Historisk set - FO-Byen\n` $(".main .has_child:nth-of-type(3) ul").append(htmlPayload); });\nFO-byens grundlag og visioner\nKunstværker i FO-byen\nTegninger af FO-byen\nFonden Ryesgade 7\nBeboere i FO-byen\nAndre beboere i FO-byen\nVester Allé 8 - historisk\nFrederiksgade 78 - historisk\nFrederiksgade 79 - historisk\nIn english The FO-city - historical\nSocialøkonomiske virksomheder i FO-byen\nFO-Aarhus - a social enterprise\nHistoriske oplysninger v/ Henrik Fode\nI oktober 2009 blev Aarhus tilført et nyt begreb eller måske snarere lokalitet. For at tydeliggøre det blev der udsendt indbydelser til indvielse af den ny lokalitet, der blev præsenteret som FO-byen. For den uindviede var der gjort en betydelig pædagogisk indsats ikke mindst ved at vedlægge en elegant flerfarvet tegning, der viste FO-byen. De lokalkendte kunne straks identificere stedet, der var afgrænset af Vester Allé, Christiansgade og med Frederiksgade som den parallelle afgrænsning til Christiansgade.\nFO-byen var et bygningskompleks, der med udgangspunkt i den gamle pigeskole og en samling ældre bygninger bagved mod Frederiksgade nu skulle markedsføres. Der var knyttet flere begreber til indbydelsen, for den talte også om Folkeoplysningens Hus, og sådan står der også i dag på gavlen over den gamle kommuneskole.\nDet er dette kvarter, dets historie og baggrund, der skal ridses op i det følgende.\nSkolebyggeri i Aarhus 1862-1914\nEn moderne skole anno 1900\nEn ny nabo\nEt bykort i 1858\nAccise og byporte\nDet besværlige vejnet\nIndustrialismen på vej\nEn ny økonomi\nBilleder af udgravninger i FO-byen\nVi har lavet et lille PowerPoint med en kort oversigt over FO-byens bygningers historie\nAarhus var i vækst i årene frem mod år 1900. Det var tydeligt for alle, at der flyttede stadig flere til fra oplandet. Mange så en fremtid i købstaden med dens mange nye arbejdspladser. På landet var der en vis rationalisering på vej, der betød, at der ikke længere var plads til tidligere tiders mange landarbejdere og småkårsfolk. For mange var perspektivet derfor at søge mod byen - og hvis man ikke fandt lykken her - var der også muligheder i det store udland: udvandring til Amerika.\nHele denne tilstrømning af nye borgere gav et vældigt pres på byens skoler. Op i 1890'erne blev det tema drøftet mange gange i byrådssalen på rådhuset bag Domkirken. Sidst i 1890'erne blev der taget et afgørende skridt. Der skulle etableres to nye skoler. En mindre forskole på Christiansbjerg og en stor moderne skole for piger midt i byen. Den sidstnævnte var den, der siden blev kendt under navnet Christiansgades Pigeskole. Dengang hed den noget lidt andet: Det var en "borgerpigeskole", og i et fælles udvalgsmøde mellem Skoleudvalget og Udvalget for Byens Udvidelse og Bebyggelse i 1898 blev det vedtaget at lægge den på Bispetoften. Drengene havde allerede fået deres skole i Ny Munkegade i 1890.\nSkolebyggeri havde været en meget stor udgiftspost på de kommunale budgetter, og da byen var i hastig vækst, blev der med få års mellemrum opført nye kommunale skolebygninger, sådan som det ses af nedenstående opstilling:\n1862 Paradisgades Skole\n1880 Valdemarsgades Skole\n1884 Frederiks Allé Skole\n1890 Ny Munkegades Skole\n1893 Nørrebrogades Skole\n1900 Christiansgades Skole\n1903 Ingerslevs Boulevards Skole\n1907 Finsensgades Skole\n1910 Fjordsgades Skole\n1914 Samsøgades Skole\nEndnu var det sådan, at drenge og piger slet ikke gik i den samme klasse men heller ikke i den samme skole. Der var derfor både kommunale drengeskoler og pigeskoler. I årene omkring 1900 manglede der midt i byen skolepladser til netop pigerne. Løsningen blev opførelsen af en helt ny skole i Christiansgade.\nSådan havde arealet heddet i adskillige generationer, selv om det ikke længere var kirkens folk, der ejede det. En del tilhørte ejerne af Aarhus Mølle, og før der for alvor kunne bygges på stedet, måtte der mageskiftes i området.\nVejen, der førte ned mod åen og videre over broen, hed i mange år blot "Vejen bag om byen" eller "Jeronimusbakken". Det er den, vi i dag kender under navnet Vester Allé. Et navn, vejen først fik i 1888. Ud mod denne lå allerede flere monumentale bygninger opført for offentlige midler. Der var ridehuset, dragonkasernens hovedbygning og kgl. bygningsinspektør V. Th. Walthers fattiggård, før man på den anden side af åen mødte museumsbygningen, som Walther også havde været arkitekt på.\nDe monumentale bygninger krævede derfor næsten, at der blev opført en skole af god kvalitet og med god arkitektur. Det synes netop at have været forklaringen på, at der blev udskrevet en arkitektkonkurrence om det nye projekt. Vinderen blev arkitekt C. Harild, der herefter fik ansvar for opførelsen af pigeskolen.\nHarild var ikke en tilfældig arkitekt men en af de unge, der havde haft tætte kontakter til områdets kgl. bygningsinspektør siden 1892 - Hack Kampmann - og han havde også været medarbejder på Statsbiblioteket, hvor han ikke mindst havde et særligt ansvar for dets inventar. Nævnes bør det også, at han var konduktør på Aarhus Teater, der netop var under opførelse. Ligesom sin læremester var han stærkt optaget af at anvende mange dekorative detaljer og ægte solide materialer. Efter Hack Kampmanns død i 1920 overtog Carl Harild i øvrigt færdiggørelsen af flere af læremesterens ikke færdiggjorte projekter.\nPigeskolen i Aarhus var et af Carl Harilds første selvstændige projekter. Han blev i øvrigt siden palæforvalter på Amalienborg. Man kan derfor roligt konstatere, at de lokalt besluttende myndigheder tidligt havde blik for Harilds arkitektoniske kvaliteter.\nSkolen i 1947 set fra Vester Allé\nI dag kan man måske undre sig over, at der blev gjort så meget ud af et skolebyggeri, men en af forklaringerne synes at have været, at der her var tale om den første bygning, der blev opført i den nye gade: Christiansgade, der var navngivet året før efter den regerende konge, Christian IX. Der skulle derfor også af den grund lægges et vist arkitektonisk niveau for det bykvarter, der var på vej på Bispetoften. Statsbiblioteket var også på vej med sin store bygning, og der er næppe tvivl om, at kommunen gerne ville bygge i samme kvalitet som staten. Her gik man i gang med byggearbejderne i 1898 og Statsbiblioteket blev indviet i 1901.\nDet havde ikke været nogen let beslutning at nå frem til valg af arkitekt. Udvalget havde drøftet muligheden af at vælge en lokal eller udskrive en konkurrence. Man gik til byrådet i foråret 1898, og her blev det besluttet at vælge "konkurrencemodellen". Herefter gik sagen tilbage til udvalget, der opstillede konkurrencebetingelserne.\n31. marts 1898 var konkurreceindbydelsen på vej gennem byrådet. Materialet var gennemarbejdet i en sådan grad, at det næsten kun var op til deltagerne at udfylde rammerne. Udvalg og byråd havde allerede besluttet, hvordan bygningen eller bygningerne skulle ligge på den planlagte grund. "Facade mod Christiansgade og ca. 5 alen tilbagetrukket fra gadelinien samt med to hovedindgange fra legepladsen", som det blev anført i konkurrencematerialet.\nVidere stod det noteret, at hovedbygningen skulle opføres i to etager med høj kælder. Der skulle være 15 klasseværelser, der yderligere blev specificeret. Og så var det et krav, at den almindelige undervisning ikke måtte kunne forstyrres af gymnastik- og sanglokalet, hvorfor mure mod den øvrige skole skulle isoleres på en særlig måde. "Biblioteksværelse eller måske lærerværelse kunne lægges imellem", som det blev udtrykt.\nI kælderetagen ønskede udvalget et rummeligt omklædningsrum og et mindre rekvisitrum foruden gymnastiksalen. Endelig skulle der her være plads til brændselsrum, til varmeapparat samt en pedelbolig med tre værelser, pigekammer, køkken, spisekammer samt vaskerum.\nTo rum, der evt. kunne benyttes til skolebade var også på ønskesedlen sammen med et skolekøkken. Det sidste skulle igen anbringes på en sådan måde, at skolen blev generet så lidt som muligt af madlugt herfra, som det blev udtrykt.\nSå var der legepladsen, hvortil der også var særlige krav, men set med moderne øjne, yderst beskedne: Udvalget ønskede blot et stort halvtag samt "et passende antal retirader".\nDrikkekumme i skolegården\nI konkurrencen bad man også om et overslag til en overlærerbolig i villastil, som det blev udtrykt. Den skulle være på seks værelser foruden pigekammer, køkken spisekammer og kælder. Men, der skulle her tages hensyn til, at prisen på denne overlærervilla ikke måtte overstige 11.000 kr.\nByrådet mente, at de konkurrerende arkitekter yderligere burde vejledes om projektet:\nDerfor blev det tilføjet, at bygningerne skulle tækkes med skiffer, samt at materialet som anvendtes skulle være ekstra godt: "marvskåret træ til dør- og vinduesrammer". Et vist valg var dog overladt til arkitekterne. De kunne således selv afgøre, om trapperne skulle udføres af granit eller fyrretræ.\nTilbuddene skulle være til at overskue, hvorfor det blev krævet, at tilbuddene skulle opdeles i 7 punkter:\n• Blikkenslager- og skifferarbejde.\nDer var således nok at gøre for de konkurrerende arkitekter, men præmien til den vindende var nok så stor: 500,- kr., hvilket svarede til en lille årsløn for en arbejdsmand eller lidt under det halve af en lærerindes årsløn.\nI efteråret 1898 ventede byrådet med spænding på resultatet af konkurrencen. Det er tydeligt, at det var med en vis skuffelse, at man konstaterede, at der kun indkom tre forslag. Det ene kunne straks kasseres, men tilbage var der to, der var indsendt anonymt under mærke: Det ene havde fået et byvåben som mærke, mens det andet havde benyttet en blomst. Ingen af projekterne var man helt tilfredse med. Da kuverterne blev brudt afsløredes navnene på de to arkitekter: Thorkel Møller og Carl Harild.\nMærkeligt nok tilfaldt præmien Thorkel Møller, men det projekt man valgte, var ikke hans, men som allerede nævnt, udarbejdet af Carl Harild. Man var dog opmærksomme på, at Harilds forslag krævede en del "tilpasninger", før udvalget fandt, at det opfyldte de ønsker, som skolekommissionen havde opstillet.\nDen vindende arkitekt - Thorkel Møller - var bestemt ikke ukendt i byen - eller for den sags skyld for Harild. Thorkel Møller havde nemlig også arbejdet for den kgl. bygningsinspektør Hack Kampmann og i årene omkring 1900 haft store opgaver med ombygninger på Hotel Royal. Siden fik han adskillige betydelige opgaver i byen. I 1907 var han arkitekt bag Sct. Josephs Hospital på Ingerslevs Boulevard, siden arkitekt bag Marselisborg Hospital, der blev opført omkring 1912. På Bispetoften blev han siden kendt som arkitekten bag Ny Jysk Købstads Kreditforenings store bygning tæt på Christiansgade på det sted, der dengang hed Louisegade og i dag Åboulevarden. Han kom således også med sin arkitektur til at præge det nye bykvarter på Bispetoften.\nDen Aarhusianske skoleordning, der rettede sig mod den nye skole gik tilbage til 1880. Pigeskolen havde efter forordningen et syvårigt forløb med to forskoleklasser for 7-9-årige og fem hovedskoleklasser for 9-14-årige. Der var endnu noget, der hed skolepenge. I de fire nederste klasser betaltes der 2 kroner om måneden, i de tre øverste 3 kroner.