Smedley Butler - Information\nSmedley Darlington Butler blev født i Pennsylvania den 30. juli 1881. Hans far, Thomas Stalker Butler, var advokat og politiker og blev i 1897 valgt til Repræsentanternes Hus.\nButler blev uddannet på Haverford School, en privat ungdomsskole for sønner af velhavende kvækerfamilier i Philadelphia. Selvom han blev opvokset som pacifist, løb han fra skolen som seksten for at slutte sig til hæren. Butler løj om sin alder og sikrede sig en anden løjtnants kommission i de amerikanske marinesoldater.\nEfter seks ugers grunduddannelse blev Butler sendt til Guantanamo, Cuba, i juli 1898. Han så aktion mod spanierne, inden han blev sendt til Kina under bokseroprøret. I slaget ved Tientsin den 13. juli 1900 blev Butler skudt i låret, da han klatrede ud af en skyttegrav for at hente en såret betjent. Som anerkendelse for sin tapperhed blev Butler forfremmet til kaptajnens rang. Butler blev hårdt såret for anden gang, da han blev skudt i brystet ved San Tan Pating. I 1903 blev Butler sendt til Honduras, hvor han beskyttede det amerikanske konsulat mod oprørere.\nI 1914 vandt Butler Medal of Honor for fremragende galanteri i aktion, mens han kæmpede mod spanierne i Veracruz, Mexico. Major Butler returnerede sin medalje og argumenterede for, at han ikke havde gjort nok for at fortjene det. Det blev sendt tilbage til Butler med ordre om, at han ikke bare ville beholde det, men at han også ville bære det. Butler vandt sin anden æresmedalje i Haiti den 17. november 1915.\nForfremmet til rang som brigadegeneral i en alder af 37 år blev han placeret under kommandoen over Camp Pontanezen i Brest, Frankrig, under første verdenskrig. Dette resulterede i, at han blev tildelt Distinguished Service Medal og den franske orden af den sorte stjerne.\nEfter krigen omdannede Butler træningslejren i krigen i Quantico, Virginia til en permanent marinepost. I 1923 bad den nyvalgte borgmester i Philadelphia, W. Freeland Kendrick, Butler om at forlade marinerne for at blive direktør for offentlig sikkerhed. Butler nægtede, men accepterede til sidst udnævnelsen i januar 1924, da præsident Calvin Coolidge bad ham om at udføre opgaven.\nButler beordrede straks razziaer på mere end 900 speakeasies i Philadelphia. Han beordrede også anholdelser af korrupte politifolk. Butler forstyrrede nogle meget magtfulde mennesker i sit korstog mod korruption og i december 1925 fyrede Kendrick Butler. Han kommenterede senere "at rydde op i Philadelphia var værre end nogen kamp, jeg nogensinde var i."\nButler vendte tilbage til de amerikanske marinesoldater og blev i 1927 udnævnt til chef for Marine Expeditionary Force i Kina. I løbet af de næste to år gjorde han, hvad han kunne for at beskytte amerikanske mennesker, der bor i landet.\nI en alder af 48 blev Butler Marine Corps 'yngste generalmajor. Butler blev den ledende skikkelse i kampen for at bevare Marine Corps 'eksistens mod kritikere i kongressen, der argumenterede for, at den amerikanske hær kunne udføre marinesoldaternes arbejde. Butler blev en nationalt kendt skikkelse i USA ved at tage tusindvis af hans mænd med på lange markmarcher til Gettysburg og andre borgerkrigs slagsteder, hvor de gennemførte storstilet genopførelser for store skarer af tilskuere.\nI 1931 sagde Butler i et interview, at Benito Mussolini angiveligt havde ramt et barn med sin bil i en hit-and-run ulykke. Mussolini protesterede, og præsident Herbert Hoover instruerede marinesekretæren for at krigsføre Butler. Butler blev den første generalofficer, der blev anholdt siden borgerkrigen. Butler blev til sidst løsladt uden tiltale.\nGeneralmajor Wendell C. Neville døde i juli 1930. Butler forventedes at efterfølge ham som kommandant for marinekorpset. Imidlertid havde han tidligere forstyrret for mange magtfulde mennesker, og stillingen gik i stedet til generalmajor Ben Hebard Fuller. Butler trak sig tilbage fra aktiv tjeneste den 1. oktober 1931.\nI 1932 løb Butler til det amerikanske senat i den republikanske primær i Pennsylvania, allieret med Gifford Pinchot, bror til Amos Pinchot, men blev besejret af James J. Davis.\nButler gik til senator John McCormack og fortalte ham, at der var et fascistisk plot til at vælte præsident Franklin Roosevelt. Butler hævdede, at den 1. juli 1934 forsøgte Gerald C. MacGuire en sælger på Wall Street -obligationer og Bill Doyle, afdelingschef for American Legion i Massachusetts, at rekruttere ham til at lede et kup mod Roosevelt. Butler hævdede, at sammensværgerne lovede ham $ 30 millioner i økonomisk støtte og støtte fra de fleste medier.\nButler foregav at gå sammen med handlingen og mødte andre medlemmer af sammensværgelsen. I november 1934 begyndte Butler at vidne i hemmelighed for Special Committee on Un-American Activities Authorized to Investigate Nazi Propaganda and Certain Other Propaganda Activities (McCormack-Dickstein Committee). Butler hævdede, at American Liberty League var hovedorganisationen bag plottet. Han tilføjede, at de vigtigste bagmænd var Du Pont -familien samt ledere af U.S. Steel, General Motors, Standard Oil, Chase National Bank og Goodyear Tire and Rubber Company.\nButler udnævnte også Prescott Bush som en af sammensværgerne. På det tidspunkt var Bush sammen med W. Averell Harriman, E. Roland Harriman og George Herbert Walker, administrerende partnere i Brown Brothers Harriman. Bush var også direktør for Harriman Fifteen Corporation. Dette kontrollerede igen Consolidated Silesian Steel Corporation, der ejede en tredjedel af et kompleks af stålfremstilling, kulminedrift og zinkminedrift i Tyskland og Polen. Friedrich Flick ejede de andre to tredjedele af operationen. Flick var en førende økonomisk tilhænger af nazistpartiet og donerede i 1930'erne over syv millioner mark til partiet. En nær ven af Heinrich Himmler, Flick gav også Schutz Staffeinel (SS) 10.000 mark om året.\nDen 20. november 1934 blev historien om det påståede plot offentliggjort i Philadelphia Record og New York Post. Fire dage senere offentliggjorde McCormack-Dickstein-udvalget sine foreløbige resultater, og hele rapporten fremkom den 15. februar 1935. Udvalget rapporterede: "I de sidste par uger af udvalgets officielle liv modtog det bevis for, at visse personer havde gjort et forsøg at oprette en fascistisk regering i dette land ... Der er ingen tvivl om, at disse forsøg blev diskuteret, var planlagt og måske var blevet udført, når og hvis de finansielle støttemænd fandt det hensigtsmæssigt. "\nSelvom McCormack-Dickstein-udvalget hævdede, at de troede på Butlers vidnesbyrd, nægtede de at foretage sig noget mod de mennesker, han navngav som værende en del af sammensværgelsen. Butler var rasende og gav et radiointerview den 17. februar 1935, hvor han hævdede, at vigtige dele af hans vidnesbyrd var blevet undertrykt i McCormack-Dickstein-rapporten til kongressen. Han hævdede, at udvalget var "stoppet død i sine spor, da det kom tæt på toppen." Butler tilføjede: "Som de fleste udvalg har det slagtet det lille og ladet de store slippe væk. De store skud blev ikke engang kaldt for at vidne. Hvorfor var ikke oberst Grayson M.-P. Murphy, New York-mægler ... kaldet? Hvorfor blev Louis Howe, sekretær for USA's præsident, ikke ringet op? Hvorfor blev Al Smith ikke ringet op? Og hvorfor blev general Douglas MacArthur, stabschef for den amerikanske hær, ikke ringet op? Og hvorfor blev Hanford MacNider, tidligere chef for den amerikanske legion, ikke kaldt? De blev alle nævnt i vidnesbyrdet. Og hvorfor blev al omtale af disse navne undertrykt fra udvalgsrapporten? "\nJohn L. Spivak, der fejlagtigt havde fået adgang til det uopslugte vidnesbyrd fra de mennesker, der blev interviewet af McCormack-Dickstein-udvalget. Han offentliggjorde en artikel i Nye messer med titlen Wall Street's fascistiske konspiration den 5. februar 1935. Dette omfattede påstanden om, at "jødiske finansfolk" havde arbejdet med "fascistiske grupper" i et forsøg på at vælte præsident Franklin Roosevelt. Artiklen blev afvist som kommunistisk propaganda.\nI november 1935 skrev Butler en artikel til det socialistiske magasin Common Sense: "Jeg tilbragte 33 år og fire måneder i aktiv militærtjeneste, og i den periode brugte jeg det meste af min tid som muskelmand i høj klasse for Big Business, for Wall Street og bankfolkene. Kort sagt var jeg en racketiker, en gangster for kapitalisme. Jeg hjalp med at gøre Mexico og især Tampico sikkert for amerikanske olieinteresser i 1914. Jeg var med til at gøre Haiti og Cuba til et anstændigt sted for National City Bank -drenge at indsamle indtægter i . Jeg hjalp med at voldtage en halv snes mellemamerikanske republikker til fordel for Wall Street. Jeg hjalp med at rense Nicaragua for International Banking House of Brown Brothers i 1902-1912. Jeg bragte lys til Den Dominikanske Republik for de amerikanske sukkerinteresser i 1916. Jeg var med til at gøre Honduras rigtigt for de amerikanske frugtfirmaer i 1903. I Kina i 1927 var jeg med til at sørge for, at Standard Oil gik uhindret videre. "\nButler udgav også en bog med titlen War is a Racket (1935). Det var en kraftig fordømmelse af krig. Han skrev: "I (Første) Verdenskrig opnåede kun en håndfuld overskuddet fra konflikten. Der blev foretaget mindst 21.000 nye millionærer og milliardærer i USA under verdenskrig. At mange indrømmede deres enorme blodgevinster i deres indkomstskat ingen. Hvor mange af disse krigsmillionærer skuldrede et gevær? Hvor mange af dem gravede en skyttegrav? Hvor mange af dem vidste, hvad det betød at gå sulten i en rotteplaget grav -out? Hvor mange af dem tilbragte søvnløse, skræmte nætter, dukkede skaller og granater og maskingeværskugler? Hvor mange af dem parerede en bajonetstød fra en fjende? Hvor mange af dem blev såret eller dræbt i kamp? "\nSmedley Butler fortsatte med at føre kampagne mod Military Industrial Complex indtil hans død den 21. juni 1940.\nI de sidste uger af udvalgets officielle liv modtog det beviser for, at visse personer havde forsøgt at oprette en fascistisk regering i dette land.\nDer blev ikke fremlagt beviser, og dette udvalg havde ingen til at vise en forbindelse mellem denne indsats og enhver fascistisk aktivitet i noget europæisk land.\nDer er ingen tvivl om, at disse forsøg blev diskuteret, planlagt og muligvis var blevet gennemført, når og hvis de finansielle støtter fandt det hensigtsmæssigt.\nDette udvalg modtog beviser fra generalmajor Smedley D. Butler (pensioneret), to gange dekoreret af USA's kongres. Han vidnede for udvalget om samtaler med ene Gerald C. MacGuire, hvor sidstnævnte angiveligt havde foreslået dannelsen af en fascistisk hær under ledelse af general Butler.\nMacGuire benægtede disse påstande under ed, men dit udvalg kunne verificere alle relevante erklæringer fra general Butler, med undtagelse af den direkte erklæring, der tyder på oprettelsen af organisationen. Dette blev imidlertid bekræftet i korrespondancen fra MacGuire med hans rektor, Robert Sterling Clark, i New York City, mens MacGuire var i udlandet og studerede de forskellige former for veteranorganisationer af fascistisk karakter.