VERA Kampen for retfærdighed - PDF\nVERA Kampen for retfærdighed\nDownload "VERA Kampen for retfærdighed"\n1 VERA Kampen for retfærdighed 1\n2 2 3 Om forfatteren Vera Mlangazua Chirwa blev født i 1932 i Malawi (dengang Nyasaland). Selvom det, den gang, var usædvanligt for en afrikansk pige, lod hendes forældre hende gå i skole i Livingstonia og Blantyre. Kort efter hun gik ud af skolen, mødte hun Orton Chirwa, som var lærer og politisk aktiv. De blev gift i Forbitrede over den institutionaliserede racisme og diskrimination i Nyasaland kæmpede Vera og Orton for uafhængighed og var medstiftere af Malawi Congress Party i Vera blev frontfigur i Malawis Kvindeforbund (League of Malawi Women). Hun fortsatte sin uddannelse og mens hun passede parrets børn, blev hun den første kvindelige advokat i Malawi. Da landet blev uafhængigt i 1961, blev Orton Chirwa justitsminister i den ny regering. Men allerede tidligt under uafhængigheden opstod der splittelse omkring præsidenten, Vera og Orton var i årevis udsat for landflygtighed og fængsling uden dom. VERA Kampen for retfærdighed En selvbiografi Da Vera, på baggrund af en massiv, international kampagne og kun kort efter Ortons mistænkelige død i fængslet, blev løsladt i 1993, blev hun en stærk fortaler for menneskerettigheder og civilsamfundet i Afrika.\n3 4 5 Tilegnelser Til min elskede mand, advokat Orton Edgard Ching oli Chirwa, for at gøre mig til hvad jeg er. Til mine børn som elskede mig, også når jeg selv var for såret til at elske, og som opfordrede mig til at skrive min selvbiografi. Til Amnesty International for deres kamp for min løsladelse fra fængslet fra den første dag vi blev ulovligt tilbageholdt. Til alle som på en eller anden måde har støttet tilblivelsen af denne bog.\n4 6 7 INDHOLD 1 En politisk familie Imod en Apartheidføderation Uafhængighed Regeringskrisen Exil I dag har vi dig Viljen til at leve Tilbage til civilsamfundet Menneskerettighederne på fingrene Demokratiet trues Menneskerettighedskommissær Styrken til at tilgive Tak\n5 8 En politisk familie 9 Kapitel 1 En Politisk Familie Vera står fast på sandheden Den dag havde jeg besluttet at være ulydig. Hent tallerkenerne, sagde min bedstemor. Hun var ved at lave mad. Begge mine forældre var meget strenge. De opdrog os til at være lydige, gudfrygtige og hjælpsomme, men netop den dag i 1937 sagde jeg til mig selv: Jeg vil prøve at være ulydig og se, hvad der sker. Måske vil Gud gribe ind og gøre noget for mig. Jeg var fem år gammel og havde aldrig prøvet det før. Så jeg sagde: Nej. Min bedstemor blev chokeret: Nej? Maden er færdig, så hent nu de tallerkener. Du ved, hvor de står. Du henter dem jo altid! Nej, jeg vil ikke hente tallerkenerne, sagde jeg. Hun rejste sig, hentede tallerkenerne fra huset og forberedte selv det hele. Jeg bar maden ind til mine forældre, onkler og tanter som sædvanlig og gik tilbage til køkkenet, hvor bedstemor og jeg spiste sammen. Hun ville ikke forstyrre måltidet og ville have alle til at spise først. Efter maden vaskede jeg op, og vi satte os ud på verandaen sammen med mine forældre. Ved I, hvad Vera gjorde i dag? spurgte bedstemor. Jeg bad hende om at hente tallerkenerne, og det nægtede hun. Kom her, Vera, sagde min far. Er det rigtigt, at du ikke adlød din bedstemor?\n6 10 En politisk familie En politisk familie 11 Jeg lyver aldrig. Da jeg gik i skole, skrev jeg et brev til den skotske læge, som havde bragt mig til verden, fordi jeg gerne ville vide, hvad mit navn betyder. Skriv til dr. Stewart, sagde min far og gav mig adressen. Det var hende, som gav dig dit navn. Jeg skrev til hende, og hun svarede, at Vera betyder sandhed. Så faldt tingene ligesom på plads: Det er derfor, jeg elsker sandheden, sagde jeg til mig selv. Jeg løj heller ikke den aften på verandaen, og min far sendte mig ud i bushen. Jeg havde set min mor og far prygle mine yngre brødre med grene fra et bestemt træ, og jeg forstod, at jeg skulle gå ud og finde sådan nogle grene. Jeg fandt med vilje en stor gren, og min mor og far grinede: Vil du ha, jeg skal slå dig ihjel? sagde min far. Kom nu. Gå ud og find mig en ordentlig gren. Kom tilbage med seks. Jeg kom tilbage med grenene og måtte tage trusserne af, og han begyndte at slå mig. Jeg vidste ikke, at forældre holder op med at slå, når man græder. Så føler de, at man fortryder, men jeg var en ærekær pige, og jeg nægtede at græde. Da den anden gren var slået i stykker, ville min bedstemor have ham til at holde op, men han fortsatte, indtil alle grenene var slået i stykker. Saml det hele op og smid det ud i bushen, sagde han, og jeg gik ud i bushen med seks ødelagte grene og en meget hævet bagdel. De skal aldrig få mig at se igen. Lad mig bare blive ædt af en hyæne her midt i bushen! sagde jeg til mig selv og gik min vej. Da det begyndte at blive mørkt, kom jeg tilbage og gemte mig i bedstemors majsmark. Jeg kunne høre dem: Er Vera hos dig? Nej, jeg troede, hun var ovre hos dig De begyndte at lede efter mig og at skændes. Min bedstemor var rasende: Det er ikke en måde at opdrage et barn på! Det var dig, der fortalte os, at hun havde været ulydig, hævdede mine forældre. Vi vil ikke have, at vores barn er ulydigt over for dig eller over for nogen som helst! De gik ind til naboerne for at bede om hjælp, og hele landsbyen begyndte at lede efter mig. Fra mit gemmested i majsmarken kunne jeg høre dem bebrejde mine forældre: Er du glad for at slå børn? Det er noget, du kan lide, hva? Nu har du mistet hende. Hun er nok allerede blevet ædt af en løve eller en hyæne. Omkring kl. 10 om aftenen besluttede jeg, at nu havde de fået en lærestreg. Jeg hostede lidt, og så fandt de mig: Åh, Vera, Vera, du har gjort dine forældre og din bedstemor så bekymrede, men jeg var et stille barn, og hele den aften sagde jeg ikke et ord. Fra den dag af var jeg aldrig ulydig, og de slog mig aldrig mere. I vores stamme, Ngoni, var det skik og brug, at det førstefødte barn blev flyttet til faderens forældre, når det var blevet vænnet fra, for ikke at forstyrre når de yngre søskende blev født. Jeg blev født som den første i 1932 og tilbragte min tidlige barndom med mine bedsteforældre. Jeg elskede min bedstefar meget højt. Han var den første afrikaner, der blev ordineret som præst i Nyasaland, og han blev udstationeret på en missionsstation i Loudon i den nordlige del af landet, Embangweni Mission. Min anden bedstefar var præst på nabomissionen, Ekwendeni Mission. Jeg tror, at min mor og far mødte hinanden gennem det sociale liv mellem de to missioner, og de blev gift i Min bedstefar, Jonathan Chirwa, rejste meget for at prædike ved andre missionsstationer, og han havde altid frugt eller små ting med, han havde fundet og mente kunne interessere et barn. Vi var meget glade for hinanden, men han døde pludseligt i Jeg husker meget tydeligt, at jeg sad i måneskinnet med min bedstemor på hendes værelse, og at folk jamrede og græd: Din bedstefar er gået hjem til Gud. Han er kommet i Himlen, sagde hun til mig.\n7 12 En politisk familie En politisk familie 13 Okay, tænkte jeg, men så begyndte jeg at blive forvirret. Om aftenen plejede folk at sidde rundt om bålet udenfor og fortælle historier, og så spurgte de mig: Vera, hvor er din bedstefar? Øh, min bedstefar er kommet i Himlen, og til min overraskelse grinede de alle sammen. Sådan fortsatte det et stykke tid, og en dag spurgte jeg min bedstemor, hvor han virkelig var henne. Gud har taget ham, min skat. Nu er han i Himlen, og vi vil møde ham der, når vi dør. Betyder det, at jeg ikke får ham at se igen? spurgte jeg. Ikke på denne jord, sagde hun, og endelig gik det op for mig, at han havde forladt mig, og jeg begyndte at græde. Næste dag spurgte de samme mennesker mig igen, og jeg sagde: Vi får aldrig min bedstefar at se på denne jord. Han er hos Gud, og jeg får ham at se, når jeg dør, og de spurgte mig aldrig igen. Den dag i dag generer det mig, at de gjorde grin med min sorg, bare fordi jeg ikke kunne forstå, hvor min elskede bedstefar var blevet af. Jeg var kun fire år gammel, men den slags mangel på indføling har gjort mig vred lige siden. En politisk familie Da jeg var barn, vidste jeg ikke, hvordan der så ud i et europæisk hus. Europæerne var som guder for os. Hvis man besøgte noget familie, som arbejdede for dem, kunne man dårligt komme ind i køkkenet. Men alt det satte min mor sig op imod. I kirken i Ekwendeni Mission var der adskilte indgange og bænke for afrikanere og for europæere. Der var kun nogle få hvide, bl.a. hr. og fru Larkin, men alligevel havde de deres egen indgang. Min mor, Elizabeth Chiwambo, var usædvanlig velklædt af en afrikaner at være og førte sig som en europæer med hat, strømper og høje hæle. En dag bad hr. Larkin om at tale med hende efter gudstjenesten. Hun måtte ikke komme ind i hans hus, og han mødte hende på verandaen: Vil du gerne være som de europæiske kvinder? Jeg kan se, at du har fint tøj på i kirken og sætter dit hår som en europæer. Hvad er du ude på? Hvad er problemet? spurgte min mor, Det er min krop, og jeg sætter mit hår, som jeg har lyst til. Min mand køber kjoler til mig, og jeg kan gå klædt, som jeg vil. Åh, hvor er du dog uforskammet, Elizabeth, sagde hr. Larkin, men min mor svarede rapt igen. Nej, De er uforskammet, når De udspørger mig på den måde, og missionærerne stemplede hende snart som en ballademager, der ville ødelægge andre afrikanske kvinder. Min far, Theodore Kadeng ende Chirwa, havde de samme problemer. Han var læge på Mzimba Hospital. Han havde gennemgået en medicinsk uddannelse på missionsstationen i Livingstonia, var meget velkvalificeret og havde sin egen lægepraksis, men hans engelske kolleger brød sig ikke om ham. Alle de britiske læger i Mzimba var meget unge og uerfarne. Når de undersøgte en patient sammen med min far, som var meget dygtig, havde de svært ved at anerkende hans vurdering. De hvide læger ville fx ordinere en bestemt behandling eller medicin, hvorimod min far sagde: Nej, patienten skal opereres med det samme, ellers dør hun, men en hvid mand ville ikke tillade, at en sort mand omgjorde hans beslutning. Nogle gange gav min