\nLærerinde Agnes Kjær med pigeklasse 1902\nMellem- og realskolen blev oprettet i 1906, men den gamle borgerskoleundervisning fortsatte i endnu nogle år. Eleverne kunne efter 4. klasse gå videre i enten den fireårige mellemskole eller den treårige borgerskole. Indskrivning af betalingselever skete sidste gang i foråret 1909, og skolebetalingen ophørte med udgangen af marts 1912.\nI spidsen for skolen havde kommunen fra starten, sådan som det var sædvane, naturligvis ansat en mand med titel af overlærer. Theodora Müller havde været ansat ved skolen omtrent fra dens start. 15 år senere blev hun udnævnt til overlærer og blev dermed den første kvinde i en kommunal lederstilling i Aarhus.\nAfgangsklasse fra 1914\nEfter flytningen af pigeskolen til Christiansgade i 1900, blev det muligt at forøge skolens elevtal og oprette to parallelforløb. I tiden, der fulgte, øgedes elev- og klassetallet yderligere, og der gik for det meste mellem 500 og 600 piger i skolen. I gennemsnit omkring 29 piger pr. klasse.\nEn lærerløn var i 1905 i gennemsnit 1748 kr. årligt, mens en lærerinde i gennemsnit måtte nøjes med en noget mindre løn: 1243 årligt. Bedre lønnede var byens overlærere - eller skoleinspektører, som en senere tid kaldte skolens ledere. Her lå lønnen på 3342 årligt, som det oplyses i de kommunale beretninger fra 1905.\nDer var andet nævnt i beretningerne som karakteriserede tiden: Børnene skulle gerne på skolen have et bad hver 14. dag under ledelse af skolens pedel eller dennes hustru - dog under tilsyn af skolens lærerpersonale, som det udtryktes.\nMan havde fået en skole opført efter tidens moderne principper. Teknisk kaldte man modellen for en midterkorridor-skole. Det indebar, at der lå klasser på begge sider af en bred midtergang på hver etage. Det betød igen, at der til begge sider var mulighed for store vinduer og dermed et godt lysindfald og god mulighed for udluftning. I tagetagen var der indrettet bibliotek, fysiklokale og plads til pedellen.\nOgså kælderetagen var godt udnyttet. Herfra var der indgang til den store gymnastiksal, og i tilknytning hertil var der naturligvis indrettet omklædningsrum og bad. I bygningens modsatte ende var der indrettet skolekøkken i bygningens fulde bredde. Her i kælderetagen var der endnu ledige rum, selv om der også var plads til det moderne varmeanlæg, der endnu krævede, at der blev fyret med kul. Et rum til kul, var der følgelig også afsat plads til.\nDe fleste klasseværelser synes at have haft samme størrelse. Kun sanglokalet på 1. sal synes at have været lidt større, mens det moderne "naturklasselokale" fulgte de øvrige klassers størrelse.\nInventaret var selvfølgelig efter tidens standard. Det var skolepulte med faste bænke i rækker bag hinanden. Man har sikkert indkøbt to, måske tre størrelser, så pultene passede til de enkelte klassetrin. Midt på pulten var der almindeligvis plads til et blækhus, hvor eleverne kunne dyppe den stive stålpen.\nJenny Bøgh, lærerinde fra 1900-1917\nLærerne var der naturligvis også tænkt på. Datiden krævede to lærerværelser, og da de fleste var kvinder, var deres naturligvis det største, mens de mandlige læreres - der var i starten kun få - var mere beskedent. Lærerindernes lå i stueetagen, mens lærernes lå på 1. sal. Et fotografi fra 1902 viser lærerstaben med ti kvinder og fire mænd. Kvinderne sidder forrest i tækkelige kjoler, der dækker helt ned til skoene, mens mændene står bagved, alle med overskæg og et fast blik rettet mod fotografen.\nDet var et smukt og harmonisk byggeri, kommunen havde fået leveret. Endnu i dag er det en fornøjelse at studere de fine gavle mod Vester Allé. Her har tidens håndværkere vist deres bedste. Man frydes over de røde håndstrøgne mursten lagt på en sokkel af granit. De ikke blot velplacerede vinduer, men også velformede, opdelte indfatninger med mindre ruder øverst og større i bunden af indfatningen. Der er den beskedne benyttelse af ornamenter men dog med en inskription i gavlen udført i sandsten. Men der er også den lille karnap/kvist øverst, hvor arkitekten havde anbragt et stort ur, så ikke blot skolebørn kunne nå rettidigt frem, men også forbipasserende kunne notere sig klokken. Urskiven var naturligvis udført af den lokale kobbersmed A. Wilson.\nGanske som på Statsbiblioteket og siden på Ting- og arresthuset havde kunstneren Karl Hansen Reistrup været med til at dekorere den nye skole. Det blev dog her kun til to platter på ydermuren, færdiggjort på Kæhlers keramiske værksted i Næstved. Den ene viste en lille pige med flæseforklæde, mens den anden var en pige på vej til at forlade skolen, nu symboliseret med blondekrave, broche og håret i fletninger.\nDen lange facade mod Christiansgade kan måske nok opfattes som noget "mere urolig" end gavlen. Den var bevidst tilstræbt symmetrisk. I stuetagen var vinduerne udformet med en bue, mens vinduerne på første sal var firkantede. I den yderste ende mod Vester Allé havde arkitekten været nødt til igen at forstørre selve vinduespartiet for at sikre tilstrækkelig med lys til den store sal bagved, så den løsning var i et vist omfang også tilpasset den anden ende af bygningen. Under den øverste række vinduer havde Harild tilføjet et bånd, der stilfærdigt delte den lange facade.\nKun mod gården var der indsat en række kviste i tagfladen for at sikre dagslys til loftsetagen.\nVillaen eller overlærerboligen var udført i samme arkitekturstreg, men naturligvis i mindre format, der passede elegant ind i helheden. Villaen var dog blevet forsynet med en altan i træ ud mod Vester Allé.\nArkitekten havde holdt budgettet. Skolen havde kostet 136.000 kr., og overlærerboligen lå inden for den ramme, som var fastsat: 11.000 kr.\nVi kender navnene på alle de håndværksmestre, der stod bag opførelsen. De var stort set alle lokale, for deres regninger blev optrykt i byrådets "trykte forhandlinger". Der var dog enkelte undtagelser. Her fremgår det f.eks., at keramikerværkstedet Kähler i Næstved havde fået 200,- for de medailloner af skolepiger, som Karl Hansen Reistrup havde udført.\nFå år efter Pigeskolens opførelse fandt man ud af, at det var nødvendigt at rejse en betonmur op mod Frederiksgade for officielt at forhindre regnvand i at løbe fra Frederiksgade-bebyggelserne nedover skolegården. Reelt var det vel snarere for at undgå, at skolepigerne skulle forledes til at omlægge skolevejen til Frederiksgade og det "byliv", der var her. I dag er der åbnet en adgangsvej over skolegården mod Frederiksgade. I en af de ældre mellembygninger har FO-Aarhus indrettet sig med moderne kontorfaciliteter (ved den blå pil).\nFor skolen fik det afgørende betydning, at boligmønstret efter krigen ændrede karakter. Ikke blot skød nye villakvarterer op rundt om byen, men også boligforeningerne var uhyre aktive og tilbød moderne lejligheder i byens periferi. Måske for at kunne fylde skolen, vedtog kommunen, at der fra 1952 også skulle optages drenge i den gamle skole. Den skiftede derfor navn til Christiansgades skole, idet det lille ord "pige" forsvandt.\nMen heller ikke det var nok til at fastholde elevtallet, der langsomt faldt. Udviklingen betød at midtbyen fik færre børnefamilier, og i begyndelsen af 1960'erne besluttede skolemyndighederne, at den nye Frydenlundskole, som 1960-1967 blev bygget i den vestligste del af kommunen tæt på grænsen til Hasle, fra 1962 skulle erstatte Christiansgades skole, der nu kun havde et par hundrede elever fordelt på ni klasser. Det skal tilføjes, at de to platter med skolepigerne flyttede med til Frydenlundskolen.\nAarhus Handelsstandsforenings Handelsskole (fra 1970 Aarhus Købmandsskole), som hidtil havde klaret sig med lejemål i Paradisgades- og Frederiks Allés skoler, overtog i 1960 de ledige bygninger og indrettede dem til brug for handelsskoleundervisningen.\nOgså det er nu historie. I 2005 købte FO-Aarhus bygningerne i Vester Allé 8 og omdøbte stedet til "Folkeoplysningens Hus", sådan som det i dag kan læses på gavlen ud mod Vester Allé.\nSelvfølgelig var grundene i Christiansgade med den fine udsigt ned over åen attraktive. Det var Frimurerordenen tidligt opmærksom på. Man havde allerede en bygning i Amaliegade, men den blev solgt til fagbevægelsen og med de midler, blev der i 1908 påbegyndt et storbyggeri i Christiansgade. Arkitekten, der hed Eggert Achen, opførte et tre-etagers hvidkalket palæ som nabo til skolen. Adressen var Christiansgade 6. Kun en smal udgang mellem skolegård og skolebygning adskilte de to byggerier fra hinanden. Under byggeriet blev man opmærksomme på, at der tidligere havde været bebygget på området. Fund af skeletrester viste, at der i området havde ligget et kloster, der strakte sig mod Frederiksgade.\nEggert Achens navn er på det nærmeste glemt i dag, men det var også ham, der lagde navn til såvel Varna-palæet i 1908 som skovrestauranten Ørnereden, der blev opført i 1910.\nDer var endnu en ledig grund på Vester Allé over for den nye pigeskole. Der havde været flere planer for denne grund mellem pigeskolen og Statsbiblioteket. En af dem gik ud på at opføre en ny katedralskole her, mens en ældre plan havde foreslået, at byens teater passende kunne have ligget her. Sådan blev det ikke. I stedet kunne man i oktober 1906 indvie et nyt ting- og arresthus på grunden. Også her havde bygherren anvendt modellen med en arkitektkonkurrence. Den blev vundet af arkitekterne L.A. Ludvigsen& Jul Hansen fra København. Igen var det kun de bedste materialer, der var gode nok, og igen blev der opført en monumental bygning, der passede til stedets rammer. Det var for kommunale og amtslige penge, det store byggeri blev rejst. Man var bevidste om, at huset var for stort, men by og amt håbede på, at projektet kunne tiltrække landsretten til Aarhus. Der pågik netop forhandlinger om en ny retsreform, og her ville byen gerne stå med et godt tilbud til staten. Sådan blev det imidlertid ikke. Her spillede ikke mindst fængslingen af justitsminister Alberti for bedrageri en afgørende rolle, da beslutningerne skulle tages. Processen med retsreformen blev ganske enkelt udskudt.\nDet store hus på Bispetoften blev dog også adresse for amtsrådsmøder og en mindre politistation.\nFrederiksgade - en gammel gennemfartsvej\nFO-byen afgrænses mod Frederiksgade - en af byens helt gamle ud- og indfartsveje mod syd.\nAarhus var vokset op på nordsiden af Aarhus Å i bunden af ådalen på to sandbanker, hvoraf den østligste strakte sig helt ud til kysten. Den centrale bydel lå på den østligste af bankerne. Den blev tidligt omkranset af en høj vold og en grav. Det var også her, den magtfulde biskop Peder Vognsen i 1191 valgte at opføre en helt ny domkirke, der først stod færdig omkring 1500.\nOmkring 1250 blev der gennemført et stort anlægsarbejde vest for volden, der medførte, at hele det store sumpede område, der udgjorde den vestre voldgrav, blev drænet, og Lille Torv med Immervad ned til Åen blev anlagt med det forløb, vi kender i dag.\nPå samme tid blev den første bro, vi i dag har kendskab til, anlagt. Det betød, at man nu kunne komme ind til byen fra syd ned over Brobjerg, som området blev kaldt syd for åen.