1939, så opløste Hitler "Uranverein", og mange af forskerne blev indkaldt til Wehrmacht for krigstjeneste.\nÅrsagen var, at Hitler var overbevist om, at hans overlegne konventionelle styrker hurtigt og inden for to år kunne nedkæmpe alle europæiske fjender samt Sovjetunionen, og således skabe sig sit Grossdeutschland, et kæmpe forenet Europæisk kontinent, som derefter i fredelig sameksistens kunne dele verdenen med henholdsvis Storbritanniens Commonwelth, USA, Kina, og Japan.\nDet var således - i henhold til Hitler - ikke nødvendigt at spendere det tyske riges formue på langvarige forskningsprojekter i ny våbenteknologi, når planen var at bruge pengene på skabelsen af imponerende bygningsværker, en effektiv infrastruktur, og en VolkeWagen til hver eneste familie i det nye storslåede Grossdeutschland.\nImidlertid financierede den tyske hærs kontor for våbensystemer og ammunition projektets fortsatte virke efter, den 1. september 1939, og projektet blev udvidet til også at omfatte forskning i atomreaktorer "Uranmaschine", fremstilling af tungt vand, samt oparbejdning af uranium.\nI december 1942 overtager Herman Göring personligt ledelsen af forskernes arbejde. Forskeren , Abraham Esau, udnævnes til chefforsker, og efterfølges i december 1943 af Walther Gerlach. Men, udbyttet af forskernes arbejde falder, fordi en del af forskerne var jøder, som under omstændighederne har måttet flygte fra Tyskland, og andre af forskerne har valgt at søge andre forskningsområder pga. krigens udvikling, som kræver hurtigere resultater end hvad, at atomforskning kan levere.\nHitlers Personlige Wunderwaffen\nSS-Obersturmbannführer Otto Skorzeny, som sammen med sine specialuddannede loyale soldater udførte hemmelige og spektakulære operationer som hemmelige agenter og sabotører bag fjendens linier i den anden verdenskrig. Hvis du har lyst til at læse mere om Otto Skorzeny og hans mænd, så kan du klikke her:\nSS-Obergruppenführer Hans Kammler stod i spidsen for den dybt hemmelige videnskabelige organisation SS E-IV (Entwicklungsstelle 4). Allerede før udbruddet af Den Anden Verdenskrig havde Hitler beviljet midler til oprettelsen af flere tophemmelige forskningsorganisationer inden for SS.\nFormålet var med ubegrænsede midler at forske i udviklingen af helt nye og utrolige våben - herunder bl.a. lydkanoner, lyskanoner, vindkanoner, partikelkanoner og plasmakanoner.\nI begyndelsen af 1940'erne udviklede tyske ingeniører en lydkanon, der i bogstaveligste forstand kunne få en persons indre organer til at bløde.\nLyden forårsagede svimmelhed og kvalme inden for 200-400 meters afstand ved at vibrere mellemørets knogler i det indre øre. Det svækkede de fjentlige angribende soldater. Ved afstande inden for 50-200 meter gjorde lydbølgerne alvorlig skade på specielt nyrer, milt og lever, hvilket gjorde de angribende soldater ukampdygtige.\nHergé's Tintin-tegneserie "Det Hemmelige Våben" fra 1954 omhandler denne lydkanon.\nDisse våben anvendte lydbølger omkring 3 GHz, hvilket også kaldes mikrobølger (bruges i vore dage i Mikrobølgeovne og med svag styrke som trådløst netværk - det såkaldte WIFI). Disse våben blev udviklet i samarbejde med Japan.\nNazisterne udviklede et Partikelstrålevåben. Det tyske elektronik-firma Siemens udviklede en partikelstrålekanon for Luftwaffe. Apparatet blev opfundet af professor Max Steenbeck i 1935. Ingeniørerne Heinz Schmellenmeier, Richard Gans og Fritz Houtermans var ledende skikkelser i projektet. Partikelstrålekanonen virkede ved, at den afbrød dynamoerne i motorerne i de allierede bombefly og dermed bragte flyene ned til lavere højder inden for rækkevidde af de tyske flak-batterier.