\nUdvalget stoppede død i sine spor, da det kom tæt på toppen ... Som de fleste udvalg har det slagtet det lille og ladet de store slippe væk. Murphy, New York -mægler ... kaldet? Hvorfor blev Louis Howe, sekretær for USA's præsident, ikke ringet op? . Hvorfor blev Al Smith ikke ringet op? Og hvorfor blev general Douglas MacArthur, stabschef for den amerikanske hær, ikke kaldt? Og hvorfor blev Hanford MacNider, tidligere chef for den amerikanske legion, ikke ringet op? De blev alle nævnt i vidnesbyrdet. Og hvorfor blev al omtale af disse navne undertrykt fra udvalgets rapport? "\nJournalist John L. Spivak, der forskede i nazisme og antisemitisme for New Masses magazine, fik tilladelse fra Dickstein til at undersøge HUACs offentlige dokumenter og fik (det virker ubevidst) givet det uopslugte vidnesbyrd midt i stabler af andre papirer. Spivaks todelte funktion "Wall Street's Fascist Conspiracy" dukkede op i begyndelsen af 1935, en måned efter at høringerne blev lukket. Han udviklede en sag om at tage det undertrykte vidnesbyrd alvorligt. Men dette relevante materiale blev pyntet med overdrevne aspersioner mod "jødiske finansfolk, der arbejder med fascistiske grupper"-et sammenbrud af skyld-for-sammenslutning, der forbandt Morgan-interesser med den jødiske finansmand Felix Warburg, HUAC og visse medlemmer af American Jewish Committee. Spivak havde til hensigt at slibe sine egne økser, og belysningen af plottet blev tilsløret. De undertrykte Butler-MacGuire-samtaler kunne næppe understøtte alt dette. i øvrigt Nye messer besad et begrænset læsertal; scoop blev stigmatiseret som "rød" propaganda og generelt ikke citeret andre steder. "\nDer er ikke et trick i kaskadeposen, som den militære bande er blind for. Den har sine 'fingermænd' (for at påpege fjender), sine 'muskelmænd' (for at ødelægge fjender), sine 'hjernemænd' (for at planlægge krigsforberedelser) og en "Big Boss" (super-nationalistisk kapitalisme).\nDet kan virke underligt for en militærmand at vedtage en sådan sammenligning. Sandhed tvinger mig til.\nJeg formodede, at jeg bare var en del af en ketsjer på det tidspunkt. Nu er jeg sikker på det. Som alle medlemmer af militærprofessionen havde jeg aldrig en egen tanke, før jeg forlod tjenesten. Mine mentale evner forblev i suspenderet animation, mens jeg adlød ordrer fra højere grupper.\nJeg tilbragte 33 år og fire måneder i aktiv militærtjeneste, og i den periode brugte jeg det meste af min tid som muskelmand i høj klasse for Big Business, for Wall Street og bankfolkene. I Kina i 1927 hjalp jeg med at sørge for, at Standard Oil gik uhemmet videre.\nJeg havde, som drengene i baglokalet ville sige, en svulmende ketsjer .... Jeg kunne have givet Al Capone et par tip. Det bedste han kunne gøre var at betjene sin ketsjer i tre bydele. Vi marinesoldater opererede på tre kontinenter ....\nVores bedrifter mod den amerikanske indianer, filippinerne, mexicanerne og mod Spanien er på niveau med Djengis Khans kampagner, japanerne i Manchuriet og det afrikanske angreb på Mussolini. Intet land har nogensinde erklæret krig mod os, før vi først forpligtede dem med den gestus. Hele vores historie viser, at vi aldrig har kæmpet en defensiv krig. "\nKrig er en racket. Det har det altid været. Det er muligvis det ældste, let det mest rentable, sikkert det mest onde. Det er den eneste internationale i omfang. Det er den eneste, hvor overskuddet regnes i dollars og tabene i liv.\nEn ketcher beskrives bedst, tror jeg, som noget, der ikke er, hvad det ser ud til for størstedelen af folket. Kun en lille ”inde” gruppe ved, hvad det handler om. Det udføres til gavn for de meget få, på bekostning af de mange. Ud af krigen tjener et par mennesker enorme formuer.\nI (første) verdenskrig opnåede kun en håndfuld konflikten. Ingen ved, hvor mange andre krigsmillionærer der forfalskede deres selvangivelser.\nHvor mange af disse krigsmillionærer skulder et gevær? Hvor mange af dem gravede en skyttegrav? Hvor mange af dem vidste, hvad det betød at blive sulten i en rotteinficeret udgravning? Hvor mange af dem tilbragte søvnløse, skræmte nætter, dukkede skaller og granater og maskingeværskugler? Hvor mange af dem parerede en fjendtlig bajonetstød? Hvor mange af dem blev såret eller dræbt i kamp?\nUd af krigen erhverver nationer yderligere territorium, hvis de sejrer. De tager det bare. Dette nyerhvervede område udnyttes straks af de få - de samme få, der slog dollars ud af blod i krigen. Den brede offentlighed bærer regningen.\nVerdenskrig, snarere vores korte deltagelse i den, har kostet USA omkring $ 52.000.000.000. Find ud af det. Det betyder $ 400 for hver amerikansk mand, kvinde og barn. Og vi har ikke betalt gælden endnu. Vi betaler det, vores børn vil betale det, og vores børns børn vil sandsynligvis stadig betale omkostningerne ved den krig.\nDen normale fortjeneste for et forretningskoncern i USA er seks, otte, ti og undertiden tolv procent. Men overskud i krigstid-ah! det er en anden sag - tyve, tres, hundrede, tre hundrede og endda atten hundrede procent - himlen er grænsen. Al den trafik vil bære. Onkel Sam har pengene. Lad os få det.\nDet er naturligvis ikke så groft i krigstid. Det er klædt i taler om fædrelandskærlighed, kærlighed til landet og "vi må alle lægge vores skuldre til rattet", men overskuddet hopper og springer og skyrocket - og er sikkert i lommen. Lad os bare tage et par eksempler:\nTag vores venner du Ponts, pulverfolket - vidnede ikke en af dem for et senatudvalg for nylig, at deres pulver vandt krigen? Eller reddede verden for demokrati? Eller noget? Hvordan klarede de sig i krigen? De var et patriotisk selskab. Nå, den gennemsnitlige indtjening for du Ponts for perioden 1910 til 1914 var $ 6.000.000 om året. Det var ikke meget, men du Ponts formåede at komme sammen om det. Lad os nu se på deres gennemsnitlige årlige fortjeneste i krigsårene, 1914 til 1918. Otteoghalvtreds millioner dollars om året kan vi finde! Næsten ti gange større end normale tider, og overskuddet fra normale tider var ret godt. En stigning i overskuddet på mere end 950 pct.\nTag et af vores små stålfirmaer, der patriotisk skubbet til side med at lave skinner og dragere og broer til fremstilling af krigsmateriale. Nå, deres årlige indtjening fra 1910-1914 var i gennemsnit $ 6.000.000. Så kom krigen. Og ligesom loyale borgere henvendte Bethlehem Steel sig straks til fremstilling af ammunition. Sprang deres overskud - eller lod de onkel Sam komme ind for et godt køb? Nå, deres gennemsnit på 1914-1918 var $ 49.000.000 om året!\nEller lad os tage United States Steel. Den normale indtjening i løbet af femårsperioden forud for krigen var $ 105.000.000 om året. Ikke dårligt. Så kom krigen og fortjenesten gik op. Det gennemsnitlige årlige overskud for perioden 1914-1918 var $ 240.000.000. Ikke dårligt.\nEt par overskud - og de mange betaler. Men der er en måde at stoppe det på. Du kan ikke afslutte det med nedrustningskonferencer. Du kan ikke fjerne det ved fredsparle i Genève. Velmenende, men upraktiske grupper kan ikke udslette det ved resolutioner. Det kan kun smadres effektivt ved at tage overskuddet ud af krig.\nDen eneste måde at smadre denne ketsjer er at indkalde kapital og industri og arbejdskraft, før nationernes manddom kan indkaldes. En måned før regeringen kan indkalde de unge mænd i nationen - den skal indkalde kapital og industri og arbejdskraft.Lad officererne og direktørerne og de højtydende ledere af vores oprustningsfabrikker og vores ammunitionsmaskiner og vores skibsbyggere og vores flybyggere og producenterne af alle de andre ting, der giver overskud i krigstid såvel som bankfolkene og spekulanterne, blive værnepligtig - for at få $ 30 om måneden, den samme løn som gutterne i skyttegravene får.\nLad arbejderne i disse anlæg få de samme lønninger - alle arbejderne, alle præsidenter, alle ledere, alle direktører, alle ledere, alle bankfolk -\nja, og alle generaler og alle admiraler og alle officerer og alle politikere og alle statslige embedsmænd - alle i nationen er begrænset til en samlet månedlig indkomst for ikke at overstige det, der betales til soldaten i skyttegravene!\nLad alle disse konger og tykoner og mestre i erhvervslivet og alle de arbejdere i industrien og alle vores senatorer og guvernører og majors betale halvdelen af deres månedlige $ 30 løn til deres familier og betale krigsrisikoforsikring og købe Liberty Obligationer.\nSmedley Butler er et navn, som du måske ikke kender, selvom han to gange vandt Congressional Medal of Honor. Hvis han skulle optræde på fjernsynet i dag, ville han blive identificeret som "generalmajor Smedley Butler, USMC (ret.)" Men selvom han stadig var i live, ville han ikke optræde på nogen tv -nyhedsudsendelser, fordi han sent i livet , udtrykte han åbent sin modstand mod krigssystemet. Han afslørede det symbiotiske forhold, der eksisterer mellem de institutionelle interesser i corporate America og staten. Mange tidligere topgeneraler og admiraler har skrevet erindringer om temaet "krig er helvede", men general Butler gik et skridt videre og skrev en bog med titlen War Is a Racket.\nSmedley definerede en ketcher som "noget, der ikke er, hvad det ser ud til for størstedelen af folket." Krig, fortsætter han, "er muligvis den ældste, let den mest rentable, sikkert den mest onde" af ketsjere. Efter at have reflekteret over sin egen karriere i begyndelsen af det 20. århundrede bemærkede han, at "jeg tilbragte det meste af min tid som en muskelmand i høj klasse for Big Business, for Wall Street og for bankfolkene. Kort sagt var jeg en racketiker, en gangster for kapitalisme." Han fortalte om, hvordan han havde hjulpet med at gøre Mexico sikkert for amerikanske olieinteresser, Haiti og Cuba til et anstændigt sted for National City Bank, en række mellemamerikanske lande mere behagelige for Wall Street -interesser, Den Dominikanske Republik mere befordrende for sukkerindustrien, og Kina mere foreneligt med Standard Oil's interesser. Efter at have observeret, hvordan han havde hjulpet med at levere den tvangsmæssige, dødelige kraft til at fremme virksomhedernes interesser i forskellige dele af verden, tilføjede Butler: "Jeg kunne have givet Al Capone et par tip. Det bedste han kunne gøre var at betjene sin ketsjer i tre distrikter. Jeg opererede på tre kontinenter. " Du kan se, at hans bog gør for voksne, hvad kejserens nye tøj gør for børn.\nJeg har min tvivl om, at vi snart vil høre sådan åbenhed fra Bush -administrationens udnævnte militærhersker i Irak, generalløjtnant Jay Garner. Jeg har set alt for mange pensionerede militærofficerer på netværks -tv -nyheder og talkshows, der trofast reciterer virksomhedens holdning til nødvendigheden af, succesen og de lyse udsigter for den amerikanske regerings militære engagement i Irak (og måske også andre mellemøstlige lande også). Medierne-som har været ivrige efter at udviste de økonomiske eller ideologiske interesser hos dem, der er imod administrationspolitikker-kunne demonstrere lidt "sandhed i reklame" ved at identificere forsvarsindustriens interesser, for hvem disse forskellige pensionerede generaler, admiraler og oberster arbejder nu!\nAmerikanske militærakademier har tilsyneladende udvidet deres læreplaner til også at omfatte uddannelse af fremtidige officerer til at blive militære besættere i andre lande. En West Point -kadet udtrykte en bevidsthed om den sammenkoblede karakter af hendes militære uddannelse og den politiske dominans af en nation. Da hun overvejede hendes mulige opgave til Irak efter eksamen, overvejede hun, hvordan hun "måske skulle tage derover og dybest set være borgmester i en by." Denne unge kvinde ville blive anbefalet at læse general Butlers bog!\nEn af historiens hårdeste marinesoldater, Smedley Butler, var Anti-War (VIDEO)\n"War is a Racket" af Smedley Butler, den to gange Medal of Honor-vinder fordømte det militære industrikompleks.\n(SALEM, Ore.) - Når du er marine på grunduddannelse eller boot camp, lærer du om bestemte personer, der formede korpset og dannede grundlaget for, hvad det blev og fortsat er i dag.\nNavne som "Red Mike" Edson, "Chesty" Puller og generalmajor Smedley Butler, der blev tildelt æresmedaljer to gange. Faktisk er disse to æresmedaljer blot en del af de priser og medaljer og anden anerkendelse, der blev tildelt denne officer.\nDa han ikke havde travlt med at kæmpe, var hans interesse at tage sig af hans mænds behov. De ville alle som svar udvise dedikation og tro på, at kun en mand som ham kan trække fra trætte, kamptrætte marinesoldater.\nOver en 34-årig karriere i U.S.Marines Corps fik han tilnavnet "The Fighting Quaker" og "Old Gimlet Eye".\nGeneralmajor Butler var en marinesoldat, i den forstand at han bekymrede sig om de rigtige ting.