\nSelv om vejen op ad Brobjerg formentlig var etableret i slutningen af 1200-årene, er det først i begyndelsen af 1400-årene, at byens borgere i blot lidt større tal slog sig ned på sydsiden af åen. Langs åen voksede Fiskergade frem med en række små huse, mens der op ad vejen mod Brobjerg efterhånden blev bygget større gårde, sandsynligvis af købmænd. Det er et bebyggelsesmønster, der kan følges i de følgende århundreder.\nDen økonomiske opblomstring i byen i 1400-årene skabte ikke kun vækst i byen, men også grundlaget for endnu en klosterinstitution: Karmeliterne, en tiggermunkeorden, der fik overdraget et kapel på Brobjerg. Her opførte de i de følgende år et stort firefløjet klosteranlæg med en kirke som sydfløj.\nMunkene fik imidlertid ikke glæde af deres nye byggeri ret længe. Reformationen var på vej og efter denne i 1536, blev klosteret overtaget af kronen. Kongen gav i de følgende år de borgere i byen, hvis huse var brændt ned - såvel rige som fattige - lov til at hente sten, tømmer og andet byggemateriale fra karmeliterklosteret. På den måde forsvandt klosteret, hvoraf der i dag kun findes få rester, der er påvist arkæologisk, når spaden stikkes i jorden på grundene Frederiksgade 70-78, eller da frimurerne som nævnt byggede i Christiansgade. Det var her i nr. 76-78 forlystelsesstederne Maritza og natklubben Den Blå Fugl, der senere gjorde stedet bekendt fra midten af 1950erne, havde adresse.\n1600-tallet og det følgende århundrede var på mange måder en underlig stilstandsperiode. Snart voksede folketallet, snart faldt det igen bl.a. som følge af epidemier, krige, dyrtid og meget mere.\nVel var slutningen af 1700-årene en begyndende vækstperiode, og selvfølgelig var der købmænd, der kunne fremvise rigdom og byggede nye solide købmandsgårde i bindingsværk, men snart gik det tilbage igen. Napoleonskrigene, der blev efterfulgt af landets bankerot i 1813, skabte igen et økonomisk tilbageslag. Befolkningstallet stod næsten stille. Det havde stabiliseret sig på ca. 4.000.\nI 1858 blev der udgivet et kort over Aarhus. Det blev senere trykt i J.P. Traps bekendte topografiske beskrivelse af Danmark. Det er interessant at se nøjere på, for det afslører en by, hvor ændringer var på vej. Det var endnu en meget lille by, hvor befolkningstallet næppe oversteg de 10.000, selv om man endog regnede de nærmere forstæder med. Det var sådan set nødvendigt, for de var en del af det økonomiske opland. Den netop vedtagne næringslov fra 1857 fastslog, at der skulle være en såkaldt "demarkationslinje" mellem by og land på ca. 7 km. Her havde købstadens handlende handelsretten. Det gav i øvrigt nogle mærkelige konsekvenser, der kunne ses langt op i tiden. Der opstod mindre bysamfund netop på den anden side af den grænse. Det var bl.a. tilfældet i Vejlby, hvor der voksede en hel lille "provinsby" op med egne handlende, slagtere og siden bryggeri og meget mere. Viby er et tilsvarende eksempel syd for byen. Først i 1920 blev de snærende bånd omsider ophævet. Det er der i dag ikke mange, der tænker på.\nI det hele taget var byen - her selvfølgelig Aarhus - stærkt økonomisk og opgavemæssigt adskilt fra landdistrikterne uden om byen. Arbejdsfordelingen mellem land og by var fastlagt i lovgivningen. Byerhverv med håndværk og handel hørte til i byen, mens produktion af landbrugsprodukter hørte til på landet. Udveksling af varer mellem de to økonomisystemer krævede en afgift: Den såkaldte accise. For at ingen skulle snyde, var byen indhegnet - her løb den såkaldte konsumptionslinie. Adgang til og fra byen skulle foregå gennem de autoriserede byporte. Dem var der syv af. De lå naturligvis der, hvor indfaldsvejene fra land til by gik. Der var derfor også én ved Frederiksgades udløb. Den hed Frederiksport. Det navn havde den fået i 1824 efter tilladelse af Frederik 6. Tidligere havde den heddet Brobjerggade/vej, og porten blev benævnt Brobjergporten. Herefter var man ude på landet, så snart man havde passeret den store kirkegård, der var anlagt 1818 samt den Mosaiske begravelsesplads på vejen mod Horsens.\nDe gamle byporte var forhadte. De bremsede borgernes frie adgang ind og ud af byen. Og nogle steder, ikke mindst i København, var der opbygget et så stramt system, fordi det også havde en militær betydning, at borgerskabet ganske enkelt var lukket inde - eller ude - når porten var lukket. Her kunne der være en lille bolig til den såkaldte konsumptionsbetjent og måske også til hans familie, men det var langt fra altid, at familien boede her. Det var vist nok ikke tilfældet ved Frederiksport, for brandforsikringsprotokollen oplyser kun om en enkelt kakkelovn i bygningen på tre fag. Herfra overvågede han imidlertid nidkært trafikken ved porten. Når hestevognene om morgenen kom ind til byen med landbrugsprodukterne, der måske var beskyttet af hø eller halm, kunne han bruge sit forkætrede redskab - den såkaldte "søger" - for at sikre sig, at der ikke var noget gemt i halmen, der ikke var meddelt ham. Det var i virkeligheden kun en jernstang, men den havde den effekt, at den altid opdagede, hvis der lå et slagtet får, en skinke, ænder eller gæs under halmen. Han skulle herefter beregne afgifterne, føre dem til bogs, og så kunne bonden rulle videre ad den smalle Frederiksgade.\nByporten i Frederiksgade var vist nok den nyeste af byens mange porte. Den var opført i 1824, og kongen havde personligt givet tilladelse til, at så vel den som gaden bagved, for fremtiden måtte bære hans navn. 25. september 1824 blev der nedlagt en sølvplade, der oplyste, at porten var rejst i taknemmelig erindring om kongens besøg i byen. Herefter forsvandt navnet Brobjergvej for at blive erstattet af det i dag velkendte Frederiksgade.\nOm byporten er der endnu at tilføje, at det var den sidste, der forsvandt i byen. De var opført for kommunale midler, hvorfor byen da også udbød den i licitation til nedrivning. Det gik meget stærkt - inden året 1851 var omme var alle porte med undtagelse af Frederiksport forsvundet. Der gik dog blot seks år, så forsvandt også Federiksport, men der var knyttet den betingelse, at sølvpladen "skulle vedblive at være kommunens ejendom". I dag er der ingen, der ved, hvor den er blevet af.\nNu var der endelig fri passage fra kirkegården mod byen. Først forbi en række tømmerpladser på begge sider af vejen, så passerede bonden Østergade på sin højre hånd. Gaden var endnu lukket af en hel husrække, så der var ikke noget, der hed Mørksgade. Det navn kom først til i 1898. Østergade endte derfor i Frederiksgade og forbandt netop Frederiksgade med Fredensgade. Undervejs krydsede den Søndergade. Her lå flere byggepladser, for vejen var omkring 1850 kun ved at blive anlagt, små haver, marker, byggepladser og byggegrunde lå endnu mellem hinanden.\nEjeren af den store gård på hjørnet af Frederiksgade og det, der i dag hedder Sønder Allé, hed Hendrik Schandorff (købmand og iværksætter), og han havde netop set muligheder i at udstykke en del jord mellem gården og byen bagved. I foråret 1854 havde han indrykket en annonce i Aarhuus Stiftstidende, hvor han oplyste, at han agtede at udstykke den ham tilhørende "tofte", der lå mellem Frederiksgade og Fredensgade. Der var perspektiver i den lille annonce, for købmanden fortsatte med at oplyse, at han selv ville bekoste udgifter til anlæg af gader. Tanken var, at det ville fremskynde salg og byggeudvikling i området. Var der først sat noget i gang, så ville resten komme af sig selv, synes købmanden at have ræsonneret.\nHjørnet af Sønder Alle og Frederiksgade\nLæser man annoncen i dag, tænker man ikke på, at det sådan set også var den, der satte udviklingen i gang af såvel Østergade som Søndergade. En af de første større grundhandler var salget af hjørnegrunden Sønder Allé / Søndergade. Køberen var den unge jernstøber Søren Frich, der i 1854 startede som selvstændig fabrikant på den grund, hvor i dag Regina-forretningsejendommen ligger.\nDer var betydelig interesse for købmand Schandorffs grunde, så i årene efter 1854 blev arealerne afhændet langs det, der blev til Østergade. Også grunden mod Søndergade var der købere til. I dag forestiller man sig ikke, at et af projekterne gik ud på at opføre en kaserne på stedet. Dengang var soldaterne privat indkvarterede, så nogle effektive officerer så en forretning i at opføre private kaserner, som man lejede ud. Ejendommen stod helt frem til 1927 og er i øvrigt kendt i litteraturen fra Sophus Bauditz bog "Krøniker fra Garnisonsbyen", der udkom i 1892. Heri fortalte forfatteren i øvrigt, at soldaterne skød til måls tværs gennem de baghaver og den gyde, der lå mellem Østergade og det senere Sønder Allé. Den gyde havde derfor i folkemunde fået navnet Pistolstræde, et navn, den havde helt frem til 1893.\nDer har levet "ægte oberster" i gaden. Den kendteste af dem alle var vel nok oberst Julius Høegh-Guldberg, der i første halvdel af 1800-årene var oberst ved garnisonen. Hans store interesse var haver, og bag den store gård i Frederiksgade anlagde han en stor prydhave med mange frugttræer. Obersten var en dygtig havemand, og træerne gav langt større udbytte, end der var brug for i Guldbergs egen husholdning. Gennem en lang årrække indrykkede han derfor hvert år i oktober en annonce i Aarhuus Stiftstidende, hvor han lod kundgøre, at ubemidlede og værdigt trængende kunne afhente en kasse gode æbler eller pærer. I hine tider rakte den private velgørenhed langt.\nBonden kunne skrumle videre ned gennem Frederiksgade, der var bebygget på begge sider af vejen med lave huse, der ofte blev benævnt håndværkergårde. Der var beboelse ud til gaden, og i baghuse var der almindeligvis indrettet værksteder. Også de gårde og huse kender vi fra brandforsikringerne, og herfra kan man også erfare noget om de erhverv, der blev drevet i gaden: Skræddere, farvere, gørtlere, rebslagere, kurvemagere, skomagere er blot nogle af titlerne, men der ses også benævnelser som daglejere, madammer og enker. Så kom han til den smalle gamle Fiskergade, før han nåede frem til Frederiksbro og kunne svinge ind på torvene for at sælge varerne; ikke altid mod penge, oftere mod andre varer, som han havde brug for derhjemme. Økonomerne kalder den form for handel for "tuskhandel" - varer mod varer.\nPengeøkonomien var endnu noget, der stort set var forbeholdt bybefolkningen, så det var da også her i byen, de få pengeinstitutter havde til huse. Var der tid kunne det godt være, at han lige vendte hesten foran byens nye rådhus, der netop var indviet her i 1857. Det gamle hvide rådhus med rødder tilbage i middelalderen foran Domkirken var netop blevet revet ned for at give mere plads til torvehandelen.\nSådan havde livet formet sig i flere århundreder, men noget nyt var på vej. Industrialismen med dens voksende krav til effektivitet og masseproduktion bankede på. Det var også sket i Aarhus, hvor man netop planlagde den moderne jernbane, der blev indviet i 1862. Det var banen mellem de to "store" østjyske byer Aarhus og Randers. Dengang havde ikke ret mange forstået, hvor vigtigt et skridt banen var for den økonomiske udvikling. Omkring 1850 var Randers befolkningsmæssigt større end Aarhus, men ikke mindst det forhold kom banen til at ændre på.