far sig og fandt patienten død nogle dage efter, men som regel holdt han på sin diagnose og udfordrede de hvide læger. Han blev mere og mere upopulær. Efter min bedstefars død, flyttede min mor og far og hans to yngre brødre sammen med os i Loudon, og som barn hørte jeg tit mine forældre tale om politik. Min mor fremhævede altid onderne ved kolonistyret, og til sidst var det det, der fik dem til at forlade landet. Min far fik tilbudt et bedre arbejde i Congo. Han tog af sted\n8 14 En politisk familie En politisk familie 15 først, men inden min mor kunne følge efter ham, blev hendes bror, MacKinley Chiwambo, arresteret. Han var embedsmand. Afrikanske embedsmænd var uddannede og kunne oplyse folk om kolonimagtens undertrykkelse, og almindeligvis hindrede europæerne dem ikke i at være politisk aktive. Men onkel MacKinley var meget aktiv og et af de banebrydende medlemmer af Nyasaland African Congress hovedbestyrelse, og han blev sat i fængsel for at opildne folk til at gå ind for selvstyre. De gange min mor og jeg besøgte ham i fængslet, står stærkt i min erindring. Han var i en sørgelig forfatning. Han sov på det bare betongulv og havde sår over hele kroppen. Søster, sagde han, selvom du er en kvinde, vil jeg vise dig noget, så du kan se, hvordan jeg blevet tortureret her. Han trak sine busker ned, og hans kønsdele var meget ilde tilredt. Det var forfærdeligt. Vi græd begge to. Vi bad for ham, og så tog vi af sted. Han blev løsladt halvandet år senere og sendt til en moskitobefængt landsby i nærheden af Port Herald for at rådne op der. Vi skrev breve til hinanden, mens jeg gik i Blantyre Secondary School. Vi bliver undertrykt, skrev han til mig, og nu lider jeg, fordi jeg forsøgte at gøre det klart for befolkningen, at det er forkert, jeg håber, du forstår. Jeg forstod det udmærket. Min anden onkel på min fars side, Crosby Chizamusoka Chirwa, som jeg boede hos, efter at mine forældre var rejst, var også politisk bevidst og moderne indstillet. Han spiste sin middag ved bordet, drak te klokken fire og gik sig en tur om eftermiddagen, hvilket på den tid var uhørt for en afrikaner. Han var meget kritisk over for den europæiske undertrykkelse af vores folk. Han holdt møder i den lokale afdeling af Nyasaland African Congress i sit hjem, og jeg hørte alle deres diskussioner. Selv mine bedsteforældre, som var oprigtige kristne, indarbejdede kritik af de uligheder, vi oplevede, i deres bønner og prædikener, og så længe jeg kan huske, har min politiske familie påvirket mig. Kærlighed ved første blik Da mine forældre rejste til Belgisk Congo, kom jeg til at bo hos min onkel, McKinley Chiwambo i Livingstonia. Jeg var rigtig glad for at gå i skole, og jeg var en usædvanlig dygtig elev, specielt i regning og matematik. Den gang blev pigerne sjældent opmuntret til at gå i skole, men min bedstemor var bemærkelsesværdigt åben over for ideen: Hvis hun gerne vil gå i skole, så lad hende gå i skole, sagde hun, og mine forældre sendte skolepengene fra Congo. I Livingstonia var jeg den eneste pige ud af 72 elever, og da jeg fortsatte i Blantyre for at tage junior certificate of education (eksamen der kan sammenlignes med en realeksamen), var jeg igen ene pige blandt 24 drenge. Det gik ikke ubemærket hen, når jeg var hjemme på ferie. Efter gudstjenesten stimlede de lokale kvinder sammen om min bedstemor og jeg: Hvad er det for noget med uddannelse af kvinder? Det er drengen, der skal være forsørger. Vera burde lære husholdning. Hvorfor skal hun gå i skole? Hvornår skal hun giftes? Sådan var det altid, og jeg gjorde alt, hvad jeg kunne for at snige mig ud ad sidedøren i kirken lige efter gudstjenesten for at undgå deres ugentlige angreb. Jeg ville være læge, men jeg kunne ikke komme længere i Blantyre. Der var kun tre lærere på skolen, og eleverne måtte stå i kø til den afsluttende eksamen. Jeg måtte vente et helt år på min, og min far lovede at finde en anden skole til mig måske i Uganda eller Sydafrika, men jeg kunne ikke vente derhjemme med alle de kvinder, der plagede mig. Heldigvis åbnede seminariet i Domasi en højere læreruddannelse, og der sendte mine forældre mig hen, så jeg kunne bruge tiden fornuftigt, mens de ledte efter en anden skole til mig. Samme år fik Orton Chirwa sin bacheloreksamen og kom til Domasi for at undervise. Orton var 13 år ældre end jeg. Han havde gennemført sin grundskoleuddannelse i Livingstonia og var blevet gift, men han var meget\n9 16 En politisk familie En politisk familie 17 opsat på at fortsætte sin uddannelse. Hans far havde en tøjforretning i Nord Rhodesia og tilkaldte Orton, så han kunne arbejde hos ham. På det tidspunkt var der kun grundskoler i Nyasaland, og hans forældre syntes, at alt det med uddannelse var nytteløst. Du skal overtage forretningen, min dreng. Du bliver nødt til at lære at lave tøj og slå dig til ro, fortalte faderen ham, og i Afrika kan man ikke være ulydig mod sine forældre. Orton kunne ikke sige nej til sin far og måtte acceptere at blive sat ved en symaskine. Men han knækkede bare hele tiden nålene med vilje og sagde, at han gjorde sit bedste, indtil hans frustrerede far endelig lod ham gå. Herefter arbejdede han hårdt som lærer og sparede penge nok op til at tage sin studentereksamen per korrespondance. Det lykkedes ham at få Nyasalands regering til at finansiere hans lærereksamen og bachelorstudier ved Fort Hare Universitetet i Sydafrika, hvor han bestod med udmærkelse med filosofi som hovedfag. I Domasi boede jeg med skolelederen for grundskolen hr. Chongwes familie, og han var tilfældigvis ven med Orton. Hr. Chongwe havde tilbudt Orton, at han kunne bo hos os, mens han ledte efter et hus i Domasi. Jeg var ved at lave mad til familien i køkkenet, da Orton ankom i bil. Han må have været en af de første afrikanere i Nyasaland, som ejede en bil. Vera, kom og hjælp med Orton Chirwas bagage, kaldte hr. Chongwe og præsenterede os for hinanden: Det er Vera Chirwa. Hun læser her. Du skal være hendes lærer. Åh, jeg vidste ikke, at der er så smukke piger i Nyasaland, sagde Orton bare, og jeg rødmede. Nej, nej, nej, sagde hr. Chongwe, som havde humor. Den her pige er en Chirwa. Hun er din søster, Orton. Det kan ikke være rigtigt. Min søster er hjemme i landsbyen, og sådan lavede de sjov, mens jeg bar kufferten ind på hans værelse. Jeg havde mange friere. Der var sågar mænd, der skrev til mig fra Zambia og tilbød ægteskab, men jeg afviste dem alle. Men med ham Advokat Orton Edgard Ching oli da han fik sin bestalling i 1958 Privatfoto Vera Chirwa\n10 18 En politisk familie En politisk familie 19 her, Orton Chirwa, var det kærlighed ved første blik. Jeg elskede ham, og han elskede mig fra det første øjeblik. Han flyttede ind i sit eget hus, og en dag efter undervisningen inviterede han mig på en kop te. Hvis han havde boet alene, ville jeg ikke være gået med, men han delte huset med sin ven, David Rubadiri, som senere blev prorektor på University of Malawi. Jeg besluttede at tage imod invitationen, men jeg turde ikke sige det til fru Chongwe af frygt for, at hun ikke ville give mig lov. Vi drak te. Rubadiri lod som om, han måtte gå og lod Orton og mig alene. Så friede Orton til mig, og jeg afslog, som sig hør og bør. Ifølge vores skik og brug siger pæne piger ikke ja lige med det samme. Så vil man bare virke billig. I den nordlige del af landet lærer vi, at hvis man vil giftes ordentligt og bevare respekten for familiens navn, skal man sætte manden på prøve og sikre sig, at de ikke udnytter en. Så jeg sagde: Nej. Du kender mig, svarede Orton, Jeg har min stolthed. Ingen kvinde afviser mig. Er det så dit endelige svar? Ja, det er mit endelige svar, sagde jeg og gik hjem. Han kom tilbage flere gange over de næste tre måneder, og jeg sagde nej til ham tre gange. I mellemtiden søgte jeg råd hos mine venner og fra min tante Rose Chiwambo: Orton Chirwa, den eneste bachelor i Nyasaland, frier til mig. Hvad synes du? De opmuntrede mig alle sammen og sagde, at Orton havde en god karakter og var en beskeden mand. Jeg kunne også godt lide hans opførsel, og han hverken røg eller drak. Han virkede som en oprigtig mand, som ville respektere min familie, og han var flot af bygning. Den gang gik mænd i shorts, og Orton havde pæne ben. Og han var meget aktiv politisk. Gennem ungdommen voksede min bevidsthed om uretfærdighed sig stærkere og stærkere, og støtten til NAC voksede voldsomt på det tidspunkt. Koloniregeringen ønskede at gennemtvinge en sammenlægning, som de kaldte det, af Syd Rhodesia (nu Zimbabwe), Nord Rhodesia (nu Zambia) og Nyasaland (nu Malawi). De hvide kolonisamfund i Syd og Nord Rhodesia pressede voldsomt på for sammenlægningen, så de kunne opbygge en stærk kolonistat med Nyasaland som et slags hjemland for afrikanere, der kunne sikre billig arbejdskraft til europæernes miner og landbrug. I virkeligheden ville de oprette et apartheidsystem ligesom i Sydafrika. NAC gennemskuede det og mobiliserede befolkningen, og modstanden var stærk nok til at få den britiske regering til at opgive planerne. Der varede imidlertid ikke længe, før de i stedet påtvang os en føderation af de tre stater. De påstod, at det var en løs union af uafhængige stater, men i virkeligheden fik bosætterne gennemført deres dagsorden ad bagdøren. NAC samlede igen befolkningen, denne gang imod føderationen, og nu krævede vi vores frihed. På grund af sin uddannelse kunne Orton let læse koloniregeringens politiske manøvre, og han var blevet optaget i NAC s hovedbestyrelse. Regeringen fremlagde en hvidbog om baggrunden for og konsekvenserne af Føderationen, og NAC udpegede Orton til at gå det igennem det og oplyse folk om, hvad bosætternes planer ville betyde for dem. NAC arrangerede et kæmpe møde i Blantyre, og vi tog alle sammen af sted for at høre Orton. Der var ikke nogen rigtig talerstol, men han kravlede op på to borde og talte til os nonstop fra kl. 10 til kl. 16 og fik folk til at forstå, hvad der foregik, og opmuntrede dem til at tage stilling. Jeg var imponeret. Han var ulasteligt klædt, flot, fuld af humor og utvivlsomt den fødte leder. Den optræden cementerede vores