\nDen Norskfødte Dr. Rolf Wideroe skrev i sin selvbiografi, at han arbejdede på en partikelaccelerator (X-Ray transformer) til dette projekt i Hamburg i 1943. Det Philips-ejede datterselskab, Valvo, deltog også, og meget af teknikken blev fremstillet af CHF Müller & Co. Wideroe reddede senere et eksemplar af enheden fra ruinerne i Dresden, og leverede den til General Pattons 3. Hær i Burggrub den 14. april 1945.\nEn anden rivaliserende enhed, Ernst Schiebold 's "Röntgenkanone" blev udviklet i Grossostheim syd for Frankfurt under krigen. Denne partikelaccelerator sad neden under et beryllium parabolsk spejl. Denne kanon kunne styres automatisk mod de allieredes bombefly-formationer. Selskabet Richert Seifert & Co var i høj grad ansvarlig for fremstillingen af denne kanon.\nDe nævnte kanoner affyrede en hård partikelstråling mod de fjendtlige fly, og de var forløberne for de "Star War's" våben, som USA besidder i vore dage, og som udgør kernen i USA's missilvåbenskjold.\nDe Tyske Flyvende Tallerkener\nFør udbruddet af Den Anden Verdenskrig bevilgede Hitler midler til oprettelsen af flere tophemmelige forskningsorganisationer inden for SS.\nEn af disse organisationer fik betegnelsen SS E-IV (Entwicklungsstelle 4).\nDenne organisations opgave var primært at forske i alternative energikilder for at gøre det Tredje Rige uafhængig af behovet for brændselsolier til krigsmaskinerne - fly, skibe, tanks, tog og lastbiler. Tysklands problem var, at de traditionelle råstoffer ikke var tilgængelige i tilstrækkelig grad inden for Tysklands grænser for gennemførelsen af en erobringskrig af det Europæiske kontinent og Rusland.\nDen hemmelige SS-organisation, som af de allierede fik det okkulte tilnavn "Order of the Black Sun", udviklede en lang række alternative energiformer og forskellige brændstoftyper gennem forgasning af kul, forskning i udvinding af alkohol-brændstoffer fra kornproduktion, udvikling af simple kul-forbrændingsmotorer til køretøjer og til generatorer samt avancerede turbiner baseret på flydende oxygen. Der var bl.a. tale om udviklingen af reaktionsturbiner, AIP, til luftuafhængig fremdrift.\nOrganisationen designede - som noget helt specielt - også de såkaldte EMG (Electro-Magnetic-Gravitation) motorer.\nSS E-IV Gruppen designede i 1939 en revolutionerende elektro-magnetisk-gravitations-motor. Den var en forbedring af Marinekapitän Hans Coler's energi-maskine ved at tilkoble denne til en energi-konverter, som derefter skulle kobles til en Van De Graaf bånd-generator, som igen skulle kobles til en Marconi-vortex-dynamo (en kugleformet tank med kviksølv) for at skabe kraftige roterende elektromagnetiske felter, som kan ophæve eller reducere tyngdekraften.\nDen elektro-magnetisk-gravitations-motor blev betegnet Thule Triebwerk, fordi det fysiske arbejde med konstruktion, fremstilling og test af motoren blev underlagt firmaet Thule, som havde arbejdet med lignende forskningsprojekter, og som havde designet et skiveformet fly, som var ideelt for installation af en sådan motor.\nIngeniøren Thule havde designet et skiveformet fartøj (flyvende tallerken), som han mente ville kunne drives af en elektro-magnetisk-gravitations-motor.\nSiden 1935 havde Thule været på udkig efter et afsidesliggende, ubetydeligt og ubeboet område, som kunne virke som testområde for udvikling af et sådant fartøj i al hemmelighed. Thule havde fundet et sådant egnet sted (en større lysning) midt i skovene i det nordvestlige Tyskland.