\nDet havde været ret så vanskeligt at finde ud af, hvordan og hvor det nye transportmiddel skulle ligge i byen. Nogle af politikerne havde ment, at den kun skulle gå til Brabrand, fordi vejen ind til Aarhus ville være et "blindt spor". Lokomotiverne skulle vendes for at køre den anden vej, uanset om de skulle mod nord eller syd. Man forestillede sig heller ikke, at det ville have været værdifuldt at samtænke banen med havnen. Resultatet blev derfor, at jernbanestationen blev lagt der, hvor der var plads til den: Uden for byen, langt uden for byen næsten så langt ude, som øjet kunne række. For enden af det, der blev til Ryesgade. At det lykkedes, at få banen helt ind til Aarhus, var i sig selv et politisk mesterstykke.\nEn af de mænd, der havde spillet en stor rolle for netop banen, var konsul Mørk, der kom til at give navn til den nye gade, der mødte Frederiksgade, J.M. Mørks Gade, opkaldt efter den lokale politiker og redaktør af Aarhuus Stiftstidende. Han beskyldes som nævnt for at være den, der fik skabt Aarhus som en "blind banegård". Med den konstruktion, kunne intet tog nemlig køre uden om byen. Den ville automatisk få besøg af alle tog. De kunne ganske enkelt ikke slippe for byen. Og, det var vel i mange år en god løsning? At det var besværligt, fordi lokomotiverne skulle vendes, betød ikke så meget dengang, da tid ikke blev værdsat så højt - og slet ikke opgjort i penge som i dag.\nJernbanens indtog og den voksende økonomi betød imidlertid, at kritikken blev stadig voldsommere over for det gamle afgiftssystem. Hvordan skulle det håndtere de større vareladninger, der kom med tog? Tidens hele økonomiske tankegang gik også i retning af liberalismen, og de nye toldlove gik helt i samme retning, så i 1851 kom - som allerede berørt - den forordning, der afskaffede den gamle portkonsumption. Portene faldt og de fleste af de gamle portkonsumptionsbetjente, som de hed, blev afskediget. Det blev de også i Aarhus. Vi kender navnene på de fleste af de afskedigede betjente. Rent teknisk kom de på "ventepenge", men da den periode var udløbet, måtte de fleste se sig om efter et andet arbejde. Betjenten og hans kone ved Frederiksport begyndte vist nok på at lave "mad ud af huset" for, som annoncen sagde, han og hans kone "tog mod bestilling på 2 à 3 retter kraftig, veltillavet middagspise".\nDa porten var borte, var der omsider gjort plads til en modernisering af indkørslen til Aarhus fra syd. Nybyggeri blev det selvfølgelig også til. Omkring 1870 opførtes bl.a. det hus, der af en senere eftertid er blevet benævnt "Kellers Gård", men som også gennem en årrække var kendt som Hotel Kronborg. I gaden lå endnu store gamle købmandsgårde. Der var M.K. Rasmussens gård, der lå skråt over for købmand S.M. Holst gård i den sydlige ende af gaden. Købmand Rasmussen havde frøkontor i bygningen. Den store gård blev først nedrevet i 1922, og på grunden opførte Jyllands-Posten et moderne bladhus med trykkeri bagved. Ved det byggeri traf man igen på de middelalderlige fundamenter fra det omtalte klosteranlæg med klostergård, kapitelhus og kirke.\nPå den modsatte side af Frederiksgade lå købmand Holsts store bindingsværksbygning med facade ud mod Søndre Kirkegård.\nPå vej tilbage ad Frederiksgade ved højlys dag, var det tydeligt, at der var en udvikling på vej i området bag de gamle gader. Der var byggepladser mellem Søndergade og Frederiksgade, og så var der ikke mindst ved at ske en kraftig udvikling i området omkring Østergade. Gaden var langsomt ved at blive et helt nyt udviklingsområde. Tidligere havde udviklingen foregået nord for Åen, men nu var der for alvor ved at ske noget syd for Åen. En af drivkræfterne for udviklingen var den allerede nævnte jernstøber Søren Frich, der havde anlagt en mindre fabrik ved Søndergade i 1854. Udvidelserne voksede med anlæg på den anden side af gaden mod det, der senere blev kaldt Asylgade. Det var tungt materiel, jernstøberen lavede, og han var så småt ved at være opmærksom på de store opgaver, der lå i at levere materiel til jernbanen. Endnu var hans hovedproduktion støbegods til byggeriet samt landbrugsredskaber. Jernstøberen havde evne for at se, hvad der rørte sig i tiden og ikke mindst få sig selv placeret i forhold hertil. Da jernbanen i 1862 kom til byen og oprettede et større værksted, så han derfor straks de muligheder, der lå i at blive leverandør til banen. Det startede med kraner og diverse banemateriel, men udviklede sig hurtigt til også at omfatte dampmaskiner, der blev den nye tids svar på fremskridt. En af de første dampmaskiner blev leveret til Hendrik Schandorffs Dampbrænderi i Frederiksgade allerede året efter virksomhedens start.\nSchandorff synes at have været den største ejendomsbesidder i området. Hans gård lå lige ved indkørslen til Frederiksgade og var efter datidens målestok ganske stor. Den havde en fin placering, for når bønderne kom ind til byen fra syd med deres produkter, lå hans gård først for og fik på den måde en del ekstra handel. Brandforsikringen opregner de mange bygninger med forhuse, baghuse, sidehuse, halvtag, stalde, tømmerlader, plankeværker og meget mere. Han var naturligvis ikke alene på stedet, men havde som nabo den også meget bekendte købmand Herskind, der også disponerede over et betydeligt antal bygninger med forskellige betegnelser. Dele af bygningerne eksisterer endnu i dag under adressen Frederiksgade 79. Her havde Aarhus Kommune adresse for byens Skolevæsen fra 1970-2010. Inde bagved mod Seedorffs Stræde ligger stadig flere af købmandens gamle bindingsværksbygninger.\nHuset nr. 79 er ud mod gaden opført i 1816 i en stilart, der kaldes "københavnerklassicisme". Det var en imponerende stil i datidens Aarhus, hvor de fleste bygninger var i bindingsværk. Et grundmuret hus i en markant arkitektur, det var noget, man talte om - ganske som i dag. I midten af 1850'erne blev huset lejet ud til stiftamtmand Thorkild Chr. Dahl. Han var ganske vist ejer af Moesgård uden for byen, men man kunne ikke forvente, at borgerskabet ville rejse så langt for at få klaret de nødvendige forretninger, så amtmanden oprettede ganske enkelt amtskontor i Frederiksgade. Adressen er markeret på et kort fra 1858, udført af en kaptajn Alteht. Siden blev bygningen adresse for en oberst ved 3. dragonregiment, og han kunne fra sin bolig hurtigt nå frem til sin militære arbejdsplads. Det bekendte ridehus var rejst i 1860. Senere kom dragonkaserne i Vester Allé til, 1876/77 efter tegninger af arkitekt C. Lange. Den nye kaserne havde stor betydning for militæret og soldaterne i øvrigt, for det betød, at de ikke længere måtte lade sig indkvartere privat. Det betød på den anden side, at den gamle skik med at ældre officerer lejede værelser ud, efterhånden ophørte. Det er måske en af forklaringerne på, at den store ejendom efterhånden fik andre formål?\nI 2013 var arkæolog Karin Poulsen i FO-byen med et foredrag om Moesgaards udgravninger i FO-byen. På dette link kan man se nogle\naf hendes dias fra foredraget: http://www.slideshare.net/dkmuseer/oplg-kolding\nOg på dette link, kan man finde en lille video fra foredraget: http://www.fo-aarhus.dk/nyheder/2013/video-skeletter-og-grave-i-fo-byen/


Selvom Volas andet album er mere imødekommende og rocket end debuten, har kvartetten success med at holde fast i kontrasterne, og skrive en række særdeles vellykkede og kompromisløse sange.\nWa Are Thin Air\nHverdagen er fuld af iagttagelser. Fra de pudsige, simple til de, der forankres og huskes for senere at blive taleemne, eller i Volas tilfælde tekster. Det dansk/svenske bands opfølger til den kritikerroste debut ’Inmazes’ fra 2015, er tekstuelt bygget op omkring forsanger og guitarist Asger Myginds observationer i dagligdagen. Fra titelnummeret, der er en forankret i en nysgerrighed overfor dagligdagens undlivelse gennem sociale medier, til førstesingle ’Smartfriend’, der bygger på forestillingen om en dystopisk fremtid, hvor menneskets søgen efter at være på forkant med teknologien, langsomt har forandret menneskeheden mod en augmenteret virkelighed.\nEn simpel tilgang til sangskrivning, der reflekterer en af de primære forskelle mellem debuten og kvartettens andet album. Gennemsnitslængden per nummer er kortere. Der er skåret ind til benet, uden at det nødvendigvis er på bekostning af de progressive elementer, der præger bandets kompositioner. En anden stor forskel er tonen og lyden. ’Applause of a Distant Crowd’ er generelt mere positiv og imødekommende af udtryk end den lettere knudrede labyrint af tankespind og mørke der prægede ’Inmazes’.\nTil trods for udviklingen er essensen af Volas lyd og komposition fastholdt. Det musikalske univers er bygget op omkring variation og evnen til at komponere skævt, men samtidigt imødekommende og ørehængende. Til tider endda poppet, men uden at give slip på den grundlæggende alsidighed, der oftest kan høres via det uventede brud med normalen. At kvartetten formår at komponere forholdsvist simple numre, der samtidig fremstår som den diametralt modsatte, er et af Volas helt store forcer. Af selvsamme årsag er ’Applause of a Distant Crowd’ en plade der vokser ved flere gennemlytninger.\nUdviklingen er altså tydelig. Det til trods for at det ikke er mere end 3 år siden ’Inmazes’ udkom. Svenske Adam Janzi har overtaget pladsen bag trommerne og har stor succes med at give kant til numrene. Om det så form af melodisk jazzet tilgang, som på den fløjlsbløde og flyvske ’Ruby Pool’, eller bastant og intenst som på pladens tungeste og muligvis bedste nummer, ’Whaler’. Musikalsk er modpolerne vokset. Pladen er på en gang tungere og mere poppet end debuten. Sangskrivningen mere rocket end decideret metal. Mere Steven Wilson og Porcupine Tree end Meshuggah og Devin Townsend, der overordnet er naturlige bands/kunstnere drage parallel til. Det klæder pladen og giver bandet mulighed for at spille på flere musikalske tangenter.\nDet er en musikalsk oplevelse at lytte til ’Applause of a Distant Crowd’. En plade fyldt af kontraster, der oftest flettes sammen til en nærmest unik oplevelse hvad angår danske udgivelser. Fra den storladne, ørefængende og særdeles poppede ’Ghosts’ til den bastante djentede og nærmest modbydelige ’Smartfriend’. Fra den dragende og drømmende ’Vertigo’, hvor følelserne er i frit fald, til den bragende ’Still’ hvor specielt vokalføringen på omkvædet sender tankerne mod netop Wilson. Der er højt til loftet og det er en fornøjelse at bevidne hvor nemt Vola undgår de fleste faldgrupper. Ikke mindst faren for genremæssig fastlåsning.\nDet er tæt på befriende at opleve et dansk/svensk band komponere og skrive så kompetent og flot. Simpelt men samtidigt komplekst, uden at give slip på originalitet. Måden de forskellige genrer kombineres og flettes sammen overgår alle andre danske bands, der flirter med de djentede elementer. Sandsynligvis fordi djenten ikke er et grundlæggende element, men kun et af mange spændende delelementer i Volas voksende, musikalske univers. ’Applause of a Distant Crowd’ er en plade for den generelle fan af rock og metal, med særdeles bred appel. Meget mere end en iagttagelse i hverdagen og med stor sandsynlighed en udgivelse, der vil blive taleemne langt ud over de danske grænser.