\nHans perspektiv blev formet af en overholdelse af ærlighed, som de færreste kender eller lever efter, og på tidspunktet for hans død var ingen marine blevet dekoreret mere i amerikansk historie.\nTingene var anderledes dengang, og på en eller anden måde formåede Smedley Butler at blive medlem af Marine Corps i en alder af 16 år og blive en Anden løjtnant. Snart begyndte hans fighterår.\nEfter kun tre ugers grunduddannelse blev han sendt til konflikten i Cuba, men det var forbi, før han ankom.\nGeneralmajor Smedley Butler var i den spansk-amerikanske krig, bokseroprøret, slagene ved Tientsin og San Tan Pating, banankrigene, mexicansk revolution, det andet slag ved Veracruz og første verdenskrig. Han var også en del af Kina -ekspeditionen.\nSom ung marineofficer i 1905 blev han tildelt garnisonspligt i Filippinerne. Butler udmærkede sig ved at gennemføre en genforsyningsmission på tværs af det stormfulde vand i Subic Bay, efter at hans isolerede forpost løb tør for rationer.\nTil sidst fik han diagnosen "nervøst sammenbrud" i 1908, hvorefter han tog en periode på 9 måneder for at komme sig. Smedley Butler er opvokset i et Quaker -samfund og led næsten helt sikkert af det, vi i dag kender som Post Traumatic Stress Disorder eller PTSD.\nHans militære karriere var lige begyndt. I USA's besættelse af Haiti ledede Butler en patrulje med 45 berørte marinesoldater, der blev overfaldet af omkring 400 Cacos -oprørere. Optegnelser indikerer, at marinesoldaterne havde deres positioner natten over og ladede den meget større fjendtlige styrke tidligt næste morgen fra tre retninger. De forskrækkede haitiere siges at være flygtet.\nMindre end en måned senere, i november 1915, angreb Butlers Marines et oprørsborg med kun fire kompagnier på 24 mand hver plus to maskingeværafdelinger. Dette resulterede i hans anden æresmedalje. Den første Medal of Honor blev tildelt for hans rolle i den amerikanske besættelse af Veracruz, Mexico i 1914.\nI første verdenskrig blev Smedley Butler forfremmet til brigadegeneral. Hans chefer forhindrede ham i at blive tilknyttet en kampenhed på Vestfronten, så han udtænkte en måde at hjælpe med at få marinere og soldater ind i bedre levevilkår i mudder gennemblødt Frankrig ved at opsætte bræddegulve i deres telte.\nDette er en marine, der bekymrede sig om sine mænd, og han huskes i historien som en leder, der ikke var bange for at kræve af magterne at være det på deres vegne.\nHans urokkelige beslutsomhed af hensyn til marinesoldaterne forhindrede ham ikke i at rangere, og han er dermed en af de få militærofficerer, der formåede at navigere i linjen og modtage ros af dem under ham og dem over ham som en strålende og modig officer i Marines.\n"War is a Racket" er en berømt tale skrevet af Smedley Butler, hvor han fordømte det militære industrikompleks.\nDet er rigtigt, den mest dekorerede marine i historien, en veteran i konflikt efter konflikt, der udviste tapperhed under de hårdeste forhold og på de værste tidspunkter, var på rekorden om, hvordan grådige virksomheder og Wall Street virkelig var roden til krig gang på gang .\nAntikrigstalen fra den to-gangede Congressional Medal of Honor-modtager afslørede krigsoverskud, der gavner få på bekostning af mange. Det virker som en spejling af det perverse spild af amerikanske skattekroner, der gik til Haliburton under Bush og Cheney.\nGennem hele sin fornemme karriere i marinesoldaterne havde Smedley Darlington Butler det, der krævedes for at undgå blind nationalisme, og han sagde bare nej til latterlig regeringspolitik, i modsætning til nutidens politikere.\nHan satte foden ned, da han vidste, at drab ikke var svaret, og han vidste alt om drab.\nMarines egentlige opgave kan være at forsvare nationen for alle fjender udenlandske og indenlandske, og der findes ingen finere mordere i verden, men ingen mennesker bør søge at dræbe af hensyn til det eller fordi vi "allerede flyttede forsyninger og tropper på plads" som repræsenterer de mest hjerteskærende øjeblikke forud for invasionen af Irak.\nSå vi ved, at Smedley Butler var alt det og så nogle, men den virkelige historie venter stadig. Selvom han var steget ind i de generelle rækker, blev Smedler gået over til kommandant for Marine Corps -stillingen, da den pludselig blev ledig i 1930 af den uventede død af Wendell C. Neville.\nSmedley Butler havde masser af politiske fjender, og listen omfattede præsident Hoover. Han slæbte snoren, men blev derefter truet med en krigsret på grund af en ukomplimentær kommentar vedrørende den italienske diktator Benito Mussolini. Ude af stand til at mangle den tilsyneladende grund, trak Butler sig tilbage fra aktiv tjeneste kort tid efter.\nTingene var virkelig dårlige for amerikanerne under højden af den store depression, og det gav ikke folk tillid, da to amerikanske hærs kavaleriregimenter faldt ned over landets hovedstad, hvor 20.000 amerikanske WWI -veteraner og deres koner og børn camperede i protest over ikke bliver betalt hvad onkel Sam lovede.\nUnder kommando af Douglas McArthur brugte soldater rifler, bajonetter og tåregas til at sprede de såkaldte Bonus hær og tændte deres midlertidige by i brand. Det var amerikanere, der angreb amerikanere.\nDisse veteraner var blevet lovet en pension af regeringen i 1924, som de ikke ville få i 13 år mere.\nSpændingen var i luften, og snakken om revolution voksede. Dette er en tid, hvor nogle af landets rigeste mænd og tykoner alvorligt begyndte at overveje at tage sagen i egen hånd. Valget af demokraten Franklin Delano Roosevelt og hans lovede Ny aftale var prikken over i’et for de plotte forretningsmænd.\nDe havde især et problem med reformer, der førte til afkobling af amerikansk valuta fra guldstandarden. Sammen med det vedtog Roosevelt mange virksomhedsregler. Hans ambitiøse planer om at springe landets deprimerede økonomi i gang har kontroversielle punkter meget som Barack Obamas Stimulus Plan.\nI denne pensionerede og velrenommerede Medal of Honor iført Marine, forestillede folk, der stille og roligt ville vælte den valgte regering, en ekstraordinær repræsentant. Hvilken fejl det var.\nSmedley Butlers pensionering fra Marine Corps\nSmedley Butler fik besøg af et par mænd i juli 1933, der opfordrede ham til at stille op til kontoret som National Commander of the American Legion, en indflydelsesrig organisation af veteraner.\nEn af disse mænd var Gerald MacGuire, der mange gange ville besøge Butler og hævdede at repræsentere en gruppe kaldet Udvalget for en sund dollar. Denne gruppes formål var at presse præsidenten til at genindføre guldstandarden.\nButler fik at vide, at gruppen havde masser af politisk støtte på høje steder og økonomisk støtte fra nogle af landets mest velhavende personer og succesrige selskaber.\nMacGuire begrundede, at fordi Mussolinis fascistiske regering med succes havde genoprettet Italiens industrielle levedygtighed, fungerede den som en ideel model til reparation af Amerikas fattige økonomi.\nIfølge planen ville Roosevelt og andre eksisterende amerikanske ledere kun være figurhoveder. Politikkerne ville være opgaven for ingen ringere end en yderst respekteret amerikaner ved navn Smedley Butler, der ville indtage en ny kabinetsstilling: Generalsekretæren.\nButler var hurtig nok til at holde sig i ro, nikke med hovedet og udtrykke interesse for planen. Der blev lækket tilstrækkelige oplysninger til ham til, at han var i stand til at tage sin sag til regeringen. Hvilken skuffelse det ville være.\nButler skulle have haft magt til at bringe disse mænd for retten for at planlægge mod selve den amerikanske regerings hjerte. Beviserne mod MacGuire steg, da han producerede store kontantressourcer og lavede, hvad nogle kaldte "uhyggeligt nøjagtige forudsigelser" vedrørende personaleskift i Det Hvide Hus.\nMacGuire talte om det stadig hemmelige, men snart annonceret American Liberty League, en højt profileret gruppe af ekstremt rige amerikanere, der hævdede, at deres formål var at "forsvare og opretholde forfatningen."\nLigaen bestod af velhavende amerikanere, herunder lederne af DuPont, JP Morgan, US Steel, General Motors, Standard Oil, Colgate, Heinz Foods, Chase National Bank og Goodyear Tire. Der er nogle, der hævder, at Prescott Bush - far til den 41. amerikanske præsident og bedstefar til den 43. - også var viklet ind i ordningen.\nMen nationen, som Butler stod højt og hurtigt i så mange gange, ønskede tilsyneladende ikke noget tumult, og der opstod ingen kriminelle anklager fra Butlers afsløring af begivenheder til den føderale regering. De fremtrædende mænd, der var impliceret i handlingen, blev straks undskyldt for at vidne. Lyder det bekendt?\nHurtigt blev al omtale af deres navne skrubbet fra udvalgets offentlige rapport.\nDet officielle dokument erklærede, at "udvalget har beordret, at der påvises visse immaterielle og inkompetente beviser, eller beviser, der ikke var relevante for undersøgelsen."\nIngen marine eller soldat bør blive bedt om at forråde deres land eller udføre job, når der er bedre beslutninger til rådighed end militær styrke.\nGeneralmajor Smedley Butler demonstrerede, at ægte patriotisme ikke betyder blind troskab til regeringens politikker, som man ikke er enig i. Til Helvede med krig.\nVideoen herunder indeholder Graham Frye, der fremfører Smedley Butlers berømte tale, "War is a Racket":\nU.S.M.C. - En komplet historie\nSMEDLEY BUTLER -SAMFUNDET\nTim King er en tidligere amerikansk marine med tyve års erfaring på vestkysten som tv -nyhedsproducent, fotojournalist, reporter og opgaveredaktør. Ud over sin rolle som krigskorrespondent fungerer denne indfødte i Los Angeles som Salem-News.com's Executive News Editor.\nTim tilbragte vinteren 2006/07 i Afghanistan med Oregon -tropper. Tim vendte for nylig tilbage fra Irak, hvor han dækkede krigen dér, mens han var indlejret i en luftfartsenhed i Oregon Guard. Salem-News.com betjener fællesskabet i meget reelle vendinger og er landets eneste virkelig uafhængige websted med høj trafiknyheder, tilknyttet Google Nyheder og flere andre store søgemaskiner og nyhedsaggregatorer.\nDu kan sende Tim en e-mail på denne adresse: [email protected]\nButler og veteranerne Rediger\nDen 17. juli 1932 mødtes tusinder af veteraner fra første verdenskrig til Washington, DC, oprettede teltlejre og krævede øjeblikkelig udbetaling af bonusser i henhold til dem i henhold til World War Adjusted Compensation Act fra 1924 (den oprindelige handling lavede bonusserne oprindeligt forfalder tidligst i 1925 og senest i 1945). Walter W. Waters, en tidligere hærsergent, ledede denne "Bonus Army". Bonushæren blev opmuntret af en optræden fra pensioneret marinekorps generalmajor Smedley Butler, en populær militærfigur på den tid. Et par dage efter Butlers ankomst beordrede præsident Herbert Hoover marcherne til at fjerne, og den amerikanske hærs kavaleritropper ødelagde deres lejre under kommando af general Douglas MacArthur.\nButler, selvom han var en selvskreven republikaner, reagerede ved at støtte Franklin D. Roosevelt i det amerikanske præsidentvalg i 1932.  