\nOmrådet bar betegnelsen "Hauneburg", da området tidligere var ejet af en landmandsfamilie, som havde planer om at etablere en større landbrugsejendom og et savværk i området med navnet "Hauneburg". Imidlertid, så var familien af ukendte årsager gået til grunde, og området lå øde hen og uden nogen proklamerede ejere. Den eneste adgang til området var en snoet skovvej gennem skovene. Området var så afsidesliggende og øde, at det ikke figurerede på de officielle kort over Tyskland.\nVed oprettelsen af dette testområde med tilhørende faciliteter i 1937, så betegnede SS E-IV det nye Thulefartøj "Hauneburg Gerät" eller bare "Hauneburg".\nPå området blev der opført garager og en landingsbane for fly. Fra luften så dette dog helt uinteressant ud, og man skulle meget tæt på fra luften før man kunne se, at der var tale om en mulig landingsbane for fly. Området blev dog heller ikke opdaget af de allierede på noget tidspunkt under krigen.\nAf sikkerhedsmæssige årsager og for yderligere hemmeligholdelse af lokationen under krigen, så blev navnet på lokationen og på produkterne i 1939 forkortet til "Haunebu". Alt foregik i total hemmelighed, og der var dødsstraf for at lække oplysninger uden for gruppen.\nRFZ Rundflugzeug (flyvende tallerken)\nDe første Haunebu I prototyper, hvoraf to blev bygget under ledelse af Viktor Schauberger, som var ingeniør på flyfabrikken Donier, var på 25 meter i diameter, havde en besætning på otte mand og kunne opnå den teoretisk utrolige starthastighed på 4.800 km/t, men dette kun i lav højde. Yderligere forbedring gjorde det muligt for maskinen at nå en teoretisk hastighed på op til 17.000 km/t. Flyvningens varighed kunne være op til maksimalt 18 timer.\nFor at kunne modstå de utrolige temperaturer, som opstår ved disse hastigheder igennem luft, så blev en særlig beklædning kaldet Victalen udviklet af SS metallurger til både Haunebu-serien og senere til Vril-serien af de flyvende tallerkener.\nHaunebu I havde et dobbeltskrog bestående af Victalen. Haunebu I fløj for første gang i 1939, og de to prototyper gennemførte i alt 52 testflyvninger.\nSS udviklede også en strålekanon på eksperimentelt grundlag til fartøjet, som fik sin energi fra Triebwerk-motoren. Der var tale om den dobbeltløbede 60 mm KraftStrahlKanone (KSK).\nDet var en elektro-magnetisk strålekanon, som udsendte koncentrerede ladninger af elektromagnetisme i skudretningen. Det var ideen, at når en sådan koncentreret ladning ramte et konventionelt fjendtligt fly, så ville ladningen generere store elektriske strømme i flyets ledningsnet, som bl.a. ville føre til, at flyets instrumenter og radioer ville blive ødelagt samt, at flyets bensinmotorer ville stoppe på grund af sammenbrændte tændspoler.\nMange har efter krigen beskrevet disse kanoner som værende lazer-kanoner. Men, der var ikke tale om lazer-kanoner. Lazer-kanoner udsender koncentrerede energimængder i form af lys, som brænder hul i det ramte objekt. Energien til en sådan kanon kræver store mængder elektricitet fra en el-generatorer, som typisk drives af en forbrændingsmotor, og det havde Haunebu-fartøjerne ikke til rådighed. SS udviklede også lazer-kanoner, men til brug for et fartøj med en Triebwerk-motor var det mere hensigtsmæssigt at udnytte noget af alt den elektromagnetisme, som Trieberk-motoren skabte.