kærlighed. På vej tilbage fra mødet sad vi sammen og flirtede foran i bussen, og vi glemte fuldstændig, at mine onkler sad nede bagi. Da jeg endelig sagde ja, besøgte vi min fars yngre bror, Crosby Chirwa, som var min værge, mens mine forældre var i Congo. Min onkel var hård ved Orton: Nej! Vores datter vil være læge. Vi er ved at finde en skole til\n11 20 En politisk familie En politisk familie 21 hende. Du er meget ældre end hende og bedre uddannet. Hvordan kan vi være sikre på, at du vil respektere hende og os? Måske er du for hovmodig og tæver hende, og vi finder os ikke i nogen form for dårlig behandling af Vera. Jeg var ude i køkkenet med min tante, som trøstede mig: Bare rolig. Din onkel har allerede besluttet sig. Han skal bare prøve ham af. Vi vil ikke sige ja lige med det samme og få dig til at virke billig. Hvis han bare vil lege med dig, vil din onkel skræmme ham væk, men hvis han mener det alvorligt, vil han holde ud. Bare rolig. Efter tre dage sagde min onkel ja på den betingelse, at Orton svor, at han ville sørge for min uddannelse. Vi blev gift i Jeg var 19 år gammel. Umiddelbart efter brylluppet bestilte Orton materiale fra Sydafrika til den adgangsgivende eksamen til universitetet, og jeg læste derhjemme. Orton hjalp mig med hvert eneste fag - undtagen matematik, som han altid hævdede, at jeg var bedre til end han. Det varede ikke længe, før jeg ventede vores første barn, og jeg faldt tit i søvn, når jeg sad og læste. Jeg har en fotografisk hukommelse, og selvom jeg havde sovet under et træ det meste af dagen, kunne jeg snyde overbevisende, når Orton hørte mig om aftenen. Jeg bestod. Raceskel På det tidspunkt var racismen allestedsnærværende. Vi kaldte det raceskellet (the colour bar). I Departementet for Offentlige Arbejder i Domasi, hvor vi boede, lige efter at vi var blevet gift, var der en kontorassistent, som hed Milner. Milners kontor lå tæt på seminariet, hvor Orton stadig underviste. For at vise at selv en uddannet afrikaner ikke var noget som helst i en europæers øjne, ydmygede Milner med fuldt overlæg Orton over for hans studerende: Kom her, Chirwa, og bær denne her skrivemaskine over på mit kontor, og Orton bar den rødglødende af vrede. Milner havde ikke en gang selv en uddannelse, men han var hvid. Har du set, hvad ham Milner gør imod mig, for øjnene af mine egne studerende, beklagede Orton sig, når han kom hjem. Jeg vil være fri, min skat, og jeg vil ikke længere lade mig undertrykke af nogen. Jeg siger op lige på stedet. Jeg tror, jeg vil være advokat, og jeg støttede ham hele vejen. Koloniregeringen havde lovet at støtte hans masteruddannelse, men de var ikke glade for ideen om at få en afrikansk advokat i Nyasaland. Du dumper, sagde de til ham. Selv europæere dumper til advokateksamen. Den er meget vanskelig. En afrikaner kan ikke klare den. Hvis de dumper, er det fordi, de er dumme. Jeg er intelligent. Jeg skal nok bestå, insisterede Orton, og i 1956 tog han til London for at læse jura. Med Orton i London måtte jeg tage mig af de tre børn, og det lykkedes mig at få et job som kontorassistent i Ministeriet for Jord, Miljø og Naturressourcer i Zomba. Jeg var den eneste afrikaner og den eneste kvinde, som arbejdede der. Kort efter blev der ansat en ung mand fra Syd Rhodesia. Han var ringere uddannet end jeg, og vi udførte nøjagtig de samme opgaver, men det viste sig, at jeg kun fik tre fjerdedele af hans løn. Jeg klagede, og de sagde helt åbent, at det var, fordi jeg var kvinde. Jeg sagde, at det var uretfærdigt, fordi - i modsætning til min mandlige kollega - havde jeg børn at passe. De prøvede at kompensere mig med et værelse på det nærliggende statslige herberg, men der boede kun europæiske kvinder, gammeljomfruer og døtre af departementscheferne, og de ville ikke have en ung afrikansk mor med tre børn til nabo. I stedet for måtte jeg leje et hus omkring otte kilometer oppe i højdedragene mellem Zomba og Domasi. Vores tredje barn, Fumbani, var kun otte-ni måneder gammel,\n12 22 En politisk familie En politisk familie 23 og jeg gav ham stadig bryst. Bussen til Zomba var langsom og upålidelig, så jeg måtte købe en cykel. Jeg vænnede mine børn fra efter et fast system, hvor jeg langsomt begyndte at give dem fast føde med to, tre og fire timers mellemrum. Det tog tid, og det var helt umuligt med Fumbani. Jeg kunne kun give ham mad tidligt om morgenen, og når jeg kom hjem sent om aftenen, og jeg måtte vænne ham fra med tvang. Det gik mig på, og forbitrelsen mod min arbejdsgiver var der lige fra starten. Huset, hvor vi boede, var fuld af moskitoer, og børnene havde hele tiden malaria. Jeg kan ikke tælle de gange, jeg har måttet sætte dem alle sammen på cyklen, Nyamazao på sadlen, Virginia på styret, og Fumbani bundet på ryggen, for at køre dem til hospitalet. Det var ikke let. Jeg arbejdede der i tre år, og den åbenlyse racisme og uretfærdighed, jeg var vidne til fra mit kontor, opildnede min politiske aktivisme. Betydningsfulde og højt respekterede afrikanske embedsmænd, høvdinge og politikere blev uden videre blot kaldt for drenge, og afrikanere med høj anciennitet fik fem eller seks gange mindre i løn end unge hvide døtre af koloniembedsmænd, som ikke lavede andet end midlertidige feriejobs, når de besøgte deres fædre. Der var adskillige af den slags eksempler, og dråben, der fik bægeret til at flyde over, var, da de nægtede at give mig mine hårdt tjente tillæg. I London kæmpede Orton også. Regeringen havde stoppet hans stipendium, og han måtte forsørge sig selv og betale skolepenge ved at arbejde som lærer. Han ville så gerne bestå som advokat og vende hjem igen, så jeg besluttede at hjælpe ham, så godt jeg kunne. Min mor havde lært mig at strikke strømper, cardigans og sweatre, og jeg prøvede at strikke i den smule fritid, jeg havde, og sælge tingene på arbejdet. Min steddatter, Florence hjalp mig senere med at strikke; det gik rigtig godt, og jeg endte med at fordoble min indtægt ved at strikke. To måneder før Ortons endelige eksamen sendte jeg ham alle mine sparepenge og sagde, at han ikke skulle arbejde men koncentrere sig fuldt ud om studierne og komme hjem til familien så hurtigt som muligt. Han skrev sine eksamensopgaver og bestod. Da han kom hjem, etablerede han med det samme det første ikkeeuropæiske advokatkontor i Nyasaland. Han kaldte det Chirwa og Company. Han måtte vente i tre måneder på at få sin lokale bestalling som advokat og boede hos mig. Den gang var det ret ydmygende for en mand at blive underholdt af sin kone, men Orton og jeg var anderledes og havde ikke noget imod det. Jeg søgte om ferie med løn, hvilket jeg var fuldt berettiget til efter tre års ansættelse, men det blev afslået under påskud af, at jeg kun var midlertidigt ansat. Det var ikke rigtigt, og denne endelige, slet skjulte diskrimination fik mig til at sige op med det samme. De prøvede at overtale mig til at blive, og da det ikke virkede, krævede de, at jeg betalte en måneds løn tilbage, fordi jeg sagde op uden varsel. Men jeg var forberedt på deres tricks og havde allerede taget pengene med: Her er jeres penge, jeg holder op i dag! Departementschefen indberettede det til ministeren, som var umiddelbart under guvernøren, og viceministeren indkaldte mig til møde. Det var første gang, jeg var på et af de store folks kontorer, som vi kaldte dem. Vi vil give dig alle dine tillæg, begyndte han, men jeg stod fast på mit: I kan beholde jeres tillæg. Der er for meget raceskel her. Jeg har lidt alt for meget og alt for længe. Jeg har besluttet mig. De troede ikke rigtig på mig og blev ved at sige: Farvel, farvel fru Chirwa. Vi ses på mandag, men de så mig ikke igen. Samtidig pressede, overtalte og forledte koloniregeringen de lokale høvdinge til at vende sig mod NAC og støtte Føderationen. Den selv samme dag jeg sagde op, tog Orton og jeg til Mupemba for at hjælpe med at påvirke høvdingene til at gå imod regeringen, og jeg blev fuldtids aktivist for uafhængigheden.\n13 24 Imod en Apartheidføderation Imod en Apartheidføderation 25 Løven vender tilbage Kapitel 2 Imod en Apartheidføderation Chiume og Chipembere var de fremmeste repræsentanter for NAC s unge, yderligtgående generation, som i 1956 vandt de afrikanske pladser i det Lovgivende Råd. De var veltalende, veluddannede og havde politisk tæft, og de fik megen indflydelse. Jeg kendte Chipembere fra skoletiden i Blantyre, hvor han gik en klasse over mig. Allerede den gang viste han sit mod, da han organiserede en studenterstrejke pga. af den elendige mad, vi fik. Han var frihedskæmper med hud og hår. En dejlig mand, munter og en god taler, som talte til folks hjerter, men han var også god til at lytte. Jeg holdt rigtig meget af ham. T.D.T. Banda indkaldte til møde i NAC s ledelse og forelagde os ideen om, at dr. Banda skulle vende tilbage til Malawi og lede partiet. Orton var stadigvæk i Storbritannien, men jeg deltog i mødet som medlem af NAC s ledelse. Nogle af os var ikke umiddelbart imponerede. Chipembere og Chiume roste dr. Bandas kvaliteter, men vi kendte ham ikke, og han havde været ude af landet så længe. For øvrigt havde vi allerede en formand for NAC, T.D.T. Banda, som stadig fungerede. Hvorfor kan dr. Banda ikke komme hjem, blive medlem af NAC og så stille op til valget til formand for NAC, når T.D.T. Bandas valgperiode slutter?, ville vi vide. Nej, han vil være formand med det samme sagde Chiume. Ellers vil han ikke komme. De var helt urokkelige, og til slut fik de deres vilje. Dr. Banda ankom til Chileka Lufthavn den 6. juli Orton var kommet tilbage fra Storbritannien blot få uger før, og vi tog begge ud til lufthavnen for at tage imod vores nye leder. Orton havde selvfølgelig mødt dr. Banda i London og kendte ham godt, men den dag så jeg ham for første gang, og han gjorde et godt indtryk på mig. Han var meget beslutsom og forekom oprigtig. Og han kunne tale. Hans brølende stemme skar igennem alt, og han fik snart kælenavnet Malawis Løve. Han fik også sit formandskab. Vi ønskede at styrke vores organisation og gøre den til en politisk massebevægelse, og hovedbestyrelsen havde bedt Orton om at lave udkast til vedtægter for NAC, mens han var i Storbritannien. Med en jurists præcision havde han skrevet et meget moderne udkast med udgangspunkt i vedtægterne for britiske politiske partier. Han tog det med til NAC s generalforsamling i Nkhata Bugten i august 1958, lige efter at dr. Banda var vendt tilbage. Da den første dags møder var forbi, tog Orton dokumentet frem fra sin mappe. Lad os diskutere det nu, forslog han, men Chiume afviste ham. Åh nej, vi er alt for trætte. Vi skal være friske i hovedet til den beslutning. Lad os vente til i morgen. Næste dag prøvede Orton igen, men fik til sin overraskelse at vide at man allerede havde vedtaget nogle andre vedtægter. Mens Orton havde været væk, havde de i al hast vedtaget vedtægter, der var skræddersyede til at give dr. Banda uindskrænket magt over organisationen. Orton protesterede og sagde, at den endelig magt skulle ligge i selve partiet, men det var for sent. Han blev kuppet, og det skulle ikke blive sidste gang. Dr. Banda blev valgt til formand for NAC, og alle støttede ham, også Orton og jeg. T.D.T. Banda var blevet tvunget ud. Han blev udsat for voldsomme anklager om at have begået underslæb og måtte gå af. Senere fortalte Chiume fra hovedbestyrelsen os - Orton, Chisiza og mig - at snyd og falske anklager havde banet vejen for vores nye leder.