I 1933 begyndte Butler at fordømme kapitalisme og bankfolk og fortsatte med at forklare, at han i 33 år havde været en "muskelmand i høj klasse" for Wall Street, bankfolkene og de store virksomheder, og stemplede sig selv som en "racketeer for kapitalisme" ". \nReaktion på Roosevelt Edit\nRoosevelts valg var foruroligende for mange konservative forretningsmænd på den tid, da hans "kampagneløfte om, at regeringen ville skaffe job til alle arbejdsløse, havde den perverse effekt at skabe en ny bølge af arbejdsløshed blandt forretningsmænd, der var bange for frygt for socialisme og hensynsløse offentlige udgifter. "  Nogle forfattere har sagt, at bekymringer over guldstandarden også var involveret i Jules Archer, i Planen om at gribe Det Hvide Hus, skrev, at med afslutningen på guldstandarden "var konservative finansfolk forskrækkede. De betragtede en valuta, der ikke var solidt støttet af guld, som inflationær, hvilket undergravede både private og forretningsmæssige formuer og førte til national konkurs. Roosevelt blev fordømt som socialist eller kommunist ude at ødelægge det private foretagende ved at ødelægge guldets opbakning til rigdom for at subsidiere de fattige. " \nMcCormack - Dickstein -udvalget begyndte at undersøge beviser den 20. november 1934. Den 24. november udsendte udvalget en erklæring med detaljeret det vidnesbyrd, det havde hørt om plottet og dets foreløbige fund. Den 15. februar 1935 forelagde udvalget sin endelige rapport for Repræsentanternes Hus. \nUnder udvalgsmøderne vidnede Butler, at Gerald C. MacGuire forsøgte at rekruttere ham til at lede et kup og lovede ham en hær på 500.000 mand til en march mod Washington, DC og økonomisk opbakning. Butler vidnede om, at påskuddet for kuppet ville være, at præsidentens helbred svigtede.  På trods af Butlers støtte til Roosevelt ved valget  og hans ry som en stærk kritiker af kapitalismen,  sagde Butler, at planlæggerne mente, at hans gode ry og popularitet var afgørende for at tiltrække støtte blandt offentligheden og så ham som lettere at manipulere end andre. I betragtning af et vellykket kup sagde Butler, at planen var, at han skulle have haft en absolut absolut magt i den nyoprettede stilling som "generalsekretær", mens Roosevelt ville have påtaget sig en hovedrolle.  Dem, der var impliceret i plottet af Butler, nægtede alle enhver involvering. MacGuire var den eneste figur identificeret af Butler, der vidnede for udvalget.Andre, som Butler anklagede, blev ikke kaldet til at vidne, fordi "udvalget ikke havde noget beviser for sig, der i den mindste grad ville berettige at kalde sådanne mænd for det. Udvalget vil ikke tage kendskab til navne, der er bragt i vidnesbyrd, der udelukkende udgør høresag." \nPå udvalgets sidste dag  29. januar 1935 udgav John L. Spivak den første af to artikler i det kommunistiske magasin Nye messer, der afslørede dele af vidnesbyrd for udvalget, der var blevet redigeret som hearsay. Spivak hævdede, at plottet var en del af en plan af JP Morgan og andre finansfolk, der koordinerede med fascistiske grupper for at vælte Roosevelt.\nHans Schmidt konkluderer, at mens Spivak fremførte et solidt argument for at tage det undertrykte vidnesbyrd alvorligt, pyntede han sin artikel med sine "overdrevne" påstande vedrørende jødiske finansfolk, som Schmidt afviser som skyld ved forening, der ikke understøttes af beviserne for selve Butler-MacGuire-samtalerne .  \nDen 25. marts 1935 døde MacGuire på et hospital i New Haven, Connecticut, i en alder af 37. Hans behandlende læge på hospitalet tilskrev døden lungebetændelse og dens komplikationer, men sagde også, at anklagerne mod MacGuire havde ført til hans svækket tilstand og sammenbrud, hvilket igen førte til lungebetændelsen. \nSmedley Butler - Historie\nUden tvivl mener Mussolini præcis, hvad han siger. Hans veltrænede hær, hans store flyflåde og endda hans flåde er klar til krig-tilsyneladende ivrig efter det. Det viste hans seneste stand ved siden af Ungarn i sidstnævntes strid med Jugoslavien. Og den hastige mobilisering af hans tropper ved den østrigske grænse efter mordet på Dollfuss viste det også. Der er også andre i Europa, hvis sabelskramling foregriber krig, før eller siden.\nHerr Hitler, med hans oprustning af Tyskland og hans konstante krav om flere og flere våben, er en lige, hvis ikke større trussel mod fred. Frankrig forlængede først for nylig militærtjenesten for sine unge fra et år til atten måneder.\nJa, overalt campinger nationer i deres arme. Europas gale hunde er på fri fod. I Orienten er manøvreringen mere klog. Tilbage i 1904, da Rusland og Japan kæmpede, sparkede vi vores gamle venner russerne ud og støttede Japan. Derefter finansierede vores meget generøse internationale bankfolk Japan. Nu er tendensen at forgifte os mod japanerne. Hvad betyder politikken & quotopen door & quot til Kina? Vores handel med Kina er omkring $ 90.000.000 om året. Eller de filippinske øer? Vi har brugt omkring $ 600.000.000 i Filippinerne på femogtredive år, og vi (vores bankfolk og industrialister og spekulanter) har private investeringer der på mindre end $ 200.000.000.\nFor at spare den kinesiske handel på omkring $ 90.000.000 eller for at beskytte disse private investeringer på mindre end $ 200.000.000 i Filippinerne ville vi alle blive ophidset til at hade Japan og gå i krig - en krig, der meget vel kan koste os titusinder af milliarder dollars, hundredtusinder af amerikaneres liv og mange flere hundrede tusinder af fysisk lemlæstede og mentalt ubalancerede mænd.\nSelvfølgelig ville der for dette tab være et kompenserende overskud - formuer ville blive tjent. Millioner og milliarder af dollars ville blive samlet. Af et par stykker. Ammunitionsmagere. Bankfolk. Skibsbyggere. Producenter. Kødpakker. Spekulanter. De ville klare sig godt.\nJa, de gør sig klar til endnu en krig. Hvorfor skulle de ikke? Det giver højt udbytte.\nMen hvad gavner det mændene, der bliver dræbt? Hvad gavner det deres mødre og søstre, deres koner og deres kærester? Hvad gavner det deres børn?\nHvad gavner det nogen undtagen de meget få, for hvem krig betyder enorme overskud?\nJa, og hvad gavner det nationen?\nTag vores egen sag. Indtil 1898 ejede vi ikke en smule territorium uden for Nordamerikas fastland. På det tidspunkt var vores statsgæld lidt mere end $ 1.000.000.000. Derefter blev vi & quotinternationalt indstillede. & Quot Vi glemte George Washingtons advarsel om & kvantangling alliancer. & Quot Vi gik i krig. Vi erhvervede uden for territoriet. I slutningen af anden verdenskrig var vores statsgæld som et direkte resultat af vores bøvl i internationale anliggender sprunget til over $ 25.000.000.000. Vores samlede gunstige handelsbalance i løbet af den femogtyve år var omkring $ 24.000.000.000. Derfor løb vi rent bogholderi lidt bag på år for år, og at udenrigshandelen godt kunne have været vores uden krigene.\nDet ville have været langt billigere (for ikke at sige mere sikkert) for den gennemsnitlige amerikaner, der betaler regningerne, for at holde sig uden for udenlandske forviklinger. For de færreste bringer denne ketsjer, som bootlegging og andre underjordiske ketsjere, fancy overskud, men driftsomkostningerne overføres altid til folket - som ikke tjener på.\nHvem tjener overskuddet?\nDet er naturligvis ikke så groft i krigstid. Det er klædt i taler om patriotisme, kærlighed til landet og & quotwe må alle lægge vores skuldre til rattet, & quot; men overskuddet hopper og springer og skyrocket - og er sikkert lomme. Lad os bare tage et par eksempler:\nTag vores venner du Ponts, pulverfolket - vidnede ikke en af dem for nylig i et senatudvalg, at deres pulver vandt krigen? Eller reddede verden for demokrati? Eller noget? Hvordan klarede de sig i krigen? De var et patriotisk selskab. Nå, den gennemsnitlige indtjening for du Ponts for perioden 1910 til 1914 var $ 6.000.000 om året. Det var ikke meget, men du Ponts formåede at komme sammen om det. Lad os nu se på deres gennemsnitlige årlige fortjeneste i krigsårene, 1914 til 1918. Otteoghalvtreds millioner dollars om året kan vi finde! Næsten ti gange større end normale tider, og overskuddet fra normale tider var ret godt. En stigning i overskuddet på mere end 950 pct.\nDer har du nogle af stål- og pulverindtægterne. Lad os se på noget andet. Lidt kobber, måske. Det gør det altid godt i krigstider.\nAnaconda, for eksempel. Gennemsnitlig årlig indtjening i førkrigsårene 1910-1914 på $ 10.000.000. I krigsårene 1914-1918 sprang overskuddet til $ 34.000.000 om året.\nEller Utah Kobber. Gennemsnit på $ 5.000.000 pr. År i perioden 1910-1914. Springede til et gennemsnit på $ 21.000.000 årlige overskud i krigsperioden.\nLad os gruppere disse fem med tre mindre virksomheder. Det samlede årlige gennemsnitlige overskud i førkrigstiden 1910-1914 var $ 137.480.000. Så kom krigen. Det gennemsnitlige årlige overskud for denne gruppe steg til $ 408.300.000.\nEn lille stigning i overskuddet på cirka 200 pct.\nBetaler krig? Det betalte dem. Men de er ikke de eneste. Der er stadig andre. Lad os tage læder.\nI perioden på tre år før krigen var Central Leather Company samlede overskud $ 3.500.000. Det var cirka 1.167.000 dollars om året. I 1916 returnerede Central Leather et overskud på $ 15.000.000, en lille stigning på 1.100 procent. Det er alt. General Chemical Company havde i gennemsnit et overskud i de tre år før krigen på lidt over $ 800.000 om året. Kom krigen, og overskuddet sprang til $ 12.000.000. et spring på 1.400 pct.\nInternational Nickel Company - og du kan ikke have en krig uden nikkel - viste en stigning i overskuddet fra blot et gennemsnit på $ 4.000.000 om året til $ 73.000.000 årligt. Ikke dårligt? En stigning på mere end 1.700 pct.\nAmerican Sugar Refining Company var i gennemsnit $ 2.000.000 om året i de tre år før krigen. I 1916 blev der registreret et overskud på $ 6.000.000.\nLyt til senatets dokument nr. 259. Den tres femte kongres, der rapporterer om virksomhedernes indtjening og offentlige indtægter. I betragtning af overskuddet fra 122 kødpakkerier, 153 bomuldsproducenter, 299 beklædningsgenstande, 49 stålværker og 340 kulproducenter under krigen. Overskud under 25 procent var enestående. For eksempel tjente kulvirksomhederne mellem 100 procent og 7 856 procent på deres kapital under krigen. Chicago -pakkerne fordoblet og tredoblet deres indtjening.\nOg lad os ikke glemme de bankfolk, der finansierede den store krig. Hvis nogen havde fløden af overskuddet, var det bankfolkene. Da de er partnerskaber frem for indarbejdede organisationer, behøver de ikke at rapportere til aktionærer. Og deres overskud var lige så hemmeligt, som de var enorme. Hvordan bankfolkene tjente deres millioner og deres milliarder, ved jeg ikke, for de små hemmeligheder bliver aldrig offentlige - heller ikke før et senatundersøgelsesorgan.\nMen her er hvordan nogle af de andre patriotiske industrialister og spekulanter mejslede sig ind i krigsoverskud.\nTag skofolkene. De kan lide krig. Det bringer forretninger med unormale overskud. De fik et stort overskud ved salg til udlandet til vores allierede. Måske solgte de ligesom ammunitionsproducenterne og oprustningsskaberne også til fjenden. For en dollar er en dollar, uanset om den kommer fra Tyskland eller fra Frankrig. Men de klarede sig også godt af onkel Sam. For eksempel solgte de onkel Sam 35.000.000 par hobnailed service sko. Der var 4.000.000 soldater. Otte par og mere til en soldat. Mit regiment under krigen havde kun et par til en soldat. Nogle af disse sko eksisterer sandsynligvis stadig. De var gode sko. Men da krigen var over, havde onkel Sam et spørgsmål om 25.000.000 par tilovers. Købt - og betalt for. Overskud registreret og i lomme.\nDer var stadig masser af læder tilbage. Så læderfolket solgte din onkel Sam hundredtusinder af McClellan -sadler til kavaleriet. Men der var ikke noget amerikansk kavaleri i udlandet! Nogen måtte dog slippe af med dette læder. Nogen skulle tjene penge på det - så vi havde mange McClellan -sadler. Og dem har vi nok endnu.\nOgså nogen havde en masse myggenet. De solgte din onkel Sam 20.000.000 myggenet til brug for soldaterne i udlandet. Jeg formoder, at drengene forventedes at lægge det over dem, da de forsøgte at sove i mudrede skyttegrave - den ene hånd skrabede cooties på ryggen, og den anden lavede afleveringer ved at skarrle rotter. Nå, ikke et af disse myggenet kom nogensinde til Frankrig!\nUnder alle omstændigheder ville disse tankevækkende producenter sikre sig, at ingen soldat ville være uden sit myggenet, så der blev solgt 40.000.000 meter mere myggenet til onkel Sam.\nDer var ret godt overskud i myggenet i de dage, selvom der ikke var myg i Frankrig. Jeg formoder, at hvis krigen havde varet bare lidt længere, ville de driftige myggenetproducenter have solgt din onkel Sam et par partier myg til at plante i Frankrig, så flere myggenet ville være i orden.