\nDe tidlige modeller af kanonen var dog en temmelig stor og tung installation, som Haunebu I viste sig ud af stand til at kunne bære. Det er i øvrigt aldrig blevet afklaret, om det lykkedes for tyskerne at udvikle en strålekanon, som nogen af RFZ-fartøjerne kunne bære.\nI 1942 blev den forbedrede Haunebu II - med en diameter på 26 meter - klar til prøveflyvninger. Denne skive havde en besætning på ni personer og kunne teoretisk opnå overlydsflyvninger på mellem 6.000 og 21.000 km/t med en flyvetid på op til 55 timer.\nHaunebu II blev efterfølgende udsat for utallige ombygninger, eksperimenter og forbedringer i perioden fra 1943 til 1944 under bistand af ingeniører fra Dornier flyfabrikken.\nDiameteren på fartøjet blev bl.a. forøget til 32 meter, så fartøjet kunne rumme op til 20 personer, og dette fartøj fik betegnelsen Haunebu II Do-Stra (Dornier STRAtosphären Flugzeug). Syv af disse fartøjer blev bygget og gjorde i alt 106 testflyvninger.\nI slutningen af 1944 meddelte Dornier, at de endelig havde skabt den perfekte krigsmodel kaldet (Do-Stra), og to prototyper af den optimerede og endelige model blev bygget. Den teoretisk opnåelige hastighed ville være over 21.000 km/t.\nEfter kupforsøget mod Hitler den 20. juli 1944 (Operation Valkyrie), som SS-Obersturmbannführer Otto Skorzeny i høj grad var med til at forhindre, så blev Otto Skorzeny af Hitler givet ansvaret for administrationen af Nazitysklands hemmelige gengældelsesvåben. Det betød, at Otto Skorzeny fik ubegrænsede midler til at styre udviklingen. Han blev bindeleddet direkte mellem Hitler og de videnskabsfolk, som i alt hemmelighed skulle udvikle de nye våben. Det hele foregik i hemmelighed og uden for den normale kommandovej. Ikke engang Abwehr eller SD vidste, hvad der foregik.\nSS udsendte en forespørgsel på en masseproduktion af denne model, Haunebu II (Do-Stra), til flyfabrikkerne Junkers og Dornier. Begge flyfabrikker kom med deres tilbud, men i slutningen af 1944 eller begyndelsen af 1945 blev Dornier valgt som leverandør.\nImidlertid gjorde krigsudviklingen i foråret 1945 det umuligt for Dornier at nå at producere nogen operative versioner af Haunebu II (Do-Stra) på deres fabrik. I stedet for blev alle spor minutiøst destrueret af SS for at sikre, at disse hemmeligheder ikke ville falde i de allieredes hænder.\nParallelt hermed havde Dorniers udviklingsafdeling under ledelse af SS E-IV-enheden designet afløseren for Haunebu II - nemlig Haunebu III. En enkelt prototype var blevet fremstillet og testet i Hauneburg i krigens sidste måneder.\nHaunebu III var en gigantisk flyvende tallerken. Den var 71 meter i diameter, kunne rumme 32 personer og havde en forventet hastighed på mellem 7.000 og 40.000 km/t. Kroppen på dette fartøj bestod for første gang af et tre-lags Victalen. Fartøjet ville teoetisk kunne flyve op til 7-8 uger ad gangen. 19 testflyvninger blev gennemført med dette fartøj.\nDa amerikanerne nærmede sig Hauneburg, blev fartøjet adskilt og transporteret østpå mod Berlin, og alle spor i Hauneburg blev af SS minutiøst slettet.\nSS havde opgivet Hauneburg i det nordvestlige Tyskland som testfacilitet for de flyvende tallerkener, og flyttede hemmeligheden østpå til flyfabrikken Vril's testfaciliteter i Brandenburg nord for Berlin. Vril var den flyfabrik, som fremstillede de avancerede Arado jetbombere.\nAnsvaret for fremstillingen af de operative flyvende tallerkener, Haunebu III, blev herved overdraget fra SS E-IV-enheden til Vril's ledelse. Det var en absolut hasteopgave, fordi de russiske tropper var på vej fra øst.