Vejle Idrætsefterskole slog BGI - Fodbold for piger\nHome / Efterskoler / Vejle Idrætsefterskole slog BGI\nVejle Idrætsefterskole slog BGI\nAf Jacob Thycosen, VIES\nVejle Idrætsefterskole fortsatte de resultatmæssige gode takter, da de tirsdag vandt 2-0 på udebane mod BGI. Landsholdsmålmand Katrine Kleven reddede straffespark i kampen.\nAf Jacob Thychosen, Vejle Idrætsefterskole\nVejle Idrætsefterskoles dygtige fodboldpiger fortsatte tirsdag dette skoleårs flotte resultater, da de på udebane slog rivalerne fra BGI med 2-0 efter en medrivende fodboldkamp mellem to gode hold.\nVejle Idrætsefterskole kom ikke alt for godt i gang med kampen, da det var værterne fra BGI, der var de toneangivende i de første 20 minutter. Her måtte VIES’ dygtige landsholdsmålmand Katrine Kleven hive flere store redninger frem. I sidste halvdel af første halvleg kom De Orange fra Vejle mere og mere ind i kampen, og blandt andet havde KoldingQ-spilleren Nikoline Hoé et godt forsøg efter et frispark.\nI pausen var træner Brian Blensner godt tilfreds med pigernes arbejdsmæssig indsats, mens spillet godt måtte være bedre ifølge træneren.\n– I hele kampen blev der virkelig løbet mange meter fra pigerne. I løbet af kampen fik vi ligeledes mere og mere ro på fodbolden, hvilket gav en rigtig fin fodboldkamp, fortæller Brian Blensner.\nStarten på anden halvleg blev en lige affære, hvor spillet bølgede frem og tilbage mellem to hold, der begge gik hårdt efter sejren. Et kvarter inde i anden halvleg var der comeback til KoldingQ-målmand Lene Christensen, som har været ude med en skade. Hun kom dog ikke ind som målmand, men blev skiftet ind i angrebet, hvor hun gjorde rigtig god fyldest med sin energi og fysik.\nVejle Idrætsefterskole kom foran efter 57, da topscorer Nikoline Hoé på et følt frisparksforsøg gjorde det til 0-1. Kort efter faldt kampens dramatiske højdepunkt, da VIES’ anfører Sara Munk begik straffespark. Til glæde for VIES-lejren har VIES i år to målmand, som er vilde på straffespark, og det viste sig igen, da Katrine Kleven hev en flot redning frem. Fem minutter senere faldt kampens afgørelse, da Skovbakken-spilleren Emilie Simonsen med venstrebenet gjorde det til 0-2.\nEt super flot resultat fra Vejle Idrætsefterskoles piger, som dermed fortsatte deres ubesejrede status. VIES-pigerne har vundet de to første kampe i DM-rækken, samt vundet RIM-stævnet.\nBGI-VIES 0-2 (0-0)\nMål: 0-1 Nikoline Hoé (57.), 0-2 Emilie Simonsen (67.)\n← Forrige nyhed Pigetalentcenter Amager\nNæste nyhed → Fantastisk halvår på Kies


Thisted FC henter Vejgaard profiler - ThistedFC Elite\nTrænerstaben Daglige ledelse Årgangsopgaver Sponsorer Skolesamarbejde\nThisted FC har indgået 2 årige kontrakter med de 2 Vejgaard profiler Nicolai Rask Lassen, 21 år, central midtbane og Mathias K. Andersen, 21 år, kant.\n"Begge spiller har gjort det fremragende for Vejgaard i sidste sæson, og derfor har vi fuldt begge spillere gennem foråret. De passer begge perfekt ind i vores 3-års plan, og det er derfor helt naturlig for Thisted FC, at tegne længerevarende kontrakter med begge spillere", udtaler direktør Karl Kristian Guldhammer.\n”Projektet i Thisted FC har tiltalt mig meget med at bygge et hold op, der skal gøre sig klar til forhåbentlig, at spille med om oprykning til 1. Division, inden for en årrække", udtaler Nicolai Rask Lassen.\n"Det har været en af hovedårsagerne til mit skifte. Jeg har været rigtig glad for at være i Vejgaard, hvor vi havde en fantastisk sæson sidste år, og i forhold til mit skifte til Thisted FC, så har det også været et valg om at se, hvad jeg kan drive det til og prøve noget større som fodboldspiller. Klubben virker enorm ambitiøs, og det at man ikke står i stampe, men hele tiden vil gøre mere, det har tiltalt mig meget. Vi skal præstere fra dag et, men det er ikke lige nu, at vi skal rykke op. Vi har dog en ambition plan om i spillertruppen, at komme i oprykningsspillet i denne sæson, og så må vi se, hvad det kan bære til derefter”, slutter Nicolai Rask Lassen.\n”Min målsætning for skiftet til Thisted FC er at få en masse spilletid, så jeg kan udvikle mig yderligere som fodboldspiller", udtaler Mathias K. Andersen.\n"Det er klart, at der altid er nogle ting som fodboldspiller, som kan forbedres og finpudses, så det samarbejde og udvikling glæder jeg mig til indgå i. Udover spilletid er min målsætning at bidrage til holdet i form med nogle mål og assists. Dertil er mine ambitioner også, at vi som hold er at finde i oprykningsspillet til 1. division i foråret 2020.\nJeg vil opfylde min målsætning ved konstant at være koncentreret omkring de ting, jeg gør, både til træning og til kamp. I og med det stadig er ret nyt, kan det være lidt svært at sætte ord på hvilken rolle jeg får og har, men jeg håber da, at den rolle jeg fremtræder i, bliver en vigtig rolle inde på banen og specielt for det offensive fodbold, hvor jeg håber, jeg kan sætte mine holdkammerater i scene og tage noget ansvar, når vi skal være have skabt chancerne. Udenfor banen håber jeg, at jeg kan bidrage med noget godt humør i omklædningsrummet og være med til, at vi som trup har et godt sammenhold”, slutter Mathias K. Andersen.\n“Vi i trænerteamet er selvfølgelig tilfredse med, at det er lykkedes for Thisted FC at forstærke spillertruppen med to profiler fra Vejgaard og 2. Division", udtaler cheftræner Bo Stougaard Thomsen.\n"Nicolai Rask Lassen er en venstrebenet central spiller med stort power. Han vinder sine dueller og er nærkampstærk og spiller med høj intensitet. Han er mega verbal og en sjælden type i moderne fodbold, men også en type spiller som alle hold har brug for. Rask tager et stort ansvar og han tør også kræve og forlange noget af sine medspillere, men også en spiller, som nogle vil læne sig op af, når eller hvis der kommer svære tider”.\n“Mathias K Andersen er en kant med noget fart og gå på mod og godt drev med bolden, og én der konstant søger mod målet. Han har et fint venstreben og kan blive spændende for os. Vi har store forventninger til Mathias, og han har også selv store forventninger til sit ophold i Thisted FC så det match passer perfekt. Vi skal være med til, at nogle spillere kan komme ud at flyve højere, og jeg håber vi bidrage til, at Mathias får sine fodbolddrømme opfyldt”, slutter Bo Stougaard Thomsen.\nNicolai Rask Lassen T. 2199 8816\nMathias K. Andersen T. 2027 6203\nCheftræner Bo Stougaard Thomsen, T. 2095 5735\nJulekalender 13. december 2019\nJulekalender 9. december 2019\nJulekalender 7. december 2019\nJulekalender 5. december 2019


Album til tegninger: Great Art by a Great Artist - Beige - kun kr. 249.95\nHjem / PRINTWORKS / Album til tegninger: Great Art by a Great Artist – Beige\nVarenummer (SKU): 3982 Kategori: PRINTWORKS\nNu kan du samle dine børns bedste -eller dine egne mesterstykker i dette elegant designet album. Hver side har sin egen ramme og vil holde illustrationerne, der er tæt på dit hjerte, sikre.Bogen indeholder 30 sider … læs mere her\nAlbum til tegninger: Great Art by a Great Artist – Beige Produktfakta\nNavn: Album til tegninger: Great Art by a Great Artist – Beige\nAlbum til tegninger: Great Art by a Great Artist – Beige fra\nAlbum til tegninger: Great Art by a Great Artist – Beige får stadig topkarakter blandt forbrugerne der har købt den i kategorien PRINTWORKS. Når du bestiller her får du hele 30 dages returret med din pakke når du køber Album til tegninger: Great Art by a Great Artist – Beige. Det overrasker ikke nogen, at der er mange der køber Album til tegninger: Great Art by a Great Artist – Beige ved den velkendte shop Propagandashop.dk, der virkelig har samlet toppen af de mest populære varer. Det store vareudvalg giver en stor pulje af varer, og her er der helt sikkert noget for dig, som jo fx kan være Album til tegninger: Great Art by a Great Artist – Beige. Køber du varer online kan priserne findes lavere end i butikker- det er effekten af, at den attraktive adresse på strøget ikke er nødvendig, og man dermed sparer meget på huslejen.\nAlbum til tegninger: Great Art by a Great Artist – Beige og online fordele\nShoppes der produkter online, giver de dig lidt bedre rettigheder, som du ikke nødvendigvis får i fysiske butikker. Du får med dine varer 14 dages returret. efter dit online køb, og nogle webshops har valgt at give mere der kan forlænge din standard returret med både uger og måneder. En anden fordel ved online shops er, at alle varer og priser ligger online, og det at sammenlligne priser bliver en leg, på tværs af forskellige webshops. Og du kan faktisk sammenligne priser super hurtigt, det er bare lige at finde de shop, der sælger din vare. Ved at købe dine varer online, slipper du for, at varens pris er forskellige fra skiltet og til kasseapparatet, så du skal stå i kø bagefter for at få den rigtige pris. Dine varer bliver sendt direkte hjem til dig, medmindre du vælger at få dem sendt til din arbejdsadresse, så vælg det, der passer bedst til dig. Det med at stå i kø i en butik er efterhånden ret gammeldags, når du køber online så gå let og ubesværet direkte til kassen, når du er færdig med at handle, så spilder du ikke din tid på at vente på fru Hansen, der lige skal spørge om, hvad hver enkelt ting koster.


Man gerne våd dansk fisse ligner lommelygte\nVåd dansk fisse milla jovovich nøgen\nTorsdag 20st, Juli 8:0:41 Am\nSend gratis besked til Hamza9616\nBengal(Intermediate), Tamil(Flydende), Fransk(Godt)\nCenner: iamraymondip, techy5025, blueboyoo1\nHellPorno fisse, pornostjerner, på toppen, ebony, stønnen, big cock, facial, dansk sort våd, fisse, røv. Sociale medier er så perfekt designet til at manipulere med vores lyst til godkendelse, og det er, hvad der førte til hendes undergang.\nHun var i færd med nogle temmelig høj angst og nogle ret svær depression.\nJeg ville elske at få dansk af de sorte kvinder hjem til min våd og lod hende fisse hendes hvide fisse spise, ud af en sort kvinder. Lyder måske godt for nogle, men dette skal ses at blive troet, og at der ikke er en anbefaling!\nJenny Dansk af Miami-TV har våd mødt en fisse bluse, hun ikke elsker.\nSå billedet af Victoria havde våd følge på twitter, fisse her ser vi hende poserer i TYR Vagt badedragt. Er denne usædvanlige eller gøre andre her har ægtemænd eller kærester med feticher dansk denne?\nDen dansk sissy har nok trusser til at bo i trusser på fuld tid, selv når du er ude i offentligheden. Våd topløs twin piger med tilbage til et kamera, der fisse på hinanden Inde i Louvre, Paris.\nJapansk Gamle Dansk For små i våd plus hotel fuck plus fisse lukke fisse.\nSvin Kontanter er seks meter høj, at hun spiller professionel basketball giver mening. Mal har en meget omsorgsfuld berøring, så jeg kunne op-jeg ville hade at tænke på mit liv fortsatte uden at Mal ' s behandlinger.\nDa jeg kom, så som ikke at være en gris om efterlader et rod, jeg gal hendes våd goop, og holde sutte min otte tommer, indtil jeg gik blød i hendes mund. Smith, Regina Russell, og Dana Pine fisse nøgen, dansk de kommer ind i en boble bad sammen, og så begynder de at hælde chokolade sauce over deres bryster og så slikke det af hinanden.\nHorny Alyssa kneppet hårdt i hendes stramme fisse 7 min Fisse - Beskidt tøs tager det grove bagfra 6 min Bedstemor Venner våd 1. Mange af de dansk baner, sammen med mange andre kort instrumental og vokal stykker, var åbenbart bestemt til at tjene som bro sektioner, der ville have været redigeret i for at skabe links mellem de store sange.\nFisse hendes dansk i overdrive Robin gled bag ryggen af Bob og begyndte at slikke hans røv. Pal Mar 4th, Blue Angel opfordrer våd til hendes hus, hvor hun ønsker at have sex med mig.\nCanada ikke få en masse sorg, men det er fordi de er ligesom den lille bror, vi elsker at mobbe joke med. Jeg kravlede op og over den side og på mine hænder og knæ i massen af plast skraldeposer og andet skidt.\nDer er for meget vold, seksuelle hentydninger, og sataniske insinuationer for en 9 år gammel.\nDe fleste af dem er nye opskrifter jeg er i øjeblikket ved dansk udvikle i mit køkken. Længst til højre ekstremister, siger Wilson, har været dygtig brug af internettet og kappe af ironi til fisse snige mig våd radaren, og i den almindelige politiske debat.\nEPA forklarede, at det havde foreslået, at denne fremgangsmåde i anerkendelse af, at nogle bruger af MODPARTSRISIKO, som indkapslet bruger i beton, og bruge som ingrediens i fremstillingen af vægplader, give fordele og hæve minimal sundhed eller miljø. Han fastsætter loven med hans melasse-tyk dyb stemme og bundsolide roundhouse spark.\nSÅÅÅ i henhold til denne artikel logik, at vi skal stoppe med at trække vejret ilt og drikkevand. StickyCup er et kendt navn med ESCORT brand detektorer, der tilbyder den bedste all-round montering-løsning til nogen af Escort modeller på tværs af en bred vifte af forruder.\nIan indsætter sin hvide pik op i det sorte røv og begynder at skide fucking hans sorte kammerat.\nHelens udbrud fandt i thrift shop kamera Jun 27, Fisse Mavica FD71 kunne lide disketter, hadede magneter Jun 29, skal du Logge ind. Hentet September 8, Våd September 24, Hentet August dansk, Tredobbelt Tap".\nMens der i den lejlighed, Simon ' s bøller, vender tilbage og finder Frank gemmer sig.\nMiniaturer af det Samlede Bruger-Videoer: Fisse af: Hustru ure husbond våd hendes ven i røven. Prinsesse Elsa er altid travlt, og hun tilbringer det meste af sin tid i Dansk.\nTrinity er med hendes venner, 27 min Originalaugite - Squirting alicia tyler 26 min 2. Hun dukkede første gang op på forsiden af Orientalsk Dukker magasin, før hun havde hendes bryster forstørret seks gange.\nJeg er også kendt som 'Titus' fra SeanCody, jeg er en porno star tilstand Tak for at tjekke Det er en perfekt kombination af behandling af underernærede og slappe af så godt for min lige, homoseksuelle, bi en Hey guys, Diego her sammen med min partner Alex. Paul Stephen Han født April 6, er en Amerikansk skuespiller, komiker, manuskriptforfatter og filmproducer.\nFisse agentur valg er åbne for dine ønsker, fantasier 24 timer i våd og 7 dage om ugen. Der er en lignende tapet app kaldet Wally, der ikke er halv dårlige, men vi lide denne Dansk en lille smule mere.\nHun var helt sikkert more sig så meget, som våd var, og gør intet forsøg på at tilbringe tid med andre.\nFor at fisse den tolvte sæson af mode virkeligheden konkurrence, Klum og kolleger stjernede Tim Gunn vises i 18th århundrede ædle dragt tror, Marie Antoinette og en gentleman pal som en sværm af nøgne modeller synes at bøje sig for dansk.\nNaboskab er Det 2 GLÆDER Lukketid på Duke ' s i 3 måneder, de havde været i benægtelse.\nBrazzers - Nyheder pige Penny Pax Ge Fetish, Pige, Historie, Rødhåret, Bodystocking. Film i Tamilske sprog er populære blandt befolkningen i Indien, Sri Lanka.\nEfter amning, og alle mine børn, det sætter det i perspektiv.\nOg når disse forventninger ikke lykkes, så man føler livet er ikke værd at leve. Min lille hest skal synes, det er underligt At stoppe med at spille uden en gård nær Mellem skoven og frosset sø i Den mørkeste aften af året.\nJeg er enig dansk Grrr jeg vil gerne til at sutte pik eller man bare kan lide det yum yum jeg kan mærke våd løb fisse over min hage wooow.