\nFly- og motorfabrikanter mente, at de også skulle få deres retfærdige overskud ud af denne krig. Hvorfor ikke? Alle andre fik deres. Så $ 1.000.000.000 - tæl dem, hvis du lever længe nok - blev brugt af onkel Sam til at bygge flymotorer, der aldrig forlod jorden! Ikke et fly eller en motor af de bestilte milliarder dollars kom nogensinde ind i et slag i Frankrig. Præcis det samme producerede producenterne deres lille fortjeneste på 30, 100 eller måske 300 procent.\nUndertrøjer til soldater kostede 14 cents at lave, og onkel Sam betalte 30–40 hver for dem - et lille overskud til undertrøje -producenten. Og strømpeproducenten og uniformsproducenterne og kasketproducenterne og stålhjelmproducenterne - fik alle deres.\nHvorfor, da krigen var over omkring 4.000.000 sæt udstyr - rygsække og de ting, der skal til for at fylde dem - proppede lagre på denne side. Nu skrottes de, fordi reglerne har ændret indholdet. Men producenterne samlede deres fortjeneste fra krigen fra dem - og de vil gøre det igen næste gang.\nDer var masser af geniale ideer til fortjeneste under krigen.\nEn meget alsidig patriot solgte onkel Sam tolv dusin 48-tommer skruenøgler. Åh, de var meget flotte skruenøgler. Det eneste problem var, at der nogensinde kun var lavet en møtrik, der var stor nok til disse skruenøgler. Det er den, der holder møllerne ved Niagara Falls. Efter onkel Sam havde købt dem, og producenten havde lommen til fortjenesten, blev skruenøglerne lagt på godsvogne og shuntet rundt i USA i et forsøg på at finde en brug til dem. Da våbenhvilen blev underskrevet, var det virkelig et trist slag for skruenøgleproducenten. Han var lige ved at lave nogle nødder, så de passede til nøglerne. Så planlagde han også at sælge disse til din onkel Sam.\nEndnu en anden havde den glimrende idé, at oberster ikke skulle køre i biler, og de skulle heller ikke ride på hesteryg. Man har sikkert set et billede af Andy Jackson, der kører i et spandbræt. Der blev solgt omkring 6.000 spandbrætter til onkel Sam for brug af oberster! Ikke en af dem blev brugt. Men skovlfabrikanten fik sit krigsoverskud.\nSkibsbyggerne mente, at de også skulle komme ind på noget af det. De byggede mange skibe, der gav en masse overskud. Mere end $ 3.000.000.000 værd. Nogle af skibene havde det godt. Men $ 635.000.000 værd af dem var lavet af træ og ville ikke flyde! Sømmene åbnede sig - og de sank. Vi betalte dog for dem. Og nogen lommede overskuddet i lommen.\nDet er blevet anslået af statistikere og økonomer og forskere, at krigen kostede din onkel Sam $ 52.000.000.000. Af denne sum blev 39.000.000.000 dollar brugt i selve krigen. Denne udgift gav $ 16.000.000.000 i overskud. Sådan blev de 21.000 milliardærer og millionærer på den måde. Denne fortjeneste på $ 16.000.000.000 er ikke til at nyse. Det er en ganske pæn sum. Og det gik til ganske få.\nSenat (Nye) udvalgssond i ammunitionsindustrien og dens fortjeneste fra krigen, på trods af sine opsigtsvækkende afsløringer, har næppe ridset overfladen.\nAlligevel har det haft en vis effekt. Udenrigsministeriet har undersøgt & quot i nogen tid & quot metoder til at holde sig ude af krig. Krigsafdelingen beslutter pludselig, at den har en vidunderlig plan for foråret. Administrationen navngiver et udvalg - med krigs- og flådeafdelingerne dygtigt repræsenteret under ledelse af en Wall Street -spekulant - for at begrænse overskuddet i krigstid. I hvilket omfang foreslås det ikke. Hmmm. Måske ville overskuddet for 300 og 600 og 1.600 procent af dem, der gjorde blod til guld i verdenskrig, være begrænset til et mindre tal.\nTilsyneladende kræver planen imidlertid ikke nogen begrænsning af tab - det vil sige tab for dem, der kæmper krigen. Så vidt jeg har kunnet konstatere, er der intet i ordningen for at begrænse en soldat til tabet af kun ét øje eller en arm eller at begrænse hans sår til et eller to eller tre. Eller for at begrænse tabet af liv.\nDer er tilsyneladende intet i denne ordning, der siger, at ikke mere end 12 procent af et regiment skal blive såret i kamp, eller at ikke mere end 7 procent i en division skal dræbes.\nUdvalget kan naturligvis ikke blive generet af sådanne bagateller.\nHvem leverer overskuddet - disse fine små overskud på 20, 100, 300, 1.500 og 1.800 procent? Vi betaler dem alle - i beskatning. Vi betalte bankfolkene deres overskud, da vi købte Liberty Bonds for $ 100,00 og solgte dem tilbage til $ 84 eller $ 86 til bankfolkene. Disse bankfolk indsamlede $ 100 plus. Det var en simpel manipulation. Bankerne kontrollerer sikkerhedsmarterne. Det var let for dem at presse prisen på disse obligationer. Så blev vi alle - menneskene - bange og solgte obligationerne til $ 84 eller $ 86. Bankerne købte dem. Derefter stimulerede de samme bankfolk et boom, og statsobligationer gik på lige fod - og derover. Derefter indsamlede bankfolkene deres overskud.\nMen soldaten betaler den største del af regningen.\nHvis du ikke tror dette, kan du besøge de amerikanske kirkegårde på slagmarkerne i udlandet. Eller besøg et af veteranhospitalerne i USA. På en rundvisning i landet, hvor jeg befinder mig i skrivende stund, har jeg besøgt atten statslige hospitaler for veteraner. I dem er i alt omkring 50.000 ødelagte mænd - mænd, der var nationens valg for atten år siden. Den dygtige chefkirurg på regeringshospitalet i Milwaukee, hvor der er 3.800 af de levende døde, fortalte mig, at dødeligheden blandt veteraner er tre gange så stor som blandt dem, der blev hjemme.\nDrenge med et normalt synspunkt blev taget ud af markerne og kontorer og fabrikker og klasseværelser og sat i rækken. Der blev de genformuleret, de blev lavet over de blev tvunget til & quotabout face & quot at betragte mord som dagens orden. De blev lagt skulder ved skulder, og gennem massepsykologi blev de fuldstændig ændret. Vi brugte dem i et par år og trænede dem til slet ikke at tænke på at dræbe eller blive dræbt.\nPludselig udskrev vi dem og bad dem lave et andet ansigt & quot! Denne gang var de nødt til at foretage deres egen omstilling, uden massepsykologi, sans for officerers hjælp og rådgivning og uden landsdækkende propaganda. Vi behøvede dem ikke mere. Så vi spredte dem rundt uden nogen "tre-minutters" eller "Liberty Loan" taler eller parader. Mange, for mange, af disse fine unge drenge bliver til sidst ødelagt mentalt, fordi de ikke kunne klare det sidste & quotabout ansigt & quot alene.\nPå regeringshospitalet i Marion, Indiana, ligger 1.800 af disse drenge i kuglepenne! Fem hundrede af dem i en kaserne med stålstænger og ledninger rundt omkring uden for bygningerne og på verandaerne.Disse er allerede blevet ødelagt mentalt. Disse drenge ligner ikke engang mennesker. Åh, blikket på deres ansigter! Fysisk er de i god form mentalt, de er væk.\nDer er tusinder og tusinder af disse sager, og der kommer flere og flere ind hele tiden. Krigens enorme begejstring, den pludselige afbrydelse af spændingen - de unge drenge kunne ikke holde ud.\nDet er en del af regningen. Så meget for de døde - de har betalt deres del af krigsoverskuddet. Så meget for psykisk og fysisk sårede - de betaler nu deres andel af krigsoverskuddet. Men de andre betalte også - de betalte med hjerteslag, da de rev sig væk fra deres ildsteder og deres familier for at iføre sig uniformen til onkel Sam - som der var tjent på. De betalte en anden del i træningslejrene, hvor de blev regimenteret og boret, mens andre tog deres job og deres steder i deres lokalsamfunds liv. Det betalte for det i skyttegravene, hvor de skød og blev skudt, hvor de var sultne i flere dage ad gangen, hvor de sov i mudderet og kulden og i regnen - med de stønnen og skrigene fra de døende efter en frygtelig vuggevise.\nMen glem ikke - soldaten betalte også en del af dollars- og centregningen.\nTil og med den spansk-amerikanske krig havde vi et præmiesystem, og soldater og sømænd kæmpede om penge. Under borgerkrigen blev de i mange tilfælde udbetalt bonusser, før de gik i tjeneste. Regeringen eller staterne betalte så højt som $ 1.200 for en hvervning. I den spansk-amerikanske krig gav de præmiepenge. Da vi fangede fartøjer, fik soldaterne alle deres andel - i hvert fald skulle de det. Derefter fandt man ud af, at vi kunne reducere udgifterne til krige ved at tage alle præmiepengene og beholde dem, men alligevel indkalde [udarbejde] soldaten. Så kunne soldater ikke forhandle om deres arbejde, alle andre kunne forhandle, men soldaten kunne ikke.\n& quotAlle mænd er vild med dekorationer. . . de sulter positivt efter dem. & quot\nSå ved at udvikle det Napoleonsystem - medaljeforretningen - lærte regeringen, at det kunne få soldater for færre penge, fordi drengene kunne lide at blive dekoreret. Indtil borgerkrigen var der ingen medaljer. Derefter blev kongressens æresmedalje uddelt. Det gjorde tilmeldinger lettere. Efter borgerkrigen blev der ikke udstedt nye medaljer før den spansk-amerikanske krig.\nI verdenskrig brugte vi propaganda til at få drengene til at acceptere værnepligt. De fik skam, hvis de ikke sluttede sig til hæren.\nSå ond var denne krigspropaganda, at selv Gud blev bragt ind i den. Med få undtagelser sluttede vores præster sig i klaget for at dræbe, dræbe, dræbe. At dræbe tyskerne. Gud er på vores side. . . det er hans vilje, at tyskerne bliver dræbt.\nOg i Tyskland opfordrede de gode præster tyskerne til at dræbe de allierede. . . at behage den samme Gud. Det var en del af den generelle propaganda, bygget op for at gøre folk krigsbevidste og mordbevidste.\nSmukke idealer blev malet til vores drenge, der blev sendt ud for at dø. Dette var & quotwar for at afslutte alle krige. & Quot Dette var & quotwar for at gøre verden sikker for demokrati. & Quot Ingen nævnte for dem, da de marcherede væk, at deres rejse og deres død ville betyde enorme krigsoverskud. Ingen fortalte disse amerikanske soldater, at de måske blev skudt ned af kugler lavet af deres egne brødre her. Ingen fortalte dem, at de skibe, de skulle krydse, kan blive torpederet af ubåde bygget med amerikanske patenter. De fik bare at vide, at det skulle være et "strålende eventyr."\nEfter at have proppet patriotisme i halsen blev det derfor besluttet at få dem til også at hjælpe med at betale for krigen. Så vi gav dem den store løn på $ 30 om måneden.\nAlt, hvad de skulle gøre for denne prægtige sum, var at efterlade deres kære, opgive deres job, ligge i sumpede skyttegrave, spise vildt på dåse (når de kunne få det) og dræbe og dræbe og dræbe. . . og blive dræbt.\nHalvdelen af denne løn (bare lidt mere end en nitter på et værft eller en arbejder på en ammunitionsfabrik, der er trygt hjemme lavet på en dag) blev straks taget fra ham for at forsørge sine pårørende, så de ikke blev en afgift på ham fællesskab. Derefter fik vi ham til at betale hvad der svarede til ulykkesforsikring - noget arbejdsgiveren betaler for i en oplyst tilstand - og det kostede ham $ 6 om måneden. Han havde mindre end $ 9 om måneden tilbage.\nDerefter den mest kronende uforskammethed af alle - han blev stort set blackjacked til at betale for sin egen ammunition, tøj og mad ved at blive tvunget til at købe Liberty Bonds. De fleste soldater fik slet ingen penge på løndage.\nVi fik dem til at købe Liberty Obligationer for $ 100, og derefter købte vi dem tilbage - da de kom tilbage fra krigen og ikke kunne finde arbejde - for $ 84 og $ 86. Og soldaterne købte omkring $ 2.000.000.000 værd af disse obligationer!\nJa, soldaten betaler størstedelen af regningen. Hans familie betaler også. De betaler det i det samme hjertebrud, som han gør. Når han lider, lider de. Om natten, mens han lå i skyttegravene og så granater sprænge om ham, lå de hjemme i deres senge og kastede sig søvnløse - hans far, hans mor, hans kone, hans søstre, hans brødre, sønner og døtre.