\nVril 7 (Haunebu III)\nEfter overdragelsen af fartøjet blev navnet ændret fra Haunebu III til Vril 7. Det lykkedes ingeniøren Vril at klargøre det overførte operationelle fartøj til drift i sidste øjeblik inden, at russerne nåede frem.\nDette fartøj blev brugt til evakuering af bl.a. ingeniørerne Thule og Vril i marts 1945. Operationen blev kaldt Ostara efter den gamle Germanske gudinde af Østen, daggry, genfødsel og opstandelse.\nDer var dog for mange personer og udstyr ombord på fartøjet. En af passagererne var SS-Obergruppenführer Hans Kammler. Den overbelastede Haunebu III (Vril 7) blev derfor boosted op i luften ved hjælp af en klynge A-9 og/eller A-10 raketter for at få fartøjet i luften.\nVril 7 blev dog skudt ned af russerne, og alle ombordværende blev dræbt. Alle vragdele blev efterfølgende bjærget af russerne og i eftertiden totalt hemmeligholdt for omverdenen.\nEfterfølgende fundne SS-optegnelser viser, at der ombord på Vril 7 fandtes både ilt-generatorer og modificerede Dräger Werke trykdragte.\nDette har ført til spekulationer om hvorvidt, at SS havde planer om at flyve til Månen og opbygge en hemmelig base på månens bagside. Måske havde SS haft håb om bl.a. at kunne flyve Adolf Hitler i sikkerhed. Der er dog ingen kilder, som bestyrker disse rygter.\nEfter krigen har man på Vril-fabrikken fundet skjulte planer om bygning af en Haunebu IV med en diameter på 120 meter, men det vides med rimelig sikkerhed, at der ikke på denne fabrik blev bygget et sådant fartøj inden udgangen af krigen, eftersom SS havde haft mere travlt med ødelæggelse af alle spor frem for at styrke en produktion af denne model.\nImidlertid har man i Tyskland efter krigen fundet flere uafhængige planer for opbygningen af test- og produktionsfaciliteter for Haunebu IV uden for Tysklands grænser.\nPlaner for opbygningen af faciliteter for fremstillingen af Haunebu IV i Neu Schwabenland på Antarctica på Base 211 er blevet fundet. Den hemmelige Base 211 i Antarktis var allerede blevet etableret af Tyskland under krigen.\nDette har givet anledning til mange spekulationer, fordi der i det okkuperede Tyskland efter krigen - specielt i 1970'erne - indløb mange rapporter og også fotografier, som viser en Haunebu IV i luften over Tyskland og mange andre steder i verden.\nI årene umiddelbart efter krigen indløb der rapporter fra hele verden, at mange Haunebu-lignende flyvende tallerkener var blevet set i luften. Dette førte til spekulationer om, hvorvidt Det Tredje Rige havde overlevet i en anden del af verdenen - primært i Argentina.\nSpekulationer om, hvorvidt de allierede, USA og USSR havde erobret og videreført tyskernes opfindelser opstod også.\nBRD (Bundes Republik Deutschland) er også blevet mistænkt for at have videreført Nazitysklands opfindelser med skabelsen af henholdsvis Fliegende Untertassen 1 (svarende til Thule's Haunebu III) og Fliegende Untertassen 2 (svarende til Vril's Haunebu IV).\nUSSR's forskning med de tyske okkulte teknologier er ukendt på grund af den Kolde Krigs hemmeligholdelser, men det menes, at russerne i 1945 fangede flere af Schauberger's ingeniører inden for området - herunder Otto Habermohl og SS Feuersturm Ingeniör Gerhard Falker.\nSelv om russerne udviklede deres egne designs af flyvende tallerkener, baseret på Suchanov's serie af "Discoplans" fra 1958 til 1962, samt den berygtede eksperimentelle cirkulære MIG prototype, så kan det godt være, at russerne udnyttede opfindelserne fra SS Haunebu.