\n14 26 Imod en Apartheidføderation Imod en Apartheidføderation 27 Massakren i Dedza Situationen var højspændt. Dr. Bandas tilbagevenden gav NAC vind i sejlene, og kravet om uafhængighed var blevet til en storm, der susede henover vores lille land. Alle stod sammen om dr. Banda og agiterede utrætteligt. Efter at jeg havde forladt mit job i Ministeriet for Jord, Miljø og Naturressourcer, begyndte jeg at hjælpe Orton som hans assistent i retten. Jeg havde altid villet være læge, men det forekom helt umuligt at forlade mine børn i de syv år, som uddannelsen ville tage. Det var vældig spændende at arbejde med Orton, og jeg besluttede at blive advokat i stedet for. Som den første afrikanske advokat i Nyasaland udfyldte Orton et stort tomrum inden for retsplejen i vores del af verden, og jeg ville gerne hjælpe ham. Min beslutning blev selvfølgelig forstærket af det åbenbare behov for at opretholde retsstatsprincipperne i den højspændte situation, som landet befandt sig i. Den hvide distriktskommissær svarede skarpt igen til folkets krav om frihed og gjorde det klart for os, at enhver ballademager - som de kaldte det - ville blive dømt som sigtet, med eller uden bevis. Orton var forsvarer for alle vores medaktivister i NAC. I januar 1959 blev 24 mennesker anholdt for at forsamles ulovligt og for at tilskynde offentligheden til ulovligheder i Ntcheu, et Ngonidistrikt i den centrale del af landet, og Orton tog af sted for at forsvare dem. Retssagen varede tre dage. Lægdommer Smith dømte de 24 anklagede, selvom der ikke var nogen egentlige beviser imod dem. Det gik Orton voldsomt på, og han sagde, at han ville appellere enhver uretfærdig kendelse. En større menneskemængde havde samlet sig omkring domhuset for at høre dommen. Vi havde ventet i to dage sammen med politiets udrykningsstyrke, som den hvide lægdommer Smith havde tilkaldt. Lige ved siden af domhuset lå der en skole. Det var omkring middagstid, og børnene kom ud af skolen, samtidig med at domstolens ansatte forlod bygningen. Der var mennesker overalt, og stemningen var spændt. Jeg lagde mærke til, at indsatsstyrken havde taget deres hjelme på, og at de var bevæbnede. Det gjorde mig bange, og jeg gik hen til indsatslederen: Hvorfor er I her? Det er forkert. Du kan se, at folk er rolige. De laver ikke ballade. Og der er børn over alt. Vil du fremprovokere ballade? Han så bare udtryksløst på mig. Så så jeg distriktskommissæren, hr. Davis, komme ud med en megafon klar til at læse Lov om Optøjer højt. Jeg vidste, at så snart han havde læst loven, ville politiet angribe og tæske folk. Jeg løb direkte hen til Davis: Hr. Davis, børnene er på vej ud, men NAC-folkene bliver her. Du ved, at de altid er her, de synger deres sange og demonstrerer, men de gør det i ro og orden. Vil du ikke nok stoppe politiet. Jeg kan ikke gøre noget som helst. Det er regeringens politik, at de skal bryde op inden tre minutter. Men tre minutter!? Hvordan forventer du, at så mange mennesker kan forlade området på tre minutter? Jeg var rasende og løb frem og tilbage mellem Davis og indsatslederen: Du kan bare vove at slå folk ihjel her! Vi skal nok tage os af dig, når vi tager over. Vi vil hævne disse mennesker. Hvor vover du! Som advokat måtte Orton holde en vis afstand til begivenhederne. Mens jeg løb rundt udenfor, befandt han sig i domhuset med sine klienter og lægdommeren. Da han kom ud af domhuset, forsikrede han distriktskommissær Davis, som var vores personlige ven, om, at demonstranterne ikke ville lave ballade, og Davis indvilgede i at give os fem minutter mere. Fem minutter senere åbnede de ild. Kvinder med babyer på ryggen løb for deres liv. Små børn faldt om. Folk blev skudt ihjel. Efter den første salve havde de fleste søgt tilflugt bag hjørnet af en stor bygning, som husede en del af distriktsadministrationen, og politiet angreb. Alle løb ind i et butikscenter i nærheden, og politiet smadrede alting, jagede folk ind i butikkerne og staderne og tæskede dem. Orton løb hen til vores bil, kørte helt op på siden af mig og smækkede døren op.\n15 28 Imod en Apartheidføderation Imod en Apartheidføderation 29 Hop ind! råbte han, men der kom også en anden mand løbende mod bilen. Jeg havde allerede lagt mærke til ham, fordi han aktivt havde forpurret mine forsøg på at berolige demonstranterne. Hver gang jeg opfordrede folk til at trække sig tilbage, sagde han: Nej, vi skal blive, vi skal blive, så folk blev forvirrede. Alt var kaos. Jeg var såret, vi måtte se at komme væk, og så bankede denne mand på bilen. De slår mig ihjel! Hjælp!, råbte han. Vi troede, han var hårdt såret, og tog ham med i bilen. Vi talte ophidset om den massakre, vi netop havde oplevet, da vi kørte derfra. Vi var chokerede og rasende. Hvordan kan de bare sådan skyde på folk? spurgte jeg. Hvis det var det, vi ville, kunne vi lige så let have slået dem ihjel. Vi kørte forbi de hvides store huse, hvor de boede så smukt i bakkerne omkring Dedza. Der lever de bare alene og sårbare. Hvis vi ville, kunne vi gennemføre et blodigt oprør som Mau-Mau i Kenya. Vi kunne få en Mau-Mau her, men det gør vi ikke, og det er, hvad vi får til gengæld! Ja, lad os slå dem ihjel! tilskyndede vores passager mig. Referencen til Mau-Mau blev senere en grundlæggende del af anklagen mod mig i retten. Jeg blev retsforfulgt for at planlægge at dræbe hvide. Det var faktisk omvendt. Jeg understregede, at til trods for undertrykkelsen, var vi tilbageholdende, men det mente anklageren ikke, og han hævdede, at han havde en pålidelig kilde. Denne kilde var selvfølgelig den mand, som vi intetanende gav et lift. Han rapporterede alt til politiet, og vi fandt senere ud af, at han var regeringsagent, plantet mellem demonstranterne for at eskalere konflikten og give politiet en undskyldning for at åbne ild. Undtagelsestilstand I takt med at regeringen strammede sit greb, svarede NAC igen med demonstrationer og civil ulydighed. De hvides bekymringer voksede med rygter og overdrivelser i pressen om hvide, der blev slået ihjel, tævet og voldtaget. Situationen kørte helt op i en spids, og de hvide begyndte at tale om at komme af med agitatoren dr. Banda ved at slå ham ihjel eller med andre ulovlige midler. Der var klare tegn på, at de hvide var ved at tage fløjlshandskerne af. NAC s hovedbestyrelse ønskede at forberede bevægelsen på den overhængende trussel mod dr. Bandas liv, og i februar 1959 mødtes de til den berømte Bushkonference. Meningerne om, hvad der egentlig skete på konferencen, er fortsat delte. Regeringen hævdede, at man planlagde en massakre mod de hvide på mødet. Orton og jeg var ikke med, men det var åbenbart blevet besluttet at forstærke kampen til at omfatte stenkast mod de hvide og deres biler. En dag på vej til Ortons kontor blev vores bil stoppet af en gruppe hvide bosættere i uniform. Bosætterne havde dannet en række bevæbnede militser, som skulle hjælpe politiet med at genoprette roen, og de trak os ud af bilen. Der var åbenbart nogle, som havde kastet sten efter dem. Vi var blandt de få afrikanere, som havde bil, og det forvirrede dem. Jeg er advokat, og jeg er på vej til arbejde, sagde Orton. Nej, vi kender dig. Det er jer, der kaster med sten. Vi skal lære jer! Hvordan kan man kaste med sten, når man sidder i en bil? spurgte Orton. De tog os med til den nærmeste politistation. Vi ventede i timevis sammen med en masse andre afrikanere, der var tilbageholdt, men der var også mange hvide kvinder og børn. De troede, at afrikanerne ville slå hver eneste hvide i Nyasaland ihjel, og mens mændene var på gaden for at genere folk, søgte kvinder og børn tilflugt på politistationen. Det var et virvar. Endelig fik en højerestående politimand øje på Orton, og han var\n16 30 Imod en Apartheidføderation Imod en Apartheidføderation 31 rystet over at se en succesrig afrikansk advokat, som vandt alle sager imod dem, blandt de andre tilbageholdte. Det er jeg ked af, hr. Chirwa. Det var en fejl. De her folk skal hjælpe os, men de kender ikke procedurerne. Det beklager jeg. Vi blev løsladt og tog hjem. Den 3. marts 1959 bankede det på døren kl. fem om morgenen. NAC s generalsekretær, Dunduzu Chisiza, og to andre medlemmer af hovedbestyrelsen, Lali Lubani og Lawrence Makata, skyndte sig ind. Dr. Banda er blevet arresteret! Hvorfor? Hvad er der sket? Hvad er problemet? spurgte Orton. Vi ved det ikke, sagde Chisiza. Bare rolig. Jeg får ham ud mod kaution, forsikrede Orton dem, og de ventede. En time senere var guvernør Armitage i radioen og erklærede undtagelsestilstand, hvorunder NAC s ledere skulle arresteres og tilbageholdes uden retssag. Han forklarede, at tiltagene var nødvendige for at imødegå den stigende vold i landet, som NAC havde iværksat, ligesom han påstod, at NAC havde udtænkt en sammensværgelse for at slå alle de prominente hvide