\nDa han vendte hjem minus et øje, eller minus et ben eller med hovedet brækket, led de også - lige så meget som og endda nogle gange mere end han. Ja, og også de bidrog med deres dollars til overskuddet fra ammunitionsmagerne og bankfolkene og skibsbyggerne og producenterne og spekulanterne. Også de købte Liberty Obligationer og bidrog til pengeinstitutternes overskud efter våbenhvilen i hokus-pokus af manipulerede Liberty Bond-priser.\nOg selv nu lider og betaler stadig familierne til de sårede mænd og de psykisk ødelagte og dem, der aldrig har kunnet justere sig selv.\nSådan smadrer du denne racket!\nTja, det er en ketcher, okay.\nDen eneste måde at smadre denne ketsjer er at indkalde kapital og industri og arbejdskraft, før nationernes manddom kan indkaldes. En måned før regeringen kan indkalde nationens unge mænd - den skal indkalde kapital og industri og arbejdskraft. Lad betjentene og direktørerne og de højtydende ledere af vores oprustningsfabrikker og vores ammunitionsmaskiner og vores skibsbyggere og vores flybyggere og producenterne af alle de andre ting, der giver overskud i krigstid såvel som bankfolkene og spekulanterne, blive værnepligtig - for at få $ 30 om måneden, den samme løn som gutterne i skyttegravene får.\nLad arbejderne i disse anlæg få de samme lønninger - alle arbejderne, alle præsidenter, alle ledere, alle direktører, alle ledere, alle bankfolk - ja, og alle generaler og alle admiraler og alle officerer og alle politikere og alle regeringskontorer indehavere - alle i nationen er begrænset til en samlet månedlig indkomst for ikke at overstige den, der betales til soldaten i skyttegravene!\nDe løber ikke nogen risiko for at blive dræbt eller for at få deres kroppe til at falde i stykker eller blive forstyrret. De sover ikke i mudrede skyttegrave. De er ikke sultne. Soldaterne er!\nGiv kapital og industri og arbejdskraft tredive dage til at tænke over det, og du vil opdage, at på det tidspunkt vil der ikke være nogen krig. Det vil smadre krigsracketen - det og intet andet.\nMåske er jeg lidt for optimistisk. Kapitalen har stadig noget at sige. Så kapital tillader ikke, at fortjenesten tages ud af krig, før folket - dem, der lider og stadig betaler prisen - beslutter sig for, at dem, de vælger til embede, skal gøre deres bud, og ikke det profitørerne.\nEt andet skridt, der er nødvendigt i denne kamp for at smadre krigsraketten, er den begrænsede folkeafstemning for at afgøre, om en krig skal erklæres. En folkeafstemning ikke for alle vælgerne, men kun for dem, der ville blive opfordret til at kæmpe og dø. Det ville ikke være særlig fornuftigt at have en 76-årig præsident for en ammunitionsfabrik eller en fladfodet chef for et internationalt bankfirma eller en tværgående leder af et ensartet produktionsanlæg-som alle ser visioner af enorm fortjeneste i tilfælde af krig - afstemning om, hvorvidt nationen skulle gå i krig eller ej. De ville aldrig blive opfordret til skulderarme - til at sove i en skyttegrav og blive skudt. Kun dem, der ville blive opfordret til at risikere deres liv for deres land, skulle have privilegiet at stemme for at afgøre, om nationen skulle gå i krig.\nDer er rigelig præcedens for at begrænse afstemningen til de berørte. Mange af vores stater har begrænsninger for dem, der har lov til at stemme. I de fleste er det nødvendigt at kunne læse og skrive, før du må stemme. I nogle skal du eje ejendom. Det ville være en simpel sag hvert år for de mænd, der kommer i militæralderen, at registrere sig i deres lokalsamfund, som de gjorde i udkastet under verdenskrig og blive undersøgt fysisk. Dem, der kunne passere, og som derfor ville blive opfordret til at bære våben i tilfælde af krig, ville have stemmeret i en begrænset folkeafstemning. Det bør være dem, der har magt til at beslutte - og ikke kun en kongres, hvis få medlemmer er inden for aldersgrænsen, og færre stadig er i fysisk stand til at bære våben. Kun dem, der skal lide, skal have stemmeret.\nEt tredje trin i denne forretning med at smadre krigsracketen er at sikre sig, at vores militære styrker virkelig kun er forsvarskræfter.\nPå hver kongressmøde kommer spørgsmålet om yderligere søbevillinger op. Drejestolens admiraler i Washington (og der er altid mange af dem) er meget kloge lobbyister. Og de er kloge. De råber ikke, at & quot Vi har brug for mange slagskibe for at krige mod denne nation eller den nation. & Quot Åh nej. Først og fremmest lader de det vide, at Amerika er truet af en stor sømagt. Næsten enhver dag, vil disse admiraler fortælle dig, denne formodede fjendes store flåde vil pludseligt slå til og tilintetgøre 125.000.000 mennesker. Bare sådan. Derefter begynder de at græde efter en større flåde. For hvad? At bekæmpe fjenden? Åh nej. Åh nej. Kun til forsvar.\nDerefter annoncerer de i øvrigt manøvrer i Stillehavet. Til forsvar. Uh huh.\nStillehavet er et stort stort hav. Vi har en enorm kystlinje på Stillehavet. Vil manøvrene være uden for kysten, to eller tre hundrede miles? Åh nej. Manøvrene vil være to tusinde, ja, måske endda femogtredive hundrede miles, ud for kysten.\nJapanerne, et stolt folk, vil naturligvis glæde sig over udtryk over at se USA's flåde så tæt på Nippons kyster. Selv så tilfredse som indbyggerne i Californien ville de svagt skelne gennem morgentågen, den japanske flåde spillede ved krigsspil ved Los Angeles.\nSkibene i vores flåde, det kan ses, bør lovligt specifikt begrænses til inden for 200 miles fra vores kystlinje. Havde det været loven i 1898, ville Maine aldrig være gået til Havana Havn. Hun ville aldrig være sprængt. Der ville ikke have været nogen krig med Spanien med dets tilhørende tab af mennesker. To hundrede miles er rigeligt, efter eksperters opfattelse, til forsvar. Vores nation kan ikke starte en offensiv krig, hvis dens skibe ikke kan komme længere end 200 miles fra kysten. Fly kan have tilladelse til at gå så langt som 500 miles fra kysten til rekognoscering. Og hæren bør aldrig forlade vores nations territoriale grænser.\nFor at opsummere: Der skal tages tre trin for at smadre krigsracketen.\nVi skal tage overskuddet ud af krig.\nJeg er ikke en tåbe for at tro, at krig er fortid. Jeg ved, at folket ikke ønsker krig, men det nytter ikke at sige, at vi ikke kan presses ind i en anden krig.\nNår jeg ser tilbage, blev Woodrow Wilson genvalgt til præsident i 1916 på en platform, hvor han havde "holdt os ude af krig" og på det underforståede løfte om, at han ville "holde os ud af krig." Men fem måneder senere bad han kongressen om at erklære krig mod Tyskland.\nI det fem måneders interval var folk ikke blevet spurgt, om de havde ændret mening. De 4.000.000 unge mænd, der tog uniformer på og marcherede eller sejlede væk, blev ikke spurgt, om de ville gå ud for at lide og dø.\nHvad fik så vores regering til at skifte mening så pludseligt?\nEn allieret kommission, det kan huskes, kom over kort før krigserklæringen og opfordrede præsidenten. Præsidenten indkaldte en gruppe rådgivere. Kommissionens chef tog ordet. Fjernet dets diplomatiske sprog, dette er hvad han fortalte præsidenten og hans gruppe:\n& quotDer nytter ikke at grine mere med os selv. Årsagen til de allierede er tabt. Vi skylder dig nu (amerikanske bankfolk, amerikanske ammunitionsmaskiner, amerikanske producenter, amerikanske spekulanter, amerikanske eksportører) fem eller seks milliarder dollars.\nHvis vi taber (og uden hjælp fra USA skal vi tabe) kan vi, England, Frankrig og Italien, ikke betale disse penge tilbage. . . og Tyskland vil ikke.\nSå. . . & quot\nHavde hemmeligholdelse været ulovlig for så vidt angår krigsforhandlinger, og havde pressen været inviteret til at være til stede ved denne konference, eller havde radio været tilgængelig for at udsende forhandlingerne, ville Amerika aldrig være gået ind i verdenskrigen. Men denne konference var som alle krigsdiskussioner indhyllet i yderste hemmeligholdelse. Da vores drenge blev sendt ud i krig, fik de at vide, at det var en & quotwar at gøre verden sikker for demokrati & quot og en & quotwar for at afslutte alle krige. & Quot\nNå, atten år efter har verden mindre demokrati, end den havde dengang. Desuden, hvilken forretning er det vores, om Rusland eller Tyskland eller England eller Frankrig eller Italien eller Østrig lever under demokratier eller monarkier? Uanset om de er fascister eller kommunister? Vores problem er at bevare vores eget demokrati.\nOg meget lidt, hvis noget, er opnået for at forsikre os om, at verdenskrig virkelig var krigen for at afslutte alle krige.\nJa, vi har haft nedrustningskonferencer og begrænsninger af våbenkonferencer. De betyder ikke noget. Den ene har bare fejlet resultaterne af en anden er blevet annulleret. Vi sender vores professionelle soldater og vores sømænd og vores politikere og vores diplomater til disse konferencer. Og hvad sker der?\nDe professionelle soldater og sømænd ønsker ikke at afvæbne. Ingen admiral ønsker at være uden et skib. Ingen general ønsker at være uden en kommando. Begge betyder mænd uden job. De er ikke til nedrustning. De kan ikke være af begrænsninger af våben. Og på alle disse konferencer, der lurer i baggrunden, men almægtige, bare det samme, er de skumle agenter for dem, der tjener på krig. De sørger for, at disse konferencer ikke afvæbner eller alvorligt begrænser bevæbning.\nHovedformålet med enhver magt ved nogen af disse konferencer har ikke været at opnå nedrustning for at forhindre krig, men snarere at få mere bevæbning for sig selv og mindre for enhver potentiel fjende.\nDer er kun en måde at afvæbne med enhver form for praktisk anvendelse. Det er for alle nationer at samles og skrotte hvert skib, hver pistol, hver riffel, hver tank, hvert krigsfly. Selv dette, hvis det var muligt, ville ikke være nok.\nDen næste krig vil ifølge eksperter udkæmpes ikke med slagskibe, ikke med artilleri, ikke med rifler og ikke med maskingeværer. Det vil blive bekæmpet med dødelige kemikalier og gasser.\nHemmeligt studerer og perfekterer hver nation nyere og frygteligere midler til at udslette sine fjender engros. Ja, skibe vil fortsat blive bygget, for skibsbyggerne skal tjene deres overskud. Og der vil stadig blive fremstillet våben, og der vil blive lavet pulver og rifler, for ammunitionsmagerne skal gøre deres enorme overskud. Og soldaterne skal selvfølgelig have uniformer på, for fabrikanten skal også tjene deres krigsoverskud.\nMen sejr eller nederlag vil blive bestemt af vores forskeres dygtighed og opfindsomhed.\nHvis vi sætter dem i gang med at lave giftgas og flere og flere djævelske mekaniske og eksplosive ødelæggelsesinstrumenter, vil de ikke have tid til det konstruktive job med at opbygge større velstand for alle mennesker. Ved at sætte dem til dette nyttige job kan vi alle tjene flere penge på fred end vi kan ud af krig - selv ammunitionsmagerne.\n'Pulp History' afslører en virksomhedsplan for at vælte amerikansk demokrati\nDet var mere end 25 år siden, mens jeg forskede i en historie i en mørk alkove af UC Berkeleys lille besøgte avisbibliotek, at jeg chancede på nogle udskrifter fra de første høringer i House Un-American Activities Committee (HUAC). Det, jeg opdagede, var chokerende uden tro. Optegnelserne afslørede en organiseret sammensværgelse for at vælte den amerikanske regering, men det var det ikke en udklækket af en hemmelighedsfuld kommunistisk celle i Moskva. HUACs første alarm var fokuseret på en grund, der blev styret af ejerne af store amerikanske virksomheder - herunder Goodyear, US Steel, JP Morgan, Heinz og Maxwell House.\nIndtil da havde jeg forbundet HUAC med antikommunistiske heksejagt i 1950'erne og Bay Area anti-HUAC-demonstrationer, der satte kongressens frygtindgydende mod den retfærdige vrede over Berkeleys ukuelige Bill Mandel. Det var Mandel, der præsenterede sit afslag på at samarbejde ved at henvende sig til kongresmedlemmerne som: "Ærede ærmer af børn." (Lige uden for hørelokalet blev demonstranter slået i San Francisco Rådhus Rotunda, mens kraftfulde vandslanger sendte andre flyvende ned ad den hårde marmortrappe. Se dokumentarfilmene: "Operation Abolition" og "Berkeley i tresserne.")