\nBl.a., så fik Sovjetunionen fat i en god andel af Dr. Franz Philipp's opfindelser inden for strålevåben i Berlin, der var en del af SS E-IV-gruppens ansvar, og som var det våben, som Tysklands flyvende tallerkener skulle udstyres med. Hvem ved, hvilke andre af SS E-IV hemmeligheder, som Sovjetunionen fik fat i, da de indtog Berlin i 1945.\nDen første rapport kom fra en forsker - Horst Schuppmann. En ven til hr. Schuppmann havde talt med et øjenvidne til de tyske flyvende tallerkener under den anden verdenskrig. Rapporten dukkede første gang op i en bog af Karl-Heinz Zunneck fra 1998 omhandlende hemmelig teknologi, vidundervåben og UFO'er.\nØjenvidnet var en erfaren tysk pilot, som havde fløjet mange missioner i en JU-52, som fortrinsvis blev anvendt som troppetransportfly. Piloten havde afgivet sin forklaring i juli 1944.\nRapporten er i hovedtræk følgende: På en planlagt tre en halv times flyvetur fra Deblin i Polen til Berlin i Tyskland fik flyet problemer. Der var motorproblemer og flyet var kommet ud af kurs. Piloten havde selskab af andenpiloten, en mekaniker, og en radiomand.\nDa de havde passeret Stettin i Polen, og kom ind over de store skove nord for Berlin i lav højde, så så piloten sig om efter et egnet sted at lande. Pludseligt dukkede et stort hvidt kors op på jorden i et område, som så ud til at være egnet for landing. Piloten fik landet flyet uden skader og lod flyet rulle mod skoven i udkanten af lysningen, som ville skjule synet af flyet fra luften. Det var begyndt at blive skumring.\nStraks motorerne var blevet stoppet, så blev mandskabet kontaktet over radioen. De fik ordre på at forblive i flyet indtil videre. Det gjorde de, men pludselig var radiomanden forsvundet. Han havde forladt flyet uden tilladelse. De andre ventede forgæves en time på hans tilbagekomst. Piloten forsøgte at få kontakt med ordregiveren via radioen, men modtog intet svar. Piloten besluttede derefter at stige ud af flyet for at finde sin manglende radiomand.\nPiloten forlod flyet. I området var der ingen personer at se. Det eneste, som piloten kunne se, var en stor hangar i udkanten af landingsbanen. Piloten gik direkte hen til denne hangar. Da han ankom åbnede han en smal dør og gik ind og håbede på at få noget information. Der var ingen personer at se inde i hangaren, men det, som piloten så i den mørke hangar, forvirrede ham så meget, at billedet af det har brændt sig dybt ind i hans hukommelse.\nI hangaren stod tre eller fire meget store, runde, og mørke tallerkenformede metalkonstruktioner på teleskoplignende ben. Objekterne stod omkring 6 meter over jorden, og diameteren på objekterne var omkring 12 - 15 meter i diameter. Piloten sammenlignede objekterne med gigantiske suppeskåle.\nPludselig ud af halvmørket, så ankom en SS-militærvagt. Vagten fortalte piloten, at han var på strengt forbudt område. Vagten beordrede piloten straks at forlade hangaren og gå tilbage til flyvemaskinen, for ellers ville det blive hans sidste dag på jorden. Piloten gik tilbage til flyvemaskinen og afventede nye ordrer. Radiomanden dukkede aldrig op igen.\nEfter et døgn blev flyvemaskinen repareret, tanket op, og mandskabet fik lov til at lette fra området. Piloten fik at vide, at det, som han havde set, var top-hemmeligt og, at han aldrig måtte fortælle om det, for ellers, så ville han blive henrettet.\nAt piloten så alligevel - i juli 1944 - fortalte om det til en ven var modigt. Men, de hemmelige oplysninger blev holdt hemmelige helt frem til offentliggørelsen af oplysningerne i Karl-Heinz Zunneck's bog fra 1998. Det var flere år efter, at den aktuelle pilot var død af alderdom.