og deres familier i landet ihjel inklusive ham selv. Jeg kan ikke få dr. Banda ud mod kaution, når der er undtagelsestilstand, sagde Orton, men jeg vil finde ud af, hvor han er. De andre var bragt helt ud af fatning. Kl. otte blev det meddelt på radioen, at vores tre gæster var eftersøgt. De skulle overgive sig umiddelbart eller risikere at blive skudt. Jeg vil ikke flygte. Jeg flygter ikke, sagde Chisiza. Det skal du heller ikke, advarede Orton ham. Alle grænser er lukket og sat i alarmberedskab. Du vil blive skudt. Lad mig finde ud af, hvad der er sket med dr. Banda. Orton tog hen til dr. Bandas hus og bad om at se sin klient. Han blev sat i en militærbil og kørt til lufthavnen. Dr. Banda var blevet hevet ud af sengen og havde stadig pyjamas på. Åh, Chirwa. Alle tiders! Hvad kan du gøre for mig? spurgte dr. Banda. Jeg er bange for, at jeg ikke kan gøre noget som helst for dig, når der er undtagelsestilstand, sagde Orton. Jeg ville have fået dig ud mod kaution, men jeg beklager. Jeg krævede bare at få dig at se og finde ud af, hvor de havde ført dig hen. Det var åbenbart planen at flyve dr. Banda ud af landet. Orton oplyste ham om hans rettigheder og understregede, at han som tilbageholdt havde ret til ordentlig mad og behandling. De er briter. De kender loven, sagde Banda blot. Orton tog hjem, og fra den dag gemte de tre NAC-ledere sig under vores seng. Man kunne høre deres navne på radioen dagen lang. De var efterlyst, og enhver som skjulte dem, måtte tage konsekvensen heraf. Orton advarede mig. Vera, du må forberede dig på det værste. Det er lige meget. Vi dør for vores land. Men er du ikke bekymret for dine børn? spurgte han. Jo jeg er, men hvad kan vi gøre? Det er en kamp, som involverer alle. Okay. Jeg er også forberedt. Men jeg er bekymret for dig, sagde han. I løbet af de næste dage kom der en masse mennesker hjem til os for at få råd. Der dukkede også internationale journalister op for at spørge Orton om den påståede sammensværgelse om en massakre, som han afviste som løgn. Den fjerde nat under undtagelsestilstanden sad Orton i sin pyjamas sammen med de andre ledende medlemmer. Vi kæmper for vores frihed. Hvad sker der, når der ikke er nogen leder? Man udskifter ham med det samme og fortsætter kampen. Vi danner en ny hovedbestyrelse og kæmper videre, indtil de overgiver sig.\n17 32 Imod en Apartheidføderation Imod en Apartheidføderation 33 De lavede en ny medlemsliste over NAC s ledelse og valgte Orton som deres nye formand. Vi blev også enige om, at det var for farligt for Chisiza og de andre at blive hos os. Hvis politiet havde fundet dem her, ville de være blevet dræbt, og de besluttede at melde sig. Lali Lubanis hus lå mindre end en kilometer nede ad vejen, og næste morgen lige før daggry skyndte de tre sig tilbage gennem skoven. De ringede til politiet fra Lubanis telefon og blev straks arresteret. Samme eftermiddag blev vores hus stormet. Soldaterne omringede huset og sigtede mod os fra alle døre og vinduer. De sigtede sågar på børnene, som begyndte at græde, men ingen af os kunne bevæge sig. Det smukke og enestående i Ortons og mit forhold var, at vi fortalte hinanden alting, så jeg kendte listen over den nye NAC-ledelse. Jeg vidste også, at hvis de fandt den, ville de slå ham ihjel med det samme. Hvor er listen, hviskede jeg. Jeg har den på mig. Giv mig den nu. Bare gør det hurtigt, og han gav den til mig, uden at de opdagede det, da de begyndte at ransage huset. Jeg puttede hurtigt listen ned i min bh. De talte over deres walkie-talkies: Ja, vi har Orton Chirwa her - Nej, ikke endnu - Ikke endnu, sagde de hele tiden i walkie-talkierne, mens de gennemgik vores ting på jagt efter noget specielt. Endelig trak de sig tilbage lige så pludseligt, som de var kommet. Vi tog alle en dyb, dyb vejrtrækning. Det var tæt på. Det var smart, min skat, udbrød Orton, og vi fik travlt med at trøste vores tre små børn, som var helt ude af sig selv. Orton begyndte at sove med tøjet på. Vi forventede, at de kunne komme tilbage når som helst, og med rette. Tre dage senere hamrede de på døren kl. tre om morgenen. Vi skal arrestere advokat Orton Chirwa. Vær venlig at åbne døren! Han kommer, sagde jeg. Han er ved at tage tøj på. Orton havde fremdateret nogle checks til mig, til hvis han blev arresteret. Efter undtagelsestilstanden havde man hentet en masse politifolk fra Rhodesia, og rygterne ville vide, at de stjal fra folk, som de havde arresteret. Jeg skyndte mig ind på min svigerindes værelse. Ortons søster boede hos os, fordi hun lå i sengen med lungebetændelse. Det kunne godt være, at rhodeserne var tyve, men jeg regnede ikke med, at de ville hive en syg kvinde ud af sengen, og jeg fik hende til at ligge på checkene. Orton havde samlet sine ting, og jeg gjorde mig klar til at tage afsked med ham. Det ser ud til, at du også skal af sted, sagde Orton. Mig?! Jeg er ikke politiker. Jeg er husmor! En højerestående politimands kone kom ind i soveværelset: Jo, fru Chirwa, du skal med os. Hvorfor mig? Hvad har jeg gjort? Det ved vi ikke. Det er bare en ordre, sagde hun. Hun var en venlig kvinde. Men hvor skal jeg hen? Det ved vi ikke, men nogle af de andre kvinder, der er blevet arresteret, er faktisk blevet sendt til Rhodesia. Rhodesia?! Må jeg tage noget tøj med? spurgte jeg noget rystet. Ja, hvis jeg var dig, ville jeg tage noget med, sagde hun. Jeg fandt en lille kuffert og begyndte at pakke nogle få ting, tøj, cremer og et smukt lille manicuresæt, som jeg havde fået af Orton. De lavede et frygteligt rod i huset. Vi havde lige købt nye sofaer, som de skar op, da de ledte efter de famøse massakreplaner. De tog alle papirer og breve fra kontoret og skulle til at smadre min nye symaskine. Vent, vent, vent! råbte jeg og fandt nøglerne til låget i lommen på min badekåbe - der var heller ikke nogen massakreplan der. De førte os ud af huset. Vi efterlod vores tre børn kl. tre om morgenen. Jeg ved ikke, om de var vågne eller ej. Hvad sker der med børnene, spurgte jeg Orton. Jeg ville vende tilbage.\n18 34 Imod en Apartheidføderation Imod en Apartheidføderation 35 Lad være at se dig tilbage, sagde han. De skyder dig bare i ryggen og siger, at du forsøgte at flygte. Okay, sagde jeg og steg ind i den militærbil, som ventede på os. En sort kat i Salisbury De kørte os direkte til Chileka Lufthavn. I Chileka mødte vi ægteparret Rubadiri, som også var blevet arresteret. David Rubadiri havde delt et hus med Orton i Domasi, da de først lærte hinanden at kende, og han havde været forlover ved vores bryllup. Han var blevet lektor og politisk aktiv lige som os andre. Hans kone Gertrude er min kusine. Af en eller anden grund havde de givet David håndjern på. To engelske husmødre skulle passe på Gertrude og mig, og de eskorterede os til et separat værelse. Vi kendte deres mænd, vi havde været til fester med dem, og de var lige så foruroligede over situationen, som Gertrude og jeg. Hvorfor bliver vi arresteret? spurgte vi. Åh, de siger, at NAC-folkene vil slå alle europæere i Nyasaland ihjel, sagde de. Nej, er det sandt! Vidste du ikke det? Det ved vi ikke noget som helst om, sagde vi. Men I er medlemmer af Congress. Er I ikke? Jo, selvfølgelig er vi det, men det passer ikke. Jamen vi har set en af dem, påstod de. Disse mordere har besluttet ikke at barbere sig, før hver eneste europæer er blevet slagtet. Vi har set en af dem lige her i lufthavnen i morges. Vi måtte grine. De talte om David, som har skæg. Men det er min mand, sagde Gertrude, Sådan ser han bare ud. Han slagter ikke nogen. Vi endte med at lave sjov med dem og drikke te sammen, men desværre skiftede de vores vagter ud. To unge boere, en mand og en kvinde, afløste vores forskrækkede engelske venner. Op at stå, fanger! råbte kvinden og visiterede os brutalt. Hun stjal mit manicuresæt. Vi blev ført til et militærfly og genforenet med vores mænd og en større gruppe NAC-medlemmer, som var blevet samlet op. De ville skille mændene fra deres koner, men jeg så ret ung ud, og de troede, at en anden ung lektor, Vincent Gondwe, var min mand, så de endte med at give mig en plads ved siden af Orton. Vi lettede, og under hele flyturen briefede og støttede Orton mig: Du er ikke en forbryder. Du er politisk fange, du er tilbageholdt, og fuldstændig som dr. Banda skal du insistere på dine rettigheder ordentlig mad, seng, lagener, madrasser og så videre. Du må være hård, min skat. Det er sådan her, man vinder regeringsmagten. Når vi kommer ud, vil briterne give os vores frihed. Og du skal ikke være urolig, der bliver taget hånd om børnene. Gud er der. Da vi nåede til Bulawayo, steg mændene af flyet, og de blev sat i Bulawayo Fængsel, men Gertrude og jeg fortsatte til Salisbury. Boervagterne forlod flyet sammen med mændene og blev afløst af nogle meget venlige afrikanske vagter. De fortalte os de seneste nyheder og skrækkelige historier om, hvordan boerne mishandlede afrikanske fanger. De ville gerne give os nogle kiks og appelsiner, men de turde ikke handle imod deres ordrer. På grund af Føderationen bredte institutionaliseret racisme sig til Nyasaland, men vi oplevede ikke den strenge offentlige adskillelse som i Rhodesia. Da vi trådte ud i Salisbury, landede vi i et apartheidregime, men vi blev ført gennem dørene reserveret for de hvide, fordi de ikke ville have, at andre afrikanere skulle se os. Endelig nåede vi frem til Salisbury Fængsel, og Gud ske lov kom vi i den samme celle. Der lå to trærammer på gulvet i cellen, som skulle gøre det ud for senge. Vi fik to smalle lagener men stadig ingen mad, og i mere\n19 36 Imod en Apartheidføderation Imod en Apartheidføderation 37 end 24 timer havde vi ikke fået andet end den venlige kop te, som de skræmte, hvide husmødre delte med os i lufthavnen, efter at vi var blevet arresteret. Næste morgen fik vi en snavset tallerken med grov, halvfærdig nzimagrød. Vi var hundesultne og måtte holde os for næsen, spidse munden og prøve at suge grøden op uden at røre tallerkenens snavsede kant. Vi fik begge to slem diarre de næste tre dage. Den ledende fængselsbetjent var en meget tyk, hvid kvinde. Jeg tror, hun var