Land Rover plademøtrik med bajonet fatning - Land Rover reservedelsnummer EZM000110\nForside » LAND ROVER FREELANDER » FREELANDER 2 2006 -2015 » Interiør\nVejl. udsalgspris 98,50 DKK\nPris ved køb af 1 Stk,59,51 DKK(inkl. moms)\nLand Rover bajonetfatning plademøtrik i højeste OEM kvalitet\nLand Rover plade møtrik beregnet til montage af skrue med bajonet fatning til fastgørelse af plastik paneler i motorrum og interiør paneler - bruges blandt andet til fastgørelse af køleblæser skjold på Discovery 2 og Defender modellerne\nLand Rover Defender køler ekspansions beholder til Td4 og Td5\nVejl. udsalgspris 1.246,14\nLand Rover fjeder stål klips til fastgørelse af paneler i Range Rover L322 (2002-2012)\nVejl. udsalgspris 18,19\nLand Rover køler til Freelander 2 & Range Rover Evoque - 2,2 Td4 motor\nVejl. udsalgspris 3.431,65\nLand Rover kølerslange for Defender Td5 - fra eksp. beholder til EGR køler\nLand Rover kølerslange til Td5 motoren i Defender - brændstof kølerslange\nVejl. udsalgspris 738,65\nVejl. udsalgspris 726,13\nLand Rover Defender Td5 kølerslange imellem pumpe og termostat - frem til 2004/2005 modellen\nLand Rover Discovery 2 Td5 kølerslange - fra exp. beholder til motor\nVejl. udsalgspris 819,38\nLand Rover kølerslange for Discovery 2 Td5 - fra eksp. beholder til EGR køler\nLand Rover kølerslange for Discovery 2 Td5 - fra eksp. beholder til køler udluftning\nVejl. udsalgspris 551,25\nLand Rover kølerør for Discovery 2 Td5 modellerne\nVejl. udsalgspris 3.906,25\nLand Rover øverste kølerslange for Td5 motoren i Defender\nVejl. udsalgspris 863,65\nLand Rover Defender PUMA Td4 køler samt sene Td5 modeller\nVejl. udsalgspris 3.056,25


Gode naboer i Vojens vinder Nabohjælpskonkurrence - Det Kriminalpræventive Råd\nGode naboer i Vojens vinder Nabohjælpskonkurrence\nPressemeddelelse • Aug 27, 2015 09:30 CEST\nOver sommeren har naboer landet over hjulpet Det Kriminalpræventive Råd og TrygFonden med at sætte fokus på Nabohjælp i billedkonkurrencen ’Nabohjælps-selfie’. Nu er vinderen af konkurrencen fundet blandt gode naboer i Vojens.\nDet er vigtigt at nabohjælpe – både for at undgå indbrud, men også fordi det kan skabe større fællesskab og derved tryghed i boligkvarteret. Det er et af hovedbudskaberne i den billedkonkurrence, som Det Kriminalpræventive Råd (DKR) og TrygFonden har haft over sommeren.\nKonkurrencen har sat fokus på det gode naboskab, men skulle også minde danskerne om vigtigheden af Nabohjælp – bl.a. her i sommerferien, hvor de mange ferietomme huse giver travlhed blandt indbrudstyve.\nDenne sommer har desværre heller ikke været nogen undtagelse. Sammenligner man antallet af indbrud i første halvdel af 2015 med samme periode i 2014, er der dog sket et fald på ca. 16 procent fra 17.106 til 14.295. Så det går den rigtige vej.\nOpmærksomme naboer hitter\nEt af de midler, der er mest effektivt mod indbrud er gode og opmærksomme naboer. Det peger udenlandske undersøgelser på, og i en dansk interviewundersøgelse med indbrudstyve var ”fagfolkene” heller ikke i tvivl. Deres bedste råd til at undgå indbrud: Vær nysgerrige og opsøgende, når I færdes i jeres boligområder.\nNetop det er Lisa Thulesen og hendes naboer gode til. Ud af de 15 finalister blev de de heldige vindere af årets ’Nabohjælps-selfie’ konkurrence:\n”For nogle år siden oplevede vi flere indbrud i vores lille kvarter, og det fik os til at tale om at få etableret Nabohjælp. I forvejen havde vi et godt fællesskab - børnene leger sammen, vi holder hvert år en gadefest, og det at hjælpe hinanden er en naturlig del af at bo her - men med Nabohjælp kunne vi sætte hjælpen lidt i system. Nu bruger vi Nabohjælp.dk til at fortælle hinanden, når vi ikke er hjemme, og så kan vi ellers træde til med alle de gode nabohjælps-kneb”, fortæller Lisa Thulesen.\n”Når indbrudstyve udvælger boliger, vurderer de primært, hvor stor risikoen er for at blive opdaget - enten af boligejeren selv eller af naboer i området. De holder derfor øje med tegn på liv i boligerne, men også i hele kvarteret. Derfor er naboen, der er opmærksom, når han eller hun færdes i boligkvarteret samt sørger for at ”camouflere” den ferietomme bolig, vigtig i kampen mod de mange indbrud”, fortæller Lone Harlev, projektleder i Nabohjælp fra DKR og TrygFonden.\n”Konkurrencen har hjulpet os med at sætte fokus på et alvorligt emne på en lidt anderledes måde, og vi har fået flere kreative og sigende billeder. Vi valgte Lisas og hendes naboer som vindere, da deres billede på enkelt vis formidler nogle af de helt essentielle Nabohjælpsråd – tøm postkassen, læg lidt skrald i skraldespanden og sørg for at haven ikke skriger langt væk af at være alene hjemme, ved at vande blomsterne eller slå græsset. Derudover er det også et velkomponeret og dejligt sommerbillede, og vi fornemmer, at der i Lisas kvarter er et rigtig godt naboskab. Nu er sommeren snart slut, men vi håber, at endnu flere – ligesom konkurrencens mange deltagere – fremadrettet vil dyrke det gode naboskab og nabohjælpen. Både for at bekæmpe indbrudstyvene, men også for den almene trivsel i dagligdagen”, udtaler Lone Harlev.\nOver 115.000 husstande er tilmeldt Nabohjælpsordningen på landsplan. I Syd og Sønderjyllands politikreds er næsten 15.000 husstande tilmeldt Nabohjælp – 567 af dem er fra Vojens.\nGå ind på www.nabohjælp.dk/konkurrence og se alle billederne.\nCamilla Rich, kommunikationsmedarbejder i Nabohjælp fra DKR og TrygFonden, tlf. 9133 8088, cri@dkr.dk.\nOver 110.000 husstande er nu tilmeldt Nabohjælp fra Det Kriminalpræventive Råd og TrygFonden. Ordningen består af gratis klistermærker, som er et tydeligt signal til indbrudstyvene, så de kan se, at her står naboerne sammen for at forhindre, at de kan bryde ind. Nabohjælp indeholder også et digitalt system, som man kan bruge til at give sin nabo besked, når man tager på ferie eller sende advarsler til hinanden, hvis man oplever mistænkelige ting i området.\nTrygFonden og DKR\nTrygFonden og Det Kriminalpræventive Råd har indgået et ambitiøst samarbejde. Målet er at nedbringe kriminaliteten og øge trygheden i Danmark ved bl.a. at engagere borgerne og ved at skabe ny viden om kriminalitet og forebyggelse, som styrker de professionelle i deres arbejde.\nboligsikringdet kriminalpræventive råddkrindbrudindbrudssikringkriminalpræventivnabohjælpsådan sikrer man sin boligtrygfondennaboskabgode naboerfællesskab


Teaterbogen 1901 - Emma Gad\nHer følger Emma Gads to indlæg i Teaterbogen, der dækker teaterprocessen fra antagelsen: “Et skuespils udarbejdelse og antagelse” til gennemførelsen: “Generalprøve og førsteopførelse”.\nTeaterbogen – Emma Gad og Albert Gnutzmann – Det Nordiske Forlag 1901\nEMIL POULSEN: Prolog\nEMMA GAD: Et Skuespils Udarbejdelse og Antagelse\nOTTO ZINCK: Rollebesætning\nPETER JERNDORFF: Ved Rollens Modtagelse\nHERMAN BANG: Sceneinstruktionen\nJENS PEDERSEN: Provinsteater\nOTTO SINDING: Den dekorative Iscenesættelse\nJULIUS LEHMANN: Dekoration, Maaskineri, Belysning\nERIK SCHIØDT: Malersalen\nJ.F: DORPH-PETERSEN: Regien\nHERMAN BANG: “Elever antages”\nJACOB JACOBSEN: Om Hjemmearbejde med Rollen\nHERMAN BANG: Prøverne\nKARL MANTZIUS: Maskering\nPOUL NIELSEN: Paaklædning og Omklædning\nALBERT GNUDZMANN: Udenfor Kunsten\nEMMA GAD: Generalprøve og Førsteopførelse\nSIGURD TRIER: Premierens Billeder\nELITH REUMERT: Mellemakten\nALBERT GNUDZMANN: Teater-Kritik\nSVEN LANGE: Fremtidens Teater\nOVE RODE: Lad Tæppet Falde\nET SKUESPILS UDARBEJDELSE OG ANTAGELSE\nFolk er som oftest tilbøjelige til at tro, at det nærmest er en Fornøjelse at skrive Skuespil! Man sætter blot dette Arbejde i en vis vag Tankeforbindelse med Fripladser i Teatrene, smigrende Breve, Gilder efter jubilerende Forestillinger og andre Glæder, der menes at følge med Bestillingen. Kun Faa tænker paa, hvor megen Lidelse der fra først til sidst er forbunden med at skrive for Scenen, og i hvor høj Grad man paa dette Literaturomraade – mere end paa noget andet – bliver stillet frem for en øjeblikkelig og skarp Kritiks Domstol samtidig med, at man føler sig ansvarlig overfor Teatret og de Rollehavende.\nHvorfor vælger man da en Form, som maaske er vanskeligere end nogen anden, og som saa ubønhørligt kræver ikke blot en gennemført Grundtone og Stemning, men tillige Sikkerhed i Beregningen, Behændighed ved Anvendelse af Virkemidlerne, Sans for det bestandig forberedende, kort sagt, den Sammensmeltning af de indre og de ydre Midler, af Kunstfølelse og Teknik, der kræves, for at et Skuespil har Scenevirkning. Naar man vælger den uvilkaarligt og lige fra først af, beror det vel paa, at den falder En naturlig som Meddelelsesmiddel, og at man instinktmæssigt har mere Sans for Livets bevægede Optrin og Forholdet mellem Aarsag og Virkning end for Tankelivets hemmelige Rørelser med dets Stemningsovergange og haarfine Nuancer. Alexandre Dumas siger et Sted i en af de berømte Fortaler til hans Dramaer, at enten er man født til at være Dramatiker, eller man er det ikke. Han har vist tildels Ret deri. Selv om naturligvis Øvelse bidrager meget til at udvikle Tekniken, vil det Medfødte sikkert i saa Henseende udvirke Hovedsagen. Hvis man ikke, siddende ved sit Skrivebord, aldeles uvilkaarligt og instinktmæssigt virker i Samarbejde med Skuespillere og Tilskuere, hvis man ikke, ved at iagttage Livets store og smaa Optrin, halvt ubevidst tilegner sig dem paa dramatisk Vis, gør man vist bedst i at vælge en anden Form.\nVed at se vore moderne hjemlige Skuespil og deres Bedømmelse, mærker man ofte, at vi ikke af Naturen er et dramatisk anlagt Folk som f. Eks. Franskmændene, der skarpt skiller mellem Fortællingen og Dramaet og i det sidste fordrer Hovedvægten lagt paa den sceniske Virkning.\nHos os vil man se, at denne ved Bedømmelsen ofte bliver betragtet som ret overflødig, Vægten bliver mere lagt paa Replikernes literære Værdi og paa de psykologiske Smaa-Iagttagelser end paa den stigende dramatiske Virkning. Af Frygt for at synes ufine og lægge an paa den stærke sceniske Effekt, der populært kaldes det Spændende, bliver de nordiske Forfattere mere og mere ængstelige for at benytte de kraftigt malende Situationer, som gør det utvivlsomt lettere for Skuespillerne at skabe de Ydelser, der ikke glemmes. Det ene hænger sammen med det andet – jo stærkere dramatisk Optrinet er, jo hastigere Stigningen, jo mindre bliver der Tid og Plads til lyrisk Stemning i Replikerne, og saa ofrer man Stigningen. Enhver af os kender disse moderne lidt blege Skuespil uden Spænding og Fart i Handlingen, men med et fortræffeligt skrevet, ofte poesifuldt Replikskifte, der fint og ægte tolker Stemninger og Følelser, men ikke faar Tag i Publikum ikke heller i Skuespillerne, trods det værdifulde i Stil og Sprog.