\nHidtil har man talt om Den Europæiske Union med Tyskland som et af medlemslandene. Fra og med år 2011 taler man om Tysklands Europæiske Union. I 2011 overtager Tyskland - på grund af den økonomiske krise - i princippet ledelsen af Europa støttet af Frankrig:\nDen tyske ørn er tilbage. Kæmpen er blevet vækket, og Europas fremtid står nu og falder med Tysklands styrke. Tysklands nye våben er nu blevet Euroen, hvormed Tyskland kan styre Europa. For sammenligningens interesse:\nKort ovenfor viser Tysklands råderum i 1942.\nKort ovenfor viser Tysklands råderum i 2011


Milwaukee Art Museum Coffee Shop - Restaurantanmeldelser - TripAdvisor\nNr. 6 af 45 Kaffe og te i MilwaukeeNr. 220 af 1.367 Spisesteder i Milwaukee\nFik rigtig gode sandwich - de kaldte dem panini ! Smuk udsigt og imødekommende betjening. Dejligt sted at tanke op.\nMilwaukee Art Museum Café\nNår man besøger Museet, stop i kaffebaren for et måltid, snack eller en kop kaffe. Maden er god og deres supper er altid fantastisk.\nIngen Pommes frites !!!!\nEksklusivt for at imødekomme den museum publikum. Gode sunde måltider med fantastisk udsigt over vandet. Indretningen er lig nul. God pris. Menu har masser af falske ord - cannaloni var fremragende. De kammuslinger var alt for stor til at være rigtig - men min kone...var vilde med dem. Vil få meget travlt.Mere\nTag en pause her!\nMilwaukees art gallery er en fin, lille mulighed for at give en pause og en forfriskning mens vi besøgte kunstgalleriet! Gode priser, god mad til rimelige priser.\nGodt for en hurtig snack\nAlle kort sagt kun foretages, men en fantastisk måde at tage en pause mens man besøger museet! Betjeningen var lidt langsom, og begrænset opholdsområde. Fantastisk udsigt over havnen. Ikke billigt.\nEn fantastisk udsigt fra den fremragende butik er altid en dejlig oplevelse\nFremragende mad om end et lille udvalg, og fine drinks i en yderst behagelig plads med en fantastisk udsigt.\nMeget god cafe mad\nFor det meste salater og sandwiches, kaffe og andre drikkevarer, vegetar-og kødretter er til rådighed. Vi var tilfredse med de store portioner og velsmagende mad, og de rimelige priser. Godt sted at opdatere sig i midten af et besøg i museet.\nDejlig frokost med en venlig og effektiv service\nVi fik en hurtig familie frokost her, mens du besøger museet. Kvaliteten af maden var virkelig imponerende som var af samme kvalitet som den service. En ung mand ved navn Chance serveret os og var meget venlige og behagelige. Måltidet var et fremragende supplement til...det hele museum oplevelse.Mere\nFantastisk udsigt ,But .....\nNår du bestiller varm te og suppe, man kunne forvente at være rygende ! Måske den dag var alt for varm, personalet for nye, eller måske grævling folk foretrækker lunken suppe og te, men det var en skuffelse for er nødt til at vente på...at ordren og derefter til at vende tilbage igen til den tæller for re-varme. Udsigten var dejligt .....Mere\nExtermely langsom og dyr\nVi syntes, det ville være rart at spise noget af søen efter søge på på museet. Sodavand og små sandwicher ende med at koste næsten 30$!! Og det tog over 30 minutter at komme til sandwich bragte. Og der var ingen i kø. Det var...bare fantastisk hvor lang tid det tog for de 2 ansatte til at gøre noget. Det ødelagde virkelig den oplevelse og søens snack. Måske de to andre steder at spise er bedre, men dyrt, er den røde tråd i kunsten museum museet. Hvis du kan lide at spendere penge og tid ...Mere\nFå hurtige svar fra personale og tidligere besøgende på Milwaukee Art Museum Coffee Shop.\nTelefonnummer: +1 414-224-3287