rædselsslagen af rygterne om afrikanere, der planlagde at myrde alle hvide i Rhodesia og Nyasaland og følte, at hun måtte være streng over for de to farlige rebeller i hendes varetægt. Den dag i dag kan Gertrude og jeg stadig lave sjov med denne skræmte, fede kvinde, som prøvede at være hård mod os. Vi blev svagere for hver dag der gik. Jeg havde lidt penge i min håndtaske, og den tykke indvilgede i at købe noget frugt, kiks og juice fra markedet udenfor. Da hun endelig kom med varerne, gik hun ikke ind i cellen, men blev stående i døren og råbte: Når jeg kommer, skal I rejse jer op! Hvis du ikke havde fået noget at spise i tre dage, ville du så have kræfter til at rejse dig op? svarede jeg. Hvis vi havde ordentlige senge, kunne jeg måske rejse mig, men ikke fra gulvet. Hun smed det hele i hovedet på mig og smækkede døren. Heldigvis greb jeg glasflaskerne med appelsinjuice. Her tilbragte vi de næste to måneder. Nogle af de afrikanske fængselsbetjente var venlige og pakkede med vilje vores mad ind i de nyeste aviser. Maden var forfærdelig, men vi var taknemmelige over at kunne stille vores sult efter nyheder, når vi pakkede vores mad ud. Fængselsinspektøren havde fået ordre af guvernøren til at få erklæringer fra os, om hvad vi mente, der havde ført til undtagelsestilstanden. Jeg tror, at det var en del af Devlinkommissionens undersøgelser, som var sat i værk af den britiske regering for at undersøge årsagerne til den folkelige modstand mod Føderationen. I stedet for besluttede vi at skrive en lang erklæring om de forfærdelige forhold i fængslet og vi blev straks kaldt til inspektørens kontor. Hvorfor har I ikke sagt det til mig? spurgte han. Jeg skal passe på jer, og jeg får alvorlige problemer, hvis der sker jer noget. Jamen vi har allerede sagt til hende den tykke, at vi er tilbageholdt og skal behandles derefter, men hun griner bare ad os. Det viste sig, at den tykke var ingen ringere end inspektørens kone, men han smilede bare og lovede, at tingene ville ændre sig. Og det blev anderledes. Hans kone holdt op med plage os. Pastor Doig, som var leder af den Presbyterianske Kirkes mission i Blantyre, kom også og besøgte os. Eftersom han selv var britisk, går jeg ud fra, at det lykkedes ham at overtale guvernøren til at give ham lov til at besøge medlemmerne af sin menighed. Pastorens besøg afstedkom en række forbedringer, og vi blev flyttet til en ny fløj og fik lov til at få motion i gården. Vi fortalte ham alt - også at Gertrude var gravid. Hun må have været ca. tre måneder henne på det tidspunkt og havde voldsomme opkastninger. En dag vi var ude at motionere, krydsede en sort kat gården. Jeg havde hørt, at det var et dårligt varsel at se en sort kat sådan og blev noget bekymret. Men Gertrude holdt fast på, at det var et godt varsel og gav mig en masse eksempler på, at hun havde oplevet noget positivt efter at have set en sort kat. Ja, jeg ved nu ikke, sagde jeg, Jeg har altid troet, det var et dårligt tegn. Tidligt næste morgen åbnede den tykke og to andre fængselsbetjente døren med et brag. Jeg tænkte på katten og sagde til mig selv: Nu slår de os ihjel. Nu er det overstået. I skal hjem, råbte den tykke. Forstår I? Tag jeres ting. Vi skal i lufthavnen nu. Pastor Doig var gået direkte til guvernøren: Siden hvornår er det blevet engelsk praksis at tilbageholde gravide kvinder? Hvad foregår der her? Guvernøren var åbenbart blevet chokeret, da han fik at vide, at en af hans fanger var gravid og havde hurtigt sørget for, at Gertrude kom tilbage til Nyasaland, hvor hun kom under husarrest. De ville\n20 38 Imod en Apartheidføderation Imod en Apartheidføderation 39 ikke lade mig alene tilbage, og på et par timer var vi igen hjemme i det land, vi kæmpede for. Fra den dag af har jeg altid været enig med Gertrude: En sort kat er et godt varsel. Simama! Tag dine trusser af! Vi var blevet adskilt, så snart vi landede i Chileka Lufthavn. Gertrude blev eskorteret hjem af to kvindelige politibetjente, og jeg blev sat på en lastbil og kørt til Zomba Fængsel. I Zomba blev jeg kropsvisiteret af to hvide kvinder. De må have været gift med fængselsbetjente. Jeg måtte tage mit tøj og min bh af, og jeg fik ordre til at klæde mig helt nøgen. Jeg tager ikke mine trusser af. Hvorfor visiterer I mig sådan, når jeg kommer direkte fra et andet fængsel? I hvide vil gerne glo på nøgne afrikanere, men det bliver ikke med mig. I skal ikke se mig nøgen. Hvis I vil, kan I jo starte med selv at tage trusserne af. Så er det i orden. Jeg ser jer, I ser mig. Ok, fru Chirwa. Ok, ok, det er i orden, sagde de og lod mig være. I Zomba kom jeg til at sidde sammen med fem andre tilbageholdte kvinder, bl.a. min tante Rose Chiwambo og en anden af vores politisk aktive venner, fru Ntenda og hendes sekretær. Der var ikke nogen celler til kvinder, og vi blev anbragt i et interimistisk skur lige i nærheden af mændene. Vi kunne høre dem råbe; og så var der en særlig lyd: Bang!...Bang!... Hvad er det? spurgte jeg Rose. Åh, Vera folk dør her. De tæver dem til døde. Er det rigtigt!? Jeg kunne ikke tro, at det virkelig var den lyd, vi hørte. Joh, sagde Rose, Lige nu og her tæver boerne vores mænd. Normalt var der ikke mange boere i Nyasaland, men de var kommet fra Sydafrika eller Rhodesia som en slags specialstyrke i forbindelse med undtagelsestilstanden. Der var tre af dem i fængslet. En af dem var rigtig slem. Vi kaldte ham Simama, som er swahili for op at stå, som han altid sagde. Fængselsbetjentene skulle igennem vores skur for at komme ind på mændenes område, og hver gang Simama kom igennem, skulle vi stå op. Første gang var jeg noget overrasket. Hvorfor står I op? Vera, nej! skyndte Rose sig at sige, Rejs dig! Du skal rejse dig op! Jeg rejste mig, og Simama gik langsomt forbi og nød hvert sekund af den udviste ærbødighed. Jeg brød mig ikke om det, jeg så - Rose der skyndte sig at rejse sig, mens hun var i fuld gang med at amme sin baby. Selv når vi spiste, måtte vi fare op. Det var ydmygende. Hvorfor skal vi rejse os? ville jeg vide. Lad nu være, Vera, sagde de alle sammen. De slår dig ihjel. Du må forstå, at her bliver folk slået ihjel. De har allerede slået mange ihjel Jeg kan ikke se nogen grund til, at kvinder skal rejse sig for mænd, insisterede jeg. Vi sov på det bare gulv af mursten, og maden var nærmest uspiselig. Jeg spiser altså ikke det her, sagde jeg. Så dør du, Vera. Min mand har fortalt mig, at vi ikke er indsatte. Vi er tilbageholdt og har krav på samme gode mad, som vi spiser derhjemme, og vi skal ikke sove på mursten. Efter tre dage uden mad begyndte jeg at blive svag. Rose forsøgte at overtale mig til at spise, men jeg nægtede. Det lykkedes mig at få fat i papir og blyant fra en af de afrikanske fængselsbetjente, og jeg skrev et langt blev til den ansvarlige om vores forfærdelige behandling. Vi havde en mistanke om, at der faktisk var ordentlig mad til


Drømmen om at lære drama, teater og musik kan opfyldes på efterskole\nHjem » Uncategorized » Drømmen om at lære musik\nby Hardy|Udgivet 12/03/2018\nDet passede vist ikke hendes mor alt for godt, da vores datter, Malene, for nogle måneder siden begyndte at tale om, at hun godt kunne tænke sig at komme på efterskole i 9. klasse. Hun er trods alt kun 14 år lige nu, men når dog at fylde 15, før næste skoleår begynder.\nMin kone synes nok, at det er lige lovlig tidligt at slippe tøjlerne i forhold til Malene, men jeg har nu argumenteret overfor min kone med, at dels synes jeg, at Malene er forholdsvis moden af sin alder, dels sender vi hende jo ikke ud på egen hånd ved at lade hende gå på efterskole, for på sådan en skole er der jo voksne til at overtage ansvaret fra forældrene.\nDet var helt tydeligt lige fra en start, at det betyder meget for Malene at få lov at komme på efterskole efter den kommende sommerferie, og min kone ville da heller ikke gå direkte imod, selv om jeg vist ikke helt kunne fjerne hendes betænkeligheder ved projektet. Men vi sagde dog til Malene, at hun godt måtte begynde på at finde frem til, hvilken efterskole hun kunne ønske sig at gå på.\nOK, sagde hun, det er i hvert fald sikkert, at jeg helst vil finde en musikefterskole af en eller anden slags, så jeg kan få undervisning i musik på et linjefag. Det kunne sagtens være musikefterskolen på Fyn her. Nå ja, tænkte jeg ved mig selv, sådan nogle efterskoler har selvfølgelig forskellige linjefag ved siden af den almindelige skoleundervisning, og så er det da naturligt for Malene, at vælge noget kreativt som musik eller teater, som hun går meget op i.\nDer gik heller ikke mange minutter, før Malene kaldte hende fra den computer, hun sad med ved spisebordet, og bad os kigge på noget, hun havde fundet. Hun viste os en hjemmeside fra Nr. Åby Efterskole, som reklamerede for skolens linjefag og pædagogiske linje. Her kunne vi se, at Malene med valget af den efterskole kunne få sine specielle ønsker opfyldt, da skolen i høj grad er en teater efterskole med masser af undervisning i blandt andet drama.\nMalene påpegede, at der jo er mulighed for at vælge flere linjefag, så hun kan dyrke både sin interesse for musik og for teater. Jeg advarede hende lidt, for de almindelig skolefag må altså ikke glemmes, men Malene holdt fast på, at det kunne hun sagtens klare, og hun kunne eventuelt koncentrere sig om musikken det første år og om teateret det andet år, hvis hun ellers også skulle gå på efterskole i 10. klasse.\nDet kunne hun jo have meget ret i, og jeg synes da også, at er naturligt at tage to år på efterskole, hvis man allerede starter der i 9. klasse. Så jeg snuppede den bærbare fra hende for at læse lidt mere om skolen, som i sin redegørelse for indholdet i undervisningen slog meget på, at den også er en drama efterskole, som jo netop er det, Malene efterspørger.\nSå nu ender det med, at vi melder Malene ind på den efterskole.\nForleden gik jeg en lang tur. Jeg kom fra Vesterbrogade ind til centrum og gik naturligvis ned ad Strøget. Det var lidt […]\nPrevious post Brug gratis-billeder.dk når du skal give liv til teksten\nNext post Min drøm: Ferie i Nordtyskland