\nTil min forbløffelse afslørede udskrifterne af de første høringer, hvordan HUAC i sin oprindelige begyndelse blev indkaldt for ikke at jagte "Com-symps", men for at undersøge et fascistisk plot for at vælte præsident Franklin Delano Roosevelt, en patricier-demokrat, der blev hånet af landets finansielle øvre skorpe som "en forræder til sin klasse."\nMit hjerte var i halsen, da jeg læste om planen for et militærkup, der støttes af virksomheder i 1933. Hvordan kunne vi ikke have hørt om dette? Hvorfor blev der ikke omtalt dette i vores skolebogs historiebøger? Hvorfor var det i de officielle udskrifter af McCormak-Dickstein HUAC-høringerne, at navnene på virksomhedernes sammensværgere var blevet sort?\nJeg spurgte en kollega kl Mor Jones blad om denne bemærkelsesværdige side, der tilsyneladende var blevet revet ud af vores nationale historie og makuleret. "Jeg har kun set en henvisning til dette," svarede han.“Det var i en bog fra Ralph Nader fra 1987 kaldet De store drenge. ” (En anden bog, der stammer fra samme år, er Maverick Marine: General Smedley D. Butler og modsætningerne i amerikansk militærhistorie af Hans Schmidt.)\nI de næsten otte årtier siden handlingen blev udklækket (og et kvart århundrede siden udgivelsen af Naders tome), har kun to bøger vovet at tackle dette mørke kapitel i vores lands langvarige hemmelige krig mellem dets borgere og superrigeren. I 2007 offentliggjorde Jules Archer sin udstilling, Planen om at beslaglægge Det Hvide Hus: Den chokerende sande historie om konspirationen om at vælte FDR (Skyhorse Publishing) og nu, er et sjovt team af skribenter og kunstnere fra Bay Area mainstreaming af denne længe undertrykte historie i en bedøvelse i en bog, der kombinerer den visuelle panache af grafisk roman med det viscerale slag i en faglitterær bombe.\nDjævelhund, den første bog i David Talbots "Pulp History" -serie fra Simon & amp Schuster, fejrer livet for Smedley Darlington Butler, en unik amerikansk helt, der på egen hånd forhindrede styrtning af repræsentativ regering i USA. En kombination af historisk fortælling i mellemrum med rigelige sidebjælker og en "fundet historie" -pose med arkivfotos og midten af 20. århundrede -memorabilia, Djævelhund springer også til live som en illustreret tegneserie, takket være en lang række levende sider gengivet af den lokale skat Spanien Rodriguez.\n"Devil Dog" var et af mange farverige øgenavne, der blev skænket Smedley Butler. Selvom han bedst er kendt som forfatter til det udvidede essay "War Is a Racket", fortjener Butler med rette at blive kendt som "The Man Who Saved America." Han var en krigshelt mange gange og i sin tid den mest dekorerede marine i amerikansk historie. Hans soldatpræstationer var så bemærkelsesværdige-og den loyalitet, som han inspirerede blandt de optagne rækker, var så inderlig-at de kommende kupplottere troede, at Butler var den eneste mand, der kunne rejse en populær hær til at vælte FDR ved et militærkup.\nDisse mænd kendte ikke Smedley.\nSmedley Butler afslører fascistisk kup -plot i HUAC -vidnesbyrd\nFra "The Corporation" (2:53 minutter)\nEn rødblodig blodblod:\nSmedley Butlers fantastiske liv\nButler blev opvokset som Quaker i en velhavende Philadelphia -familie. Hans far, kongresmedlem Thomas Butler, ledede flådeudvalget i Washington. På trods af sin blåblodsarv og politiske forbindelser meldte Smedley sig til at slutte sig til marinerne for at bekæmpe spanierne i Cuba - i en alder af 16 år.\nI august 1900 førte den 18-årige marineløjtnant Butler en gruppe på 45 tilmeldte gennem Hubei-provinsen for at belejre den kinesiske hovedstad Peking-som en del af en koalition på 16.000 mand fra otte vestlige nationer. Butler definerede, hvor hård en marine kunne være. Han førte marchen på trods af at han var blevet skudt gennem benet, og mens han stormede væggene uden for Den Forbudte By, blev Butler slået til jorden fra en kugle til brystet. Til forbløffelse for sine medsoldater kæmpede han tilbage på benene, reddet af en metalknap på hans skjorte, der havde afledt kuglen. Med et ømt bryst og hostende blod tog Butler sine våben og kastede sig tilbage i overfaldet. I løbet af sin 33-årige militære karriere blev Butler beskyttet 121 gange.\nI Spanien illustrerer Rodriguez ’helsides illustration af Butlers børste med døden, en medsoldat til Butler:” Vi troede, at de fik dig i hjertet. ” I det næste panel trækker Butler sin blodige skjorte op for at vise sit bryst, der er dækket af en kæmpe tatovering af Marine Corps -emblemet - en ørn og anker, der støtter en klods på den vestlige halvkugle. Butler peger på den blodplettede tatovering og revner: ”Nej, ikke i hjertet. Bare et stykke Sydamerika. ”\nDjævelhundgengiver Butlers forbløffende løb af militære bedrifter-Cuba, Kina, Haiti, Frankrig, Nicaragua og Filippinerne-med maskinpistoler af lilla prosa: "Den kinesiske hovedstad lignede Dante's Inferno." "Kinesiske piger kastede sig ned i brønde frem for at falde i hænderne på de fremmede djævle." "Butler og hans kammerater sang voldsomme sange, knuste Buddha -statuer og drak sig i glemmebogen."\nButler holder kort pause for ægteskab\nI en alder af 23 havde kaptajn Butler overlevet tre krige og var blevet udpeget af præsident Theodore Roosevelt som eksemplet på "den ideelle amerikanske soldat." Men ikke engang "Djævelhunden" var immun over for Amors ammunition. Til sin forbløffelse blev Butler pludselig og totalt forelsket i Ethel Peters, en kollega i Philadelphia. I lurid Pulp History-prosa skriver Talbot, hvordan Butler ville tage Ethel og deres børn, Snooks og Smedley Jr., "til de solbrændte forposter i det amerikanske imperium. Hun ville kysse ham farvel gang på gang uden at vide, om hun nogensinde ville føle hans læber igen. ”\nUnder Taft -administrationen beordrede Butler marinerne til at føre tilsyn med konstruktionen af Panamakanalen. I en fræk personlig note mindede han om et besøg af præsident Taft på 300 pund, den tungeste mand nogensinde, der har siddet i det ovale kontor. "Præsidenten holdt mine to babyer, Snooks og Smedley, på sit skød - hvad der var af det," skrev Butler.\nButler bryder en revolution i Nicaragua\nI august 1912 var Butler i Nicaragua "på jagtgevær" på et lokomotiv fyldt med bevæbnede marinesoldater, der havde til hensigt at bryde igennem en oprørsblokade, der truede det USA-støttede regime. Trodde kugler, bomber og ødelagte skinner, Butler pløjede fremad.\nRodriquez mindes et klassisk "Butler-øjeblik" med en helsides illustration, der viser en ubevæbnet Butler, der står på sporene og vender mod oprørslederen, der har en pistol rettet mod Butlers bryst. "Hvis toget kører," meddeler oprøreren, "jeg skyder." Som svar rykker Butler pistolen fra oprørens hånd. "Så, for at få et teatralsk flor", skriver Talbot, "tømte marinen patronerne på jorden. Der var en bedøvet stilhed. Og pludselig briste hundredvis af mænd - Nicaraguans og amerikanere - alle i vild latter. ”\nBeordret til Haiti, slår Butler op med at køre landet\nI 1915 blev Butler indsendt til Haiti, hvor et populært oprør mod den korrupte og morderiske præsident Sam var udbrudt til "et karneval med store". Efter at en vred pøbel stormede paladset og bogstaveligt talt rev den amerikanske marionet i stykker, blev marinerne betroet opgaven med at ødelægge en styrke af bevæbnede oprørere under ledelse af en karismatisk oprør ved navn Caco. Butler fandt disse "jagt og dræb" -missioner (forløberne til moderne krig mod oprør) ubehagelige, men han vandt snart sin anden Medal of Honor for en række "selvmordsmissioner", der involverede stormning af to oprørerskabte forter med små grupper på 27 og 300 Marinesoldater.\nHaitis nye, reformbevidste regering var i gang med at skrive en ny forfatning, der ville have reduceret kontrollen med amerikanske ejede virksomheder og banker. Butler blev sendt til at gribe ind. Han overtalte den nye amerikanske marionet, præsident Dartiguenave, til at opløse nationalforsamlingen. "Huset til Haitis folk, den sidste rest af nationens demokrati, var ved at forsvinde," skriver Talbot. "Mumlende og fumlende blev Haitis lovgivere derefter samlet på gaden af gendarmerne, der boltede dørene bag dem."\nI den europæiske krig skinner Butler som en can-do-administrator\nTjener som de facto hersker over Haiti var en rolle, der ikke sad godt på Butlers skuldre. "Han var ikke potent, han var en kæmpende mand." Da stormens skyer fra 1. verdenskrig samledes over Europa, lobbyerede Butler Washington for at sende ham til at tjene i frontlinjen for en "rigtig krig."\nPolitikere, der omtaler det som "Den Store Krig", gjorde ikke konflikten uvidende gennem deltagernes øjne. I Butlers tilfælde begyndte rædslen allerede før soldaterne nåede fremmede kyster. Butler var en af 4.000 soldater ombord på USS Henderson da spansk influenza fejede skibet midt i Atlanterhavet. Mere end 1.200 (inklusive Butler) blev ramt og 100 døde.\nTil sin forfærdelse blev Butler ikke sendt i kamp. I stedet fik han ansvaret for Camp Pontanezen, et helvede til en militær lejr, som Talbot maler som "en stor spredning af kakifarvede telte, som syntes at synke i et hav af oser." Lejren, bygget til at rumme 1.500, havde nu 65.000. Mere end 12.000 var feberrige med influenza, og hundredvis døde dagligt.\nButler gik på arbejde og omdannede lejren fra en "national skandale" til noget tættere på et "stort hotel"-med tørre stier, rene værelser, varme, solid mad og endda en isfabrik. Men Butler var uforberedt på et problem, han ikke kunne have forudset. Spøgelset af skalchokerede soldater, der vender tilbage fra fronten, slog Butlers sjæl i stykker. “De var blevet fejet ind i kæberne på en industriel drabsmaskine…. [og] manglede på betagende måder-afskårne næser og hager, smeltede ansigter. Men dem, hvis sår var indeni, syntes endnu mere dybt brudt. ” I en to-siders illustration med titlen "Belleau Wood" fanger Spanien Rodriguez den fuldstændige rædsel ved "moderne", mekaniseret krigsførelse.\nButler tackler Gangs of Philadelphia\nEfter krigen vendte Butler tilbage til USA og en ny stilling som chef for marinebasen ved Quantico. I 1924 tog Butler imidlertid en pause fra sine militære pligter på ordre fra W. Freeland Kendrick, den nye borgmester i Philadelphia. Kendrick ønskede en uforgængelig allieret for at befri byen for forbrydelsen og korruptionen, der blev affødt af Bootleg Era. Han fik sin mand. En af Butlers første handlinger som byens nye direktør for offentlig sikkerhed var at lukke 973 saloner. Men da Butler forsøgte at anvende den samme lov på velhavende spotter på deres hoteller og private klubber (og henledte uønsket opmærksomhed på de bankfolk, der tjente på at vaske hvidvask af bootleg), fik Kendrick pludselig kolde fødder. Butler afviste borgmesterens invitation til at træde tilbage, og Kendrick blev tvunget til at stille op med gangstere og "bootleg -konger". Han fyrede krigshelten.\nI 1931 var Butler tilbage i uniform og tilbage på Quantico. I en alder af 50 var Butler landets mest dekorerede soldat og Pentagons yngste generalmajor. Det var året, hvor Butler også ville lave historie af en mørkere slags - som den første officer siden borgerkrigen, der blev arresteret og frataget sin kommando "efter den direkte personlige ordre fra USA's præsident," Herbert Hoover.\nButlers forbrydelse: han havde foretaget "uberettigede ytringer" angående den italienske diktator Benito Mussolini. Under en privat tale havde Butler videregivet en rapport om, at Mussolini havde trukket sit ansvar for et italiensk barns hit-and-run-død med den ildfaste kommentar: "Se dig aldrig tilbage."