Blog from MacKay, Queensland | Vores rejseblog\nVi har på det sidste haft lidt svært ved at finde ud af, hvordan vi lige skal få stykket den sidste tid i Australien sammen og på hvilken måde vi skulle ændre flybilletterne. Så dagens plan var, at vi skulle blive her i Townsville en ekstra nat, og så køre den vej cyklonen ikke ville komme (helst mod nord, da bilen skulle afleveres i Cairns), og så skulle Steen få ordnet billetterne til Melbourne.\nMen alt dette ændrede sig radikalt efter Steen havde betalt for en ekstra nat. Damen i receptionen var noget bekymret over, at vi ville blive en ekstra nat, og sagde at de sikkert blev nødt til at evakuere pladsen inden for de næste par timer alt efter cyklonens bane. Hun viste Steen dagens avis, hvor der var vist hvorledes cyklonen ville påvirke vandstanden i byen og store dele af byen ville her komme til at være under 4-5m vand - campingpladen inklusiv... hmmm.... Mens Steen stod og snakkede i receptionen kom der en dame, som boede inde i byen og tilbød, at campingpladsen kunne henvise til hende, hvis de havde brug for hjælp med evakuering af folk. :-).\nDet kan nok være, at familien fik sadlet om, og børnene blev da også helt bekymrede, da de hørte om cyklonens kraft. Den var åbenbart 6-700 km i diameter og en kategori 5 cyklon - den kraftigste de har oplevet siden 1918 og her med vindstød op mod 290-300 km/t. Folk var meget bekymrede og de regnede med, at den ville være noget af det voldsomste de har set i mange år.\nDa Steen kom tilbage til camperen var det næsten kun vores camper, der var tilbage og vi fik da også hurtigt pakket sammen og børnene var gode til at hjælpe med at få borde og stole ind i camperen. Havde det ikke været for frygten af at camperen ville blive smadret, synes Steen det kunne have været en surrealistisk oplevelse at blive i Townsville, men det gjorde vi heldigvis ikke.\nDet viste sig også, at et par timer efter vi var taget af sted havde politi og militæret været rundt i byen for at evakuere folk, så det var da godt at vi kom af sted i god tid.\nVi havde nu bestemt os for, at køre sydpå ca. til Bowen (ca. 250km), men da vi kom til byen var alle campingpladser lukkede og byen var uden strøm efter cyklonen i søndags, og desuden ville man forsøge at få folk til at trække væk fra byen. Så vi skyndte os - efter vi havde fået en is - at fortsætte videre mod MacKay, som blev dagens mål.\nTil trods for vi skulle skynde os videre, var det interessant at se hvorledes landskabet nu havde forandret sig med et utal af sukkerrørs-marker over det hele. En anden ting som var helt surrealistisk var, da vi kørte over en anseelig størrelse flod, som lå ca. 12 under broen, der var 100m lang. Her kunne man se en pæl med markeringer med forskellige årstal af hvor vandstanden har været. Og det er altså 3-4 over broen.\nDa vi kom til campingpladsen var der ikke mange, og campingmutter sagde, at hun om morgenen havde fået besked på at evakuere folk fra pladsen (hvilket senere viste sig at blive ophævet), men nu sagde hun, at hun i morgen tidlig var nødt til at gøre det igen. Så det gælder om at komme videre tidligt i morgen.\nTil trods for at pladsen tidligere har været "lukket", så er det lige før at det er den plads, hvor vi har set fleste campere. Alle flygter simpelthen som rotter fra et synkende skib og sikkert med god grund.