Bovin somatotropin — EU-regler om markedsføring og anvendelse\nRådets beslutning 1999/879/EC — markedsføring og indgift af bovin somatotropin (BST)\nDen har til formål at regulere markedsføringen og anvendelsen af bovin somatotropin, et bovint væksthormon, der bruges til at øge mælkeproduktionen i Den Europæiske Union (EU).\nVed beslutningen forbydes det EU-markedet på at markedsføre eller på nogen måde indgive malkekøer bovin somatotropin.\nProduktion eller importat eksportere af bovin somatotropin i EU-lande med henblik påat eksportere det til ikke-EU-lande er fortsat tilladt.\nDesuden skal virksomheder, der producerer eller har tilladelse til at markedsføre somatotropin, føre registre, der giver en kronologisk oversigt over producerede eller erhvervede mængder og mængder, der sælges eller anvendes til andre formål end markedsføring, samt navnene på de personer, som har købt eller solgt de pågældende mængder.\nDet følger af direktiv 2001/82/EF, at intet stof, med undtagelse af dem, der gives til terapeutiske eller profylaktiske formål, må indgives i et dyr, medmindre det er blevet påvist gennem videnskabelige undersøgelser af dyrevelfærd eller er anerkendt i praksis, at dets virkning er ikke skadelig for dyrets sundhed eller velfærd.\nSomatotropin produceres udelukkende for at øge mælkeproduktionen, og EU's Videnskabelige Komité for Dyrs Sundhed og Trivsel (som blev erstattet af Den Europæiske Fødevaresikkerhedsautoritet, oprettet ved forordning (EF) nr. 178/2002), udtalte i marts 1999, at hormonet øgede risikoen for infektioner og ville kunne påvirke reproduktionen og fremkalde alvorlige reaktioner hos kvæg.\nRådets beslutning 1999/879/EF af 17. december 1999 om markedsføring og indgift af bovin somatotropin (BST) og om ophævelse af beslutning 90/218/EØF (EFT L 331 af 23.12.1999, s. 71-72)\nseneste ajourføring 11.08.2016


God energi i storkøkkenet - Go' Energi\nStorkøkkener er store, også med hensyn til energiforbrug. Køkkener i restauranter, kommuner og private kantiner står årligt for fire procent af Danmarks elforbrug. Det svarer til elforbruget til apparater i omkring 350.000 husstande. Ny vejledning fra Center for Energibesparelser viser vejen til energieffektiv kogekunst i storkøkkener.\nEnergiforbruget er en af de store poster på budgetterne i de danske køkkener. Køkkenet bruger godt 70 procent af elforbruget i en restaurant, mens hotelkøkkenet sætter sig på 35 procent af elregningen.\nFire procent af Danmarks elforbrug\nCenter for Energibesparelser (CFE) anslår, at private og offentlige storkøkkener står for fire procent af elforbruget i Danmark.\nDerfor har CFE i samarbejde med relevante parter i branchen nu skrevet en omfattende guide til energieffektiviseringer i storkøkkener. Storkøkkenvejledningen er en hjælp til køkkenledere, køkkenpersonale, energiansvarlige og andre, der har med drift og indretning af storkøkkener at gøre.\n"Der er et stort besparelsespotentiale i storkøkkener, men der har ikke været tilstrækkeligt fokus på området. Vi oplever en stor interesse for råd og vejledning om energieffektivitet i storkøkkener. Derfor har vi med hjælp fra branchen udarbejdet en vejledning, der kommer hele vejen rundt om energiforbedringer i de professionelle køkkener," siger Mads Lindevall Kristiansen, projektleder i Center for Energibesparelser.\nGodt samarbejde med branchen\nFor at afdække alle aspekter af energieffektive storkøkkener, har CFE samarbejdet med Brancheforeningen for Storkøkkenudstyr, BFS, Dansk Ventilation, HORESTA samt Kost- & Ernæringsforbundet om vejledningen.\n"Vi synes, det er meget positivt, at branchen er gået aktivt ind i processen og støtter op om vejledningen. Nu vil vi gøre vores for at sikre, at vejledningen bliver forankret i såvel storkøkkener som hos indkøbere, storkøkkenrådgivere og designere," siger Mads Lindevall Kristiansen.\nSekretariatsleder Jens Frederiksen fra BFS bekræfter, at den nye vejledning opfylder et behov i de danske storkøkkener.\n"I BFS er vi glade for vejledningen, som beskriver mange af de energibesparende tiltag, et storkøkken rummer. Vores medlemmer vil fortsat bistå kunderne med at opnå den mest energiøkonomiske køkkenindretning, uanset om det handler om nyindretning eller om modernisering og reparation," siger Jens Frederiksen.\nOgså HORESTA vil gerne udbrede kendskabet til vejledningen.\n"I HORESTA har vi i de senere år oplevet stor interesse for energiforbedrende tiltag i vores medlemsvirksomheders køkkener. Energiforbedringer er et naturligt fokusområde for os, og vi støtter arbejdet med udbredelsen af CFE’s vejledning. Den kan hjælpe mange af vores medlemmer til at nedbringe energiforbruget yderligere, styrke arbejdsmiljøet og ikke mindst spare penge i et langsigtet perspektiv," siger Henrik Mühlendorph, underdirektør i HORESTA.\nRåd om alt fra indkøb af udstyr og indretning til god energiadfærd\nI storkøkkenvejledningen finder du gode råd om energivenlig indretning, indkøb og adfærd i køkkenet. Kort sagt alle de væsentligste områder for at få et energieffektivt storkøkken. Vejledningen kan bruges som inspirationskilde og tjekliste, når køkkenet skal indrettes, udstyret skal udskiftes eller hvis du ønsker at forbedre køkkenets energimæssige tilstand.\nDen giver dig også råd om arbejdsmiljø, hygiejne og fødevarekvalitet. Det er nemlig vigtigt fra start at indtænke arbejdsmiljø, hygiejneforhold og kvalitet i indretning eller renovering af storkøkkener.\nFå fat i storkøkkenvejledningen\nDu kan bestille vejledningen på www.goenergi.dk/bestil-vejledninger.\nPå www.goenergi.dk finder du også en lang række andre gode råd om energibesparelser.\nenergieffektivitet , Center for Energibesparelser , Vejledning , Storkøkken


Soyavokslys 'I am Purified' økologisk med trævæge - ny version - Noell Crystals\nShop / Olier, Mist, Lys & Røgelse / Lys / Soyavokslys ‘I am Purified’ økologisk med trævæge – ny version\n‘I am Purified’ er skabt med Tea Tree, Salvie, Enebær OG som noget nyt er der tilføjet Lavendel i denne nyeste udgave.\nAlt sammen urter der historisk er brugt som antibakterielle, rensende & lindrende.\n‘I am Purified’ er en effektiv blanding skabt til dig, der enten ønsker at rense din aura og energi, men også ønsker støtte til at “viske tavlen ren”. Dette er ment både energetisk på daglig basis, men også rent livsmæssigt når du står foran store forandringer, transformationer og ønsker støtte ved nye begyndelser.\nDet kan også være i livets faser gennem barndommen, teenageårerne, nyt studie, job, efter et brud/skilsmisse, ved navneændring eller spirituel opvågning.\nEller måske der blot skal renses ud i hjem og energi? Eller du ønsker at rense de energier du har samlet op i løbet af dagen – der ikke har noget med dig at gøre – af, så du kan slappe af når du er kommet hjem. Tænd derfor gerne dette smukke lys efter en lang dag ude, eller alt imens du gør rent, er i bad eller badekar – eller inden sengetid.\nSoyavokslys 'I am Purified' økologisk med trævæge - ny version antal


Kapitel 1: 13 ting mentalt stærke ikke gør - FINANS\nKapitel 1: 13 ting mentalt stærke ikke gør\nI dette første kapitel af bogen "13 ting mentalt stærke ikke gør" gennemgår Amy Morin de dårlige vaner, som man med fordel kan lægge fra sig for bedre at kunne modstå stress, komme igennem personlige kriser og store livsforandringer.\n17.05.2016 kl. 12:09\nDet er ikke sådan, at folk enten er mentalt stærke eller mentalt svage. Vi indeholder alle en vis portion mental styrke, men der er selvfølgelig altid plads til forbedring. At udvikle mental styrke handler om at styrke din evne til at håndtere følelser, styre tanker og have en positiv adfærd trods omstændighederne. Ligesom nogle mennesker er særligt disponerede for at udvikle fysisk styrke, har andre naturlige anlæg for at blive mentalt stærke.\nDer er flere faktorer, som afgør, om du er en af dem:\nGenetik. Dine gener har indflydelse på, om du er i risiko for at udvikle mentale sygdomme.\nPersonlighed. Nogle mennesker har et sind, der naturligt hjælper dem til at se realistisk på deres situation og tænke positivt.\nErfaring. Dine livserfaringer påvirker din selvopfattelse, og hvad du tænker om andre og verden i almindelighed.\nDet er klart, at du ikke bare sådan kan ændre på de givne faktorer. Der er for eksempel ingen mulighed for at slette en dårlig barndom. Har du anlæg for ADHD, er det sådan, det er. Men det behøver ikke at forhindre dig i at øge din mentale styrke. Alle har mulighed for at blive stærkere ved at afsætte tid og energi til at gennemføre bogens øvelser.\nGrundlaget for mental styrke\nForestil dig en mand, der føler sig nervøs i sociale sammenhænge. For at minimere sin nervøsitet undgår han at falde i snak med sine kolleger. Jo mindre han snakker med dem, desto mindre snakker de med ham. Når han kommer ind i frokoststuen og går forbi folk på gangen, uden at nogen siger noget, tænker han: Hold op, hvor er jeg socialt handicappet. Jo mere han tænker på, hvor kejtet han virker, desto mere nervøs bliver han ved tanken om at indlede en samtale.\nDer er ingen grund til at bedyre, at du aldrig har brug for hjælp fra andre. Det er helt fint at indrømme, at du ikke kender alle svarene, og at bede om hjælp, når der er brug for det – det viser kun, at du er interesseret i at vokse dig stærkere.\nAmy Morin, forfatter og psykoterapeut\nEfterhånden som hans nervøsitet vokser, bliver hans ønske om at undgå enhver samtale med kollegerne også større. Det virker som en selvopfyldende profeti, en ond cirkel.\nFor at forstå hvad mental styrke er, skal du lære, hvordan tanker, adfærd og følelser hænger sammen og påvirker hinanden, ofte i en negativ spiral som i eksemplet ovenfor. Det er derfor, det kræver en tredelt tilgang at udvikle mental styrke:\n1. Tanker. Identificer irrationelle tanker, og erstat dem med mere realistiske tanker.\n2. Adfærd. Vælg en positiv adfærd trods situationen.\n3. Følelser. Styr dine følelser, så de ikke styrer dig.\nVi får altid at vide, at vi skal tænke positivt, men det er ikke nok at være optimistisk for at blive den bedste udgave af sig selv.