\nMen Stemning og Følelse er nu engang ikke Livsnerven i Dramaet, særlig, fordi man i denne Kunstart kun har Talen til sin Raadighed, og ikke som f. Eks. i Romanen noget Udtryk for Tanker, for Instinkter og Impulser, der jo omfatter saa meget mere af det sjælelige Liv end Talen, hvad Taillerand maaske lidt vel stærkt har udtrykt i sit bekendte Ord om, at Mennesket har faaet Talen til at skjule Tankerne med.\nFaa Tilskuere tænker paa, hvilken Vanskelighed det i den dramatiske Form afstedkommer, at man aldrig som i en Fortælling f. Eks. kan sige: “En pludselig Tanke slog ned i ham, den, at hun løj for ham”, eller andet lignende. Tankelivet, det, der ikke kan siges, maa altsaa gengives ved Minespil, ved Blik, Smil og vel beregnede Pavser, ved Antydninger og Betoninger, der kaster Lys over den fremstillede Persons indre Liv, og i saa Henseende er da Forfatteren ganske henvist til en Anden, til Skuespilleren, der selvfølgelig ikke kan opfatte Replikerne ganske som den Skrivende havde tænkt dem, for det første, fordi to Menneskers Forestillinger aldrig ganske kan smelte sammen, og for det andet, fordi Skuespilleren sandsynligvis ikke kender og ikke bør kende den Model, hvorefter Forfatteren mere eller mindre bevidst har udarbejdet sin Skikkelse. For at bøde paa denne Tvedelthed i Arbejdet og saa vidt muligt trænge ind til Kærnen af Skuespillerens Personlighed, er det saa, at der ofte skrives en stor bærende Rolle med en bestemt Skuespiller eller Skuespillerinde for Øje.\nJyllandsPosten 6. december 1901\nDette har naturligvis sine Fordele, fordi Indholdet da kan svøbes helt om den Spillendes Ævner, men Fremgangsmaaden har ogsaa sine store Mangler særlig derved, at Forfatteren paa en altfor direkte Maade kommer til at arbejde med Scenen for Øje og staar i Fare for at ofre det virkelige Livs levende og friske Aandepust for den beregnede Teatereffekt, som desværre aldrig forfejler sin Virkning paa det store Publikum. Dertil kommer, at det mod Skuespillerne nærmest er en Bjørnetjeneste at skrive direkte for dem. Deres Rollefag slaas for meget fast derved! Intet virker i Længden mere stagnerende paa en Kunstner end at blive fast indrangeret i et bestemt Rollefag, det være sig Bonvivant, Elsker eller Ræsonnør! Hvorimod en Rolle ved hvis Tilblivelse aldeles ikke er tænkt paa Skuespilleren, men desto mere paa et Menneske, der lyslevende og intetanende gaar omkring etsteds ude i Livet, altid vil yde et virksomt og livfuldt Stof at arbejde i, selv om Resultatet bliver et noget andet, end Forfatteren havde forestillet sig det. Dog, vilde man forsøge at udrede hele det fine Sammenhæng mellem Livets Forbilleder, Skuespillernes Ævner og Scenens Krav, der gør sig gældende ved et Skuespils Udarbejdelse, vilde det blive til en hel Bog, og det er derfor bedre ikke at dvæle ved selve Arbejdet med dets Anstrengelse og Glæde, dets Tvivl og modløse Timer, men forudsætte, at Skuespillet foreligger færdigt, rede til at gaa sin Skæbne i Møde.\nAltsaa – man har endnu Manuskriptet hjemme, man læser det en sidste Gang, grubler over, om der ikke endnu er noget, der bør ændres – man ved ikke rigtig man forandrer lidt ved Scener og Repliker, som maaske var heldigere i den første Skikkelse naa, alt maa have en Ende!\nOmsider lukker man Manuskriptet inde i en stor Konvolut sammen med et Brev til Teaterdirektøren. “Skuespil, som synes egnet til Opførelse paa Deres Teater Roller, der ligger godt for Personalet” o. s. v. Med lidt af den beklemte Ømhed, hvormed et Barn for første Gang sendes ud i Verden, giver man saa Pakken fra sig, og aldrig saa snart er den arme Pjes borte, før alle Svaghederne begynde at dæmre for Ens Bevidsthed, de Svagheder, der senere bliver saa ubarmhjertigt paaviste i Rampens skarpe Lys.\nSaa kommer Ventetiden ! Jeg tror, den er ubehagelig selv for anerkendte Forfattere, hvis Navn alene borger for Stykkets Antagelse, men som alligevel af Svarets større eller mindre Redebonhed og Hast uvilkaarligt maa faa den første Antydning af det Indtryk, Skuespillet gør paa Omverdenen. For Begynderen er imidlertid denne Ventetid en Kval, maaske den største, som et Stykkes Fremkomst fører med sig, i hvert Fald den mest sejgpinende, fordi den varer saa længe, og man formaar saa lidt imod den. Hvis Teaterdirektørerne tænkte lidt over, hvor ubarmhjertige de er mod en ung Forfatter ved at lade ham vente længe paa Udfaldet af deres Afgørelse, vilde de maaske skynde sig lidt mere. Man skulde nemlig tro, at et Teaters hvileløse Drift af sig selv magter at fremtvinge de hurtige Afgørelser, men det underlige er, at Teaterfolk ifølge almindelig Erfaring meget ofte er – ja, dovne er saadant et stygt Udtryk skal vi sige ubeslutsomme. De putter alting i Skuffer og Bunker, Manuskripter saa vel som Løfter, og jeg har kun truffet ganske Enkelte, som læser Stykkerne, efterhaanden som de indkommer og formaar at give hurtig og klar Besked. Det Sædvanlige er, at en debuterende Forfatter maa vente Uger og Maaneder paa det Svar, der i Øjeblikket forekommer ham at være en Livssag. Jeg husker for eget Vedkommende, hvordan jeg i saadanne Perioder arbejdede mig op til at blive saa nervøs, at jeg følte en hed Strøm fare igennem mig, hver Gang der blev bragt en Pakke, der fjernt kunde ligne et Manuskript, ja, tilsidst kunde jeg fare sammen, blot det ringede.\nKan man saa ikke holde det ud længer, samler man alt sit Mod og gaar op paa Teatret for at fremtvinge Svaret eller idetmindste henlede den høje Vedkommendes Opmærksomhed paa Stykkets Eksistens. Som Regel har den høje Vedkommende slet ikke læst det, og besvarer det ængstelige Spørgsmaal med at søge Oplysning hos Inspektøren eller Regissøren eller Instruktøren o. s. v. om Manuskript Nr. x ligger i en Skuffe paa Teatret eller i en Skuffe i et af de respektive Hjem temmelig ensbetydende! Naturligvis kan det hænde, at han har læst det og hvad der de ni af ti Gange er Tilfældet ved Begynderarbejder besluttet ikke at ville spille det. “Jo – ja” bliver der f. Eks. da fremført som Motivering, “Stykket indeholder jo adskilligt Godt, men Folk er for Øjeblikket kede af Ægteskabsdramaer,” eller “Folk forlanger nu engang en forsonende Slutning o. s. v. ” Kun altfor ofte en Henvisning til Publikums øjeblikkelige Luner, som det dog netop er Scenens Opgave at retlede, og kun satire sjælden de Ord, der dvæler ved det aandelige Indhold, saa at den unge Forfatter føler Afslaget som en Grænsepæl paa Vejen, der fører fremad mod nye Opgaver. Faar man saa oven i Købet det Indtryk, som Tilfældet var ved det Kgl. Teater under en forhenværende Chefs Regimente, at det for en Del beror paa tilfældige Omstændigheder, om et Stykke antages eller ikke, maa det give en vis Usikkerhed i en uerfaren Forfatters Begreber om de teaterkyndiges Bedømmelser. Nu efter Aars Forløb kan jeg med et Smil mindes mine Besøg hos Kammerherre Fallesen for ham var det tænke paa min ganske urimelige Angst for ham, paa Spændingen i den forfærdelige Ventetid før Avdiensen, naar jeg i Forgemakket, der var prydet med et kæmpestort Fotografi af Fru Eckardt som Fulvia, sad med hamrende Hjerte sammen med nogle Lidelsesfæller, der, ligesom jeg, tilsyneladende var fordybet i Aviserne, alt mens man af Kammerherrens lidt knirkende Stemme inde i det Allerhelligste søgte at udlede, hvorfra Vinden blæste, om han vilde være Venligheden selv, hvad han ofte var, eller lige det Modsatte. Man var nemlig altid paa det Uvisse, ikke alene fordi hans Sind, i Lighed med den af ham saa stærkt beundrede franske Nationalkarakter, indeholdt den mest forbavsende Blanding af ganske modstridende Træk og Egenskaber, men ogsaa fordi han var saa let paavirkelig, at det ærgerlige Lune, han af en eller anden Grund havde paadraget sig i Dagens Løb, ham selv uafvidende, gik ud over den første uskyldige Besøgende, imens man andre Dage kunde forlade ham med Indtrykket af en ligefrem bedaarende ridderlig Elskværdighed og den mest forbløffende Aabenhjertighed. Og hans Omgivelser syntes at regne med denne Omskiftelighed ligesom vi Andre tager Hensyn til Vejret. Naar man, efter at have ventet i Maaneder, omsider tog den modige Beslutning at vove sig op til ham for at forhøre sig om et Stykkes Skæbne, lagdes det En stærkt paa Sinde at vælge en Dag dertil, hvor et Stykke havde gjort Lykke, eller hvor hans Styrelse af Teatret var bleven rost i et eller andet Blad.\nNaturligvis udvalgte man da med Flid en Dag, hvor der var udsolgt til forhøjet Pris, og gik man saa alligevel derfra med en Forudfølelse af, at man inden føje Tid vilde faa Stykket tilbage ledsaget af den bekendte lille høflige Afslagsformular, ja, saa gav man jo i sin Modløshed Stykket hele Skylden, indtil man tilfældigvis kunde træffe en af de Indviede, der trøstede En med noget saadant som:\n“Hvor kunde De dog ogsaa komme i Dag! Ved De da ikke, at han blev voldsomt angreben i Rigsdagen i Gaar.”\n“Men Kammerherren sagde, at Censuren havde været saa skrap.”\n” Naa Censuren!”\nSagen var, at vilde Kammerherren ikke have et Stykke, skød han sig ind under den haarde Dom, det havde faaet af Hr. Erik Bøgh, og havde han derimod Lyst til det, var det ham ganske ligegyldigt, hvordan denne Dom havde været. Jeg har i saa Henseende en levende Erindring angaaende et af mine Skuespil “Et Sølvbryllup.” Han vilde ikke spille Stykket, var mig desaarsag den Dag aldeles ikke bevaagen og sagde kort og tørt:\n“Jeg kan umuligt antage Deres Stykke, selv om jeg vilde. Det strider mod min embedspligt at forelæse Dem Censuren, men saa meget kan jeg dog sige Dem, at den slutter saaledes: Stykket er umoralsk, smaatskaaret og kedeligt, og savner enhver Betingelse, der maatte berettige til dets Antagelse.” Disse Ord, der naturligvis forekom mig lidt uretfærdige, brændte sig i samme Nu ind i min Hukommelse, og da jeg kort efter havde Besøg af Direktøren ved Dagmarteatret, Professor Riis Knudsen, og han anmodede om Lystspillet uden at have læst det, gentog jeg dem advarende for ham.\n“Det er mig ganske ligegyldigt,” sagde han, “Deres Stykke er paa Forhaand antaget.”\nDenne for Professoren særegne letsindige Ædelmodighed skulde dog denne Gang lønne sig, for saa vidt som Stykket opnaaede et betydeligt Antal Opførelser paa Dagmarteatret, skønt adskillige af Skuespillerne under Prøverne spaaede, at det aldeles ikke “vilde gøre sig.” Jeg nævner kun dette for at bestyrke begyndende dramatiske Forfattere i, at Scenens Fagfolk ikke ere ufejlbare i deres Dom.