\nVælg adfærd, der er baseret på afbalancerede følelser og sund fornuft\nJeg er virkelig bange for slanger. Men min frygt er fuldstændig irrationel. Jeg bor i Maine. Der findes ingen giftige slanger i naturen. Jeg møder kun sjældent slanger, men når det sker, sidder mit hjerte straks oppe i halsen på mig, og jeg har mest af alt lyst til at spurte væk. For det meste når jeg at dæmpe min angst med en rationel tanke eller to, inden jeg spurter af sted – jeg når at tænke, at der ikke er nogen logisk grund til at blive så helt og aldeles skrækslagen. Når jeg så igen begynder at tænke fornuftigt, formår jeg faktisk at gå forbi slangen – så længe den er på sikker afstand, forstås. Jeg har bestemt ikke lyst til at tage den op eller klappe den, men jeg kan gå forbi uden at lade mine irrationelle tanker styre mig.\nVi tager de bedste beslutninger, når vi baserer dem på en blanding af følelser og sund fornuft. Prøv at tænke på, hvordan du opfører dig, når du er rigtig vred. Der er stor sandsynlighed for, at du på et tidspunkt har sagt eller gjort noget, du senere har fortrudt, fordi du handlede udelukkende på dine følelser. Men det er heller ikke en god ide at tage beslutninger, der kun er baseret på rationelle tanker.\nVi er mennesker, ikke robotter: Vores hoved og hjerte skal arbejde sammen. Mange af mine klienter sætter spørgsmålstegn ved, om de overhovedet kan styre deres tanker, følelser og adfærd. »Jeg føler, som jeg føler,« siger de. Eller: »Jeg kan ikke komme af med de negative tanker, der hvirvler gennem mit hoved,« og »jeg kan simpelthen ikke tage mig sammen til at få gjort det, jeg ved, at jeg bør gøre.«\nMen det bliver alt sammen muligt, når din mentale styrke øges.\nSandheden om mental styrke\nDer er mange misforståelser og misopfattelser af, hvad det vil sige at være mentalt stærk. Her kommer nogle af sandhederne:\nAt være mentalt stærk handler ikke om at virke sej. Du behøver hverken at opføre dig som en robot eller være følelsesmæssigt hårdhudet for at være mentalt stærk. Det handler om at have en adfærd, der passer til ens værdier.\nAt være mentalt stærk betyder ikke, at man ignorerer sine følelser. Du behøver ikke at undertrykke dine følelser for at blive mentalt stærk. Det kræver til gengæld, at du er særlig opmærksom på dem. Det handler om at fortolke og forstå, hvordan følelserne påvirker dine tanker og din adfærd.\nDu drager fordel af din mentale styrke i hverdagen, ikke kun under kriser. Du bliver bedre til at løse problemer effektivt, og det kan nedsætte din følelse af stress.\nDu behøver ikke behandle din krop som en maskine for at være mentalt stærk. Der er ingen grund til at presse kroppen til det yderste for at bevise, at du er i stand til at ignorere smerte. Det handler om at forstå dine tanker og følelser så godt, at du kan beslutte dig for, om det er hensigtsmæssigt at handle imod dem eller med dem.\nAt være mentalt stærk betyder ikke, at du skal kunne klare alting selv. Der er ingen grund til at bedyre, at du aldrig har brug for hjælp fra andre. Det er helt fint at indrømme, at du ikke kender alle svarene, og at bede om hjælp, når der er brug for det – det viser kun, at du er interesseret i at vokse dig stærkere.\nMental styrke handler ikke om positiv tænkning. At tænke overdrevent positivt kan være lige så skadeligt som at tænke overdrevent negativt. Mental styrke handler om at tænke realistisk og rationelt.\nMentalt stærke mennesker er ikke altid lykkelige. Mental styrke vil hjælpe dig til at blive mere tilfreds med livet, men det betyder ikke, at du hver dag skal springe ud af sengen og jage tvangspræget rundt efter lykken. I stedet handler det om at tage beslutninger, der vil hjælpe dig med at nå dine mål.\nMental styrke er ikke endnu en popsmart psykologisk trend. Ligesom der er mode inden for motion og slankekure, er der trends inden for psykologi og selvhjælpsprogrammer. Mental styrke er ikke en grille, der snart er glemt igen. Det psykologiske felt har hjulpet folk til at forstå, hvordan de kan ændre deres tanker, følelser og adfærd siden 1960’erne.\nMental styrke er ikke det samme som mental sundhed. I sundhedssystemet tales der ofte om mental sundhed versus mental sygdom. Her er det vigtigt at være opmærksom på, at det ikke er det samme som mental styrke. Ligesom folk kan være fysisk stærke, selvom de har et fysisk problem som for eksempel diabetes, kan de også være mentalt stærke, selvom de har et mentalt problem som for eksempel depression eller angst. At have en mental sygdom betyder ikke nødvendigvis, at det er ens skæbne at have dårlige vaner. Du kan stadig vælge at have gode vaner. Det kræver måske en større indsats og et ekstra fokus, men det er bestemt muligt.\nFordelene ved mental styrke\nDet er nemt at føle sig mentalt stærk, når alting går godt. Men på et tidspunkt kommer der modgang og problemer. Man mister sit arbejde, naturkatastrofer rammer, en nær slægtning bliver syg, eller en god ven dør. Når du er mentalt stærk, er du bedre i stand til at håndtere livets udfordringer. Fordelene ved at øge din mentale styrke inkluderer:\n• Øget modstandskraft over for stress. Du drager fordel af din mentale styrke i hverdagen, ikke kun under kriser. Du bliver bedre til at løse problemer effektivt, og det kan nedsætte din følelse af stress.\n• Større tilfredshed med livet. Efterhånden som din mentale styrke vokser, får du også mere selvtillid og selvværd. Din adfærd vil afspejle dine værdier, og det vil give dig sindsro. Du vil også blive mere sikker på, hvad du synes, er vigtigt i livet.\n• Forbedret præstation. Uanset om dit mål er at blive en bedre forælder, nå mere på jobbet eller opnå et bedre resultat i din sport, vil det hjælpe dig til at nå dit mål, hvis du øger din mentale styrke.\nDu bliver aldrig ekspert i noget som helst ved at læse en bog om emnet. Sportsfolk bliver ikke verdensmestre ved at læse om deres disciplin, ligesom musikere ikke bliver bedre til at spille ved at høre andre gøre det. Det er nødvendigt at træne og øve sig. De følgende 13 kapitler skal ikke opfattes som en tjekliste, som du enten kan gennemgå eller springe over. De er beskrivelser af dårlige vaner, som vi alle sammen en gang imellem har. Kapitlerne skal hjælpe dig til at håndtere livets udfordringer på en bedre måde, så du undgår fælder og faldgruber. Det handler hele tiden om at vokse og forbedre sig, om at stræbe efter at blive lidt bedre, end du var i går.\n07.07.19 Held eller forstand? Kvinder bebrejder sig selv, når karrieren skranter\n25.05.19 Boganmeldelse: Når ingen tør tale om elefanten i rummet


hvordan man bruger medicinsk turisme\nHvad er Medicinsk turisme ? Flere og flere mennesker er at finde de stigende omkostninger ved USA's sundhedsvæsen skal SkyHigh omkostninger . Tilføj til , at alle procedurer, måske tilvalg i stedet for nødvendigt , og hvad du finder er patienter gå ud af landet for kirurgi . Medicinsk turisme er utrolig nye trend med velsignelser af forsikringsbranchen . Her er hvordan det virker\nTræk Deres politik og læse over det med småt at se om du indgår i Medicinsk turisme dækning . Tro det eller ej , over 60 procent af forsikringsselskaber dækker ud af landet procedurer .\nDernæst skal du beslutte, hvorfor du forlader landet i en procedure . Mange af de folk der forlader vælge elektiv kirurgi eller kosmetisk kirurgi . Men en meget populær kirurgi er hofte og knæoperationer som det er så meget billigere .\nfinde ud af præcis hvor mange penge du vil spare opereres i et andet land . De fleste af tallene findes online synes at indikere en 50 % besparelse er fundet at have det ud af landet .\nOvervej at arbejde med en medicinsk turisme selskab som Medical Tours International eller Planet Hospital . Begge tilbud pakke , der dækker detaljer for hele turen .\nHvis du finder dig selv som mere af en uafhængig type , kan du arbejde med den læge eller hospital , du vælger at finde overnatningssteder lokalt . De fleste af disse institutioner har et kontor , der alene opstiller ture til deres patienter .\nTjek altid lægerne legitimationsoplysninger til at sikre, at du får den bedst mulige pleje .\nhvordan man kan vide , hvornår de skal ringe til en læge efter ansigtsløftning\nNext：hvordan man vælger en kosmetisk kirurg


Alle restauranter i Hafnarfjordur Restauranter i nærheden af F-Stop Tours\nAlle aktiviteter i Hafnarfjordur Aktiviteter i nærheden af F-Stop Tours\nEuropa›Island›Capital Region›Reykjavik›Hafnarfjordur›Forslag til aktiviteter i Hafnarfjordur› F-Stop Tours\n60 anmeldelser Nr. 4 af 11 Rundture i Hafnarfjordur Sightseeingudflugter, Rundture Oversigt Anmeldelser (60)\nVis også KortSatellit Kortopdateringer er sat på pause. Zoom ind for at se opdaterede oplysninger. Nulstil zoom Opdaterer kortet... Tilbage til kortet Få rutevejledning Adresse: Nordurvangur 30, Hafnarfjordur, Reykjavik 220, Island Telefonnummer: 354-898-1278 Websted Forbedr denne registrering Alle billeder fra besøgende (42)\nTak for din vurdering. Anmeldt 5 uger siden Ariana R\n93 anmeldelser Book en rundtur for 160,18 $og derover\n13 anmeldelser Book en rundtur for 204,80 $og derover\n316 anmeldelser 2.3 km\n60 anmeldelser fra TripAdvisors fællesskab Hvilke hoteller i Hafnarfjordur er der tilbud på?\nRyd alle Begynd din anmeldelse af F-Stop Tours Klik her for at vurdere\nOpdaterer listen... Rejsende, der kiggede på F-Stop Tours, kiggede også på\nHafnarfjordur, Reykjavik Enduro Adventure\nHar du været i F-Stop Tours? Fortæl om dine oplevelser! Skriv en anmeldelse\nHer er de spørgsmål, som tidligere besøgende har stillet, med svar fra repræsentanter fra F-Stop Tours og andre besøgende\n1 spørgsmål Stil et spørgsmål Har du nogen spørgsmål? Få svar fra ansatte på F-Stop Tours og tidligere besøgende.\nRetningslinjer for indlæg Få meddelelser om nye svar på dine spørgsmål. Spørg Ofte stillede spørgsmål: Henter og bringer I mig til mit hotel? Vi er en familie på syv. Har jeres rundtur plads til os alle sammen? Hvordan skal jeg klæde mig på til denne rundtur? I nærheden af F-Stop Tours Bedst bedømte seværdigheder i nærheden 24 anmeldelser Super Jeep Experience\n133 anmeldelser Gamla Vinhusid\n45 anmeldelser Súfistinn Coffeehouse