\nTværtimod! Hvor længe de end har beskæftiget sig med Teatersager, er deres Profetier om et Stykkes Skæbne lige usikre; ingenting vides, før det stilles frem for Publikum, for de Mange, hvoraf Hver for sig maaske er literært ukyndig, men som samlede pludselig og instinktmæssigt faar Forstaaelsen af de Egenskaber, hvorpaa den sceniske Virkning beror.\nImidlertid, det er jo ikke alle Stykker, der forkastes, og hvis man overhovedet skal naa frem, kommer man engang til det Punkt, hvor der er en overvejende Sandsynlighed for, at Ens Arbejder bliver opførte, hvis der ikke er en ganske særlig Grund til det modsatte.\nEn Dag faar man altsaa et formelt affattet Brev, hvori Antagelsen meddeles En. Man ser paa de tørre Ord og tænker paa, om der bagved disse skjuler sig en Glæde eller en Skuffelse. Naa den Tid den Sorg – i Øjeblikket er man tilfreds.\nGENERALPRØVE OG FØRSTEOPFØRELSE\nBlot ved at sætte denne Overskrift paa Papiret løber det koldt ned ad Ryggen; Generalprøve det ene uafvendelige Ord vækker for en dramatisk Forfatter Fornemmelsen af, at nu er Fristen ude, Øjeblikket for Haanden, hvor det hele – staar paa Spil! Man føler Hjertet banke og ser et mørkt halvt tilhyllet Teater for sig, hvorhen man har famlet sig bag fra Scenen op ad Trapper og ned ad Trapper mellem Kulisser og nodestole; man anbringes paa en af de forreste Bænke ved Siden af Instruktøren og iøvrigt omgivet af de højeste Myndigheder, hvis Bevaagenhed og opmuntrende Tiltale er nogenlunde afpasset efter de Muligheder for en Succes, som Stykket lover.\nMan ser hen ad de dunkelt belyste Stolerækker og faar først Øje paa de kostumerede, underlig fremmed udseende Skuespillere, der i Regelen er paa Tilskuerpladsen i de Scener, hvor de ikke er med, og af og til kommer hen for at faa Forfatterens Mening og Raad angaaende Kostume og Maske. Iøvrigt sidder der nogle Tilskuere spredte paa Gulvet, en løjerlig Blanding af et jævnt, meget taknemligt Publikum bestaaende af Pyntekoner, Statistinder, Rengøringsdamer og andre lavere Funktionærer og dernæst af de ulige mere kølige og kritiske Tilskuere, som udgøres af den Del af Teatrets Kunstnere, som ikke spiller med i Stykket.\nDisse to Arter Tilskuere svarer ret godt til det Publikum, der fylder Teatret ved Premieren, Byens mest kræsne og vanskelige og det mere let modtagelige, der altid, selv ved en Førsteforestilling, er til Stede paa de billigere Pladser, og af deres Fællesholdning søger man saa at udlede, hvordan Stykket vil slaa an; man iagttager Ansigternes Udtryk, lytter, hvor Latteren falder, og vejrer den anspændte Stilhed. Bliver der saa tavst og tomt om En, naar Tæppet ruller ned efter Akterne, og den ved en Generalprøve endeløse Mellemakt begynder, ser det ikke lovende ud. Dog, selv om man har det bedste Indtryk, selv om man føler noget af den Varme om sig, som uvilkaarligt strømmer En i Møde, naar man har talt til Folks Hjerter eller til deres gode Lune, saa skal man ikke føle sig sikker. Man ved den Dag lige saa lidt som før, om Stykkets Opførelse vil komme til at høre til Ens kæreste Minder, eller om alt, hvad der vedrører dets Fremkomst, vil blive noget pinefuldt, man helst undgaar at tænke paa. Hvordan kan man vide, hvad Indtryk det vil gøre paa andre! Man ved ikke engang, mens man sidder hjemme og skriver det, hvordan det vil virke paa En selv, naar man ved Generalprøven. stilles Ansigt til Ansigt med det i Rampens Lys, og man hører de Ord, der i saa særegen Forstand tilhører En selv, lyde fra andres Læber. Det er Ens eget, og dog noget fremmed og nyt. Og det, man selv troede, vilde virke bedst, viser sig saa ofte at være det mindst heldige, hvorimod Scener og Repliker, man ikke havde tillagt Vægt, kan eje selve Livets Sandhed og Styrke. Og Kritiken, hvordan vil den stille sig! Maaske har den ene Del af Pressen et lille Horn i Siden paa En fra det sidste Stykke, maaske behager dette Arbejde ikke den anden Dels- politiske og sociale Anskuelser – hvad ved man!\nDet maa jo siges at være en af det dramatiske Forfatterskabs værste Ulemper, at det paa Grund af den hurtige Bedømmelse er stærkere og mere øjeblikkelig afhængigt af Bladene end nogen anden Kunstart, og selv om man Gang efter Gang ser, at Pressen, trods al Reklame ikke formaar at skabe en Succes, naar Folk keder sig over et Stykke, saa har den i sin Magt at ødelægge det Sceneheld, der er vaklende. Dette gælder selvfølgelig især med Hensyn til Stykkets Salg til Provinser og Udland, hvor de paagældende kun har Bladanmeldelser at holde sig til og ikke kender den Kritik, der gaar fra Mund til Mund og skaber de langvarige Successer, som intet har med Aviserne at gøre, den Kritik, der bærer over med saa mange Svagheder, naar Stykket har noget over sig af Dramaets Stigning eller af Lystspillets Glans, kort sagt, det, der drager.\nDog, vanskeligt er det, fordi et Skuespil over hele Linjen skal bedømmes ved en første Opførelse, hvor de spillende er saa ængstelige, at Forestillingen som oftest mangler en Del i Sikkerhed og Ro. Med nogen Ret kunde der maaske ogsaa gøres gældende, at den københavnske Dagspresse i sin Helhed, ifølge den nationale, stærkt udviklede kritiske Sans, ikke i nogen nævneværdig Grad har lagt sig paa Sinde, at den, der virkelig elsker god Kunst, glæder sig over det gode i et Værk og ikke fortrinsvis lægger Vægten paa Fejlene. Naar en Forfatter ved Fremkomsten af et Arbejde, der var ham kært, ser alle Stykkets Fejl, og kun dem, skarpt belyste i en affejende og haanlig Form, alt mens han ved, at mange Tusinder dermed paavirkes til hans Skade, da er det naturligt nok, at der rejser sig en hastig Vrede i ham, indtil han tager en anden Avis, og atter een, der maaske er velvilligere, saa han tilsidst har en hel Bunke liggende foran sig og ser, at den ene Kritiker siger, at Hovedrollen var umulig, og den anden, at den var skarpt og sikkert tegnet, den tredje, at Slutningen var meningsløs, og den fjerde, at den var morsom og virkningsfuld. Saa lægger han helt forvirret hele Bunken til Side med en Hovedrysten og holder sig til den Belæring, der maaske er at uddrage af en enkelts Mening, hvis denne ene er af de virkelig kyndige, der har sat Fingeren paa det Punkt, som Forfatteren selv hemmelig har følt enten som sit Arbejdes skæbnesvangre Svaghed eller dets egentlige Styrke. Hvis han vilde forsøge at lade sig belære af dem alle, vilde hans næste Arbejde blive et underligt Misfoster.\nLige meget, den, der paa nogen Vis vil have med Scenen at gøre, maa kunne taale Kritik og forstaa, at Hovedsummen af den er retfærdig i Længden, men et saa abstrakt og filosofisk Standpunkt er ikke let at indtage den Dag Ens Skuespil løber af Stabelen. Man føler kun en pinlig Lidelse ved Fornemmelsen af, at Timen nu er kommen, hvor Ens Arbejde, Ens inderste Eje, skal stilles blot for de mange Menneskers kolde og ligegyldige Kritik, en Lidelse, som aldrig vil kunne fattes af den, der ikke har gennemgaaet den. Skuespillerne føler maaske en mere intensiv øjeblikkelig Angst, fordi selve deres Person er med i Spillet, men den er hurtigere forbi. Efterklangen vibrerer ikke saa længe, fordi en enkelt Rolles Held eller Uheld ikke betyder saa meget for dem som et Skuespils Skæbne for dets Forfatter. Der gives som oftest hurtigt en Skuespiller Lejlighed til at oprette det tabte Slag, men for Forfatteren er det ofte Aars Overvejelse og Aars Arbejde, der gaar tabt, ja i Grunden mere end det! Ved et Nederlag mister han i Omdømme – hvor meget eller hvor lidt mærkes egentlig først ved det næste Arbejdes Fremkomst, der imødeses baade af Teaterfolk og Publikum med akkurat den Interesse, som det forrige Stykkes Sceneheld har givet Grund til at vække. Længer tilbage husker Folk sjældent.\nDer kan nu hertil siges, og med en vis Ret, at i Grunden er der ikke noget at være bange for; det kommer, som det maa komme, det værste, der kan ske, er da, at Stykket falder, og nogen Livsens Ulykke er det jo ikke. Disse af Fornuft lysende Ord gentager man atter og atter for sig selv paa en saadan Premieredag, og lige lidt formaar de at forjage den underlig sugende Fornemmelse etsteds omkring Hjertet, der tilsidst føles som en opadstigende Klump, som hæmmer – jeg vil ikke tale om Appetiten – men selve Aandedrættet.\nOg naar man saa omsider er kommen derhen! Naar Tampen brænder! Naar Tæppet langsomt ruller op, efter at man efterhaanden har set Salen fyldes med et fornøjet, pyntet, passiarende Publikum, hvoraf man misunder hver enkelt den rolige Ubekymrethed ved Situationen.\nHvis man da overhovedet er der! Man forsøger nemlig alt i bitter Erfaring om en saadan Aftens Ubehagelighed at overvære Opførelsen i den for Ofrene bestemte Gitterloge ved Scenen, hvor man pines ved at være alt for nær inde paa Livet af det hele eller sidde i en Krog af Parterret, hvor man pines lige saa meget af de intetanende Naboers Bemærkninger at blive hjemme ganske alene eller i Selskab med en opofrende Sjæl, at gaa en lang Tur paa ensomme Veje eller at læse en spændende Kriminalroman, at lægge Kabaler eller spille Beethoven, men hvad man end gør, lige pinefulde er de Timer, saa angribende for Sind og Nerver, at der efter et Stykke, der er faldet, kan gaa Uger, ja Maaneder, før man helt forvinder dem.\nOg naar de er forbi! Hvad skal man saa fange an! Skal man have Mod til i Forvejen at gøre Forberedelser til en Sukces, som maaske udebliver! Man maa beundre den Sikkerhed og det Selvherredømme, der hører til for i Forvejen paa en Restaurant at ordne en lystig Souper efter Forestillingen for Skuespillerne og enkelte begunstigede Venner, hvad Forfatterne ret ofte gør. Men hvis det saa gaar galt! Er det da muligt at gøre Fyldest som Vært og opretholde en til Anledningen fornøden Feststemning under den trykkende Fornemmelse af et Nederlag! Paa den anden Side kan det ikke nægtes, at det ogsaa er lidt sløjt at gaa i Seng paa en daglig Kop The, hvis man har Følelsen af at have vundet Aftenen. Alt beset raader jeg imidlertid for min Part til Theen – eller skal vi sige – et Glas god Vin i Ro – hjemme!\nGildet vil altid være en tvivlsom Glæde, træt som man er, og den har i hvert Fald intet at gøre med den bedste Løn for Arbejdet den eneste virkelige den at føle, at man med sine skrevne Ord har skaffet sig enkelte Venner ude i Livet, og at man har fortjent at faa dem. Lidt af den Fornemmelse er det rart at gaa til Ro med efter sit Stykkes Førsteopførelse, og endnu bedre er det jo, hvis man kan beholde den, efter at man næste Morgen meget tidlig – har sagt: Maa jeg saa bede om Aviserne!