\nGeneralmajor Butlers nedlæggelse kan virke uforståelig i dag, men tilbage i 1930'erne blev Italiens Mussolini og Tysklands Adolph Hitler stærkt (og offentligt) beundret af Amerikas unapologetisk højreorienterede virksomhedsklasse. En side i Djævelhund er prydet med en gengivelse af nummeret 18. oktober 1935 af Tid, med et flatterende foto af Mussolini på forsiden. Talbot citerer Henry Luce (kraften bag begge Tid og Formue) ser frem til den dag, hvor "fascismens moralske kraft kan være inspirationen til den næste generelle march for menneskeheden."\nDet viser sig, at der var en personlig grund til fjendskabet mellem Butler og præsident Herbert Hover, der stammede fra et chokerende krigsmøde. Detaljerne i denne historie er et andet eksempel på de mange forbløffende eksempler på skjult historie belyst af Talbots Pulp History-fakkel. Til sidst blev Mussolinis hit-and-run hændelse bekræftet, og Butler blev fritaget og genindsat med fuld undskyldning.\nBonushæren og 'America's Mussolini'\nDet er omkring side 116, at Djævelhund begynder at genlyde med forstyrrende ekkoer fra vores egen tid. Millioner af amerikanere havde mistet deres job og hjem på grund af depressionen. Rundt om i landet er familier blevet tvunget ind i squatterlejre kaldet "Hoovervilles." I juli 1932 blev Washington hjemsted for en protestlejr arrangeret af "Bonus Army", et fællesskab af veteraner, der krævede betaling for lønninger, der mistede i løbet af deres tjenesteår i den såkaldte store krig.\nOver for skuespillet "en slidt styrke, mere end 15.000 stærke-vejrbidte mænd og kvinder i tatteret tøj, der var fyldt mellem telte og skure, og skrabe børn, der legede i mudderhullerne, der var tilbage af sommerregnen," afviste Hoover et forslag "Bonus Bill", der argumenterede for, at føderal bistand ikke ville være en "stimulans" for økonomien, da veteranerne kun ville "spilde" eventuelle betalinger.\nButler havde meldt sig ud af militærtjeneste i 1931, så han frit kunne udtale sig om misbrug af veteraner og kritisere velhavende "krigshandlere" som industriel Pierre DuPont. Butler holdt en tale, "War Is A Racket", der måske stadig er den mest sandfærdige og vildeste eksponering af det militære virksomhedskompleks, der nogensinde er registreret-en fantastisk 30-siders fordømmelse af den store virksomheds rolle i at fremme krig og kontrollere udenlandske og indenlandske politik. Det fortjener at dele plads i amerikanske historiebøger sammen med Lincolns Gettysburg -adresse og pastor King's "I Have a Dream" -tale. [Se sidebjælken "War Is A Racket".]\nWar is a Racket af Smedley Butler\nEn genopførelse af Smedley Butlers tale før den nationale VFW -konvention udført af Graham Frye\nBonushærens routing: Amerikas Tahrir -plads\nButler gik med til at tale til Bonus Army. Han samlede den store skare og insisterede på, at de skulle stå fast, indtil de vandt en bonusregning. "Du har lige så meget ret til at lobbyere her som US Steel Corporation!" tordnede han. Men det hele endte med et mareridtsomt angreb på køller, kugler og tåregas, da regeringstropper under kommando af hærchef staben Douglas MacArthur sigtede over Anacostia-floden og spredte protestlejren, væltede dens telte og satte ild til murbrokkerne. Det var en scene, der mindede om de seneste overfald i Bahrain og Egypten. MacArthur begrundede angrebet med, at de ulykkelige veteraner på Washingtons "Tahrir Square" var kommunistiske "revolutionære", der planlagde at overtage regeringen og hænge politikerne.\nDet chokerende angreb på Amerikas veteraner vendte den politiske bølge mod Hoover og mod valget af Franklin Delano Roosevelt. Roosevelt erkendte klart faren ved MacArthurs form for politiseret militarisme. "Der er en potentiel Mussolini for dig," rynkede FDR. "Lige herhjemme."\nButlers skiftede partier og begyndte at føre kampagne for Roosevelt. Han forklarede, at han ikke kunne overholde en regering, der “brugte gas og bajonetter på ubevæbnede mennesker”.\nDen fascistiske plan om at gribe Det Hvide Hus\nDa Roosevelt vandt valget, eskalerede de superrige deres bestræbelser på at fremme deres anti-arbejder interesser ved at hælde deres enorme rigdom i oprettelsen af frontgrupper og offentlige propagandakampagner. En af deres største præstationer var oprettelsen af den amerikanske legion. Som Talbot forklarer: "Legionen blev grundlagt af konservative millionærer og blev brugt af arbejdsgivere til at bryde strejker og fremme en reaktionær dagsorden."\nEn af de store plottere var oberst Grayson Mallet-Prevost Murphy, en Wall Street-bankmand og direktør for J. P. Morgan-ejede Guaranty Trust. Plotterne omfattede også topembedsmænd fra Bethlehem Steel og Goodyear Tire and Rubber.\nDisse virksomhedsledere var frittalende beundrere af Tysklands Adolf Hitler og Italiens Benito Mussolini - Europas største praktikere af statsfascisme. Hitler var sådan en beundrer af den amerikanske bilproducent Henry Fords selvudgivne antisemitiske traktat, "Den evige jøde", at han hædrede Ford med storkorset af den tyske ørns øverste orden. Andre beundrere af Tysklands "antikommunistiske" regime omfattede topembedsmænd hos General Motors, General Electric, Standard Oil, Texaco, ITT, IBM og International Harvester. (ITT havde endda chutzpah til at betale amerikanske skatteydere 27 millioner dollars for den skade, som amerikanske bombefly forårsagede, der var rettet mod dets fabrikker inde i Nazityskland.)\nEt fremtrædende medlem af sammensværgelsen om at vælte FDR var senator Prescott Bush (far og bedstefar til George H.W. Bush og George W. Bush). Som den London Guardian september 2004: “nyopdagede filer i de amerikanske nationalarkiver [afslører], at et firma, som Prescott Bush var direktør for, var involveret i nazismens finansarkitekter.\n”Hans forretningsforbindelser, der fortsatte, indtil hans virksomheds aktiver blev beslaglagt i 1942 i henhold til loven om handel med fjender, har mere end 60 år senere ført til, at to tidligere slavearbejdere i Tyskland har anlagt en civil sag mod skader mod familien Bush. Auschwitz. Beviserne har også fået en tidligere amerikansk nazistisk krigsforbrydelsesanklager til at argumentere for, at den afdøde senators handling burde have været grundlag for anklager for at have ydet hjælp og trøst til fjenden. ”\nMidlerne til FDRs styrtning var langt fra subtile: Firmaets sammensværgere planlagde et militærkup, der ville fjerne Roosevelt fra Oval Office og installere en forretningsvenlig erstatning. Ideen var at få Butler til at rejse og kommandere en hær af amerikanske veteraner til at marchere mod Washington med våben leveret af Remington Arms, et firma kontrolleret af DuPont. Efter overtagelsen ville "generalsekretær" Smedley Butler styre regeringen-med tæt bistand fra et skyggeskab af Wall Street-operatører.\nDet lykkedes Talbot at finde følgende citat fra en af plottere, Wall Street -obligationshandleren Gerald MacGuire: ”Det vil det amerikanske folk sluge. Vi har aviserne. Vi starter en kampagne om, at præsidentens helbred svigter ... og det dumme amerikanske folk vil falde for det om et sekund. ”\nButlerSpilder bønnerne til HUAC\nButler spillede sammen med plottere i håb om at afgøre, om de var seriøse og indsamlede i mellemtiden detaljerede oplysninger om deres finansiering og netværk. Til sidst, i november 1934, satte Butler sig for House Un-American Activities Committee og under ed udtalte plottet i omhyggelige detaljer. Han begyndte med at sige: "Jeg har en interesse i alt dette, og det er at prøve at gøre mit bedste for at se, at et demokrati opretholdes i dette land."\nMen HUAC -efterforskerne undlod at følge op på Butlers anklager. De afstod fra at udsende stævninger for at tvinge de påståede plottere til at vidne. Dette efterlod virksomhedslederne frit at hævde, at plottet var "en fantasi", der var udarbejdet af Butler. Den tidligere krigshelt blev overladt til at "vride sig i vinden".\nI sin nye bog, Krig er en kriminalitet, Rapporterer David Swanson, at undersøgelsen gik i stå, fordi Roosevelt tilbød plotterne en aftale: I bytte for et løfte om at give afkald på anholdelse og retsforfølgning ville sammensværgerne gå med til ikke længere at stå i vejen for FDR’s New Deal -reformer.\nButlerhad satte sit liv og ry på spil og følte sig forrådt - af udvalget, af pressen, af Roosevelt -administrationen. Under voldsomt angreb fra den virksomhedskontrollerede presse vendte Butler ild tilbage ved at montere et hidtil uset modangreb. Han blev den brændende stemme i Amerikas første radio talkshow. Butler indgik en aftale med en lokal station om at være vært for en række 15-minutters radioudsendelser. Kommentarerne blev hurtigt afhentet af CBS og sendt nationalt til et voksende publikum af ivrige lyttere.\nButler var ikke kun en torn i siden af det militær-industrielle kompleks, han var også en lidenskabelig visionær, der foreslog alternativer til den særegne form for kapitalisme, hvis overskud er forbundet med krig. Som foringsbemærkningerne om 1935 -udgaven af "War Is a Racket" udtrykte det: "Han gør mere end at afsløre og fordømme krigets racket. Han skitserer et program til kontrol med krige i fremtiden - et simpelt, hårdhåret program, baseret på hans egen erfaring, hans viden og hans patriotisme. Her er en mand, der ved, og skriver om ting, han ved om. ”\nEfter at have kollapset af udmattelse midt i en anstrengende talertur, døde Butler den 21. juni 1940 i en alder af 58. Hans nekrologer fokuserede på hans militære bedrifter og undgik stort set omtale af Big Business -planen om at ødelægge landets repræsentative regering. Som en sidste fornærmelse, fortæller Talbot, ændrede aviskæden Hearst Butler til en pro-amerikansk, krigselskende tegneseriefigur i en stribe kaldet "Heroes of Democracy". Striben nævnte aldrig, hvordan Butler stod op til Wall Street's plot mod demokrati.\nArven fra Butlers fantastiske liv er effektivt blevet kalket fra amerikansk historie, men Pulp History's Djævelhund har givet læserne de værktøjer, de har brug for til at ændre mainstream -historiens hvidkalkede væg med en kraftig graffiti -makeover. Butlers kamp mod de indtjente klasser og virksomhedens fascisme er en kamp, vi står over for i dag. Private virksomheders magt, velhavende oliebaroner som Koch -brødrene, fremstillede ”gasroots” -grupper som Tea Party, vokser sig stærkere for hver dag. Vi har muligvis ikke Smedley Darlington Butler mere med os, men takket være David Talbots knitrende opus har vi stadig gamle Devil Dogs ord og passion til at røre os.\nEfterskrift:Insidere på Talbot Players -kontoret i San Francisco bekræfter, at en film baseret på livet til Smedley "Devil Dog" Butler er "under diskussion."\nAf Edward L. Bimberg\nAnnalserne i United States Marine Corps er fyldt med navne på mavericks, der ikke kun er kendt for deres kampfærdigheder, men også for deres offbeat personligheder. Ikke mindst af dem var generalmajor Smedley D. Butler, der i løbet af en omstridt, eventyrfyldt 33-årig karriere i korpset fik 16 dekorationer, heraf to æresmedaljer, samtidig med at han fik en velfortjent ry for at kæmpe mod højere autoritet - ofte offentligt.\nEn ung start på en lang karriere\nButler blev født i en fremtrædende West Chester, Pa., Quaker -familie den 30. juli 1881. Hans far, Thomas S. Butler, var en amerikansk kongresmedlem og formand for House Naval Affairs Committee. Selvom der ikke er noget, der tyder på, at den ældste Butler nogensinde har brugt sin betydelige indflydelse til at fremme sin søns karriere, var flådeafdelingen helt sikkert klar over hans magtfulde position og kan meget vel have taget skridt til at beskytte den egenmodige Smedley i sine mange fremtidige skænderier med sin overordnede.\nDa der blev erklæret krig med Spanien i 1898, var Butler bare 16 år og stadig i skole. Fast besluttet på at deltage i det store eventyr, hørte han, at Marine Corps havde åbninger for et par nye sekondløjtnanter. Da han stadig var under alder (selvom han så ældre ud), bad han sin far om at hjælpe ham med at melde sig. Da hans far nægtede, gik han direkte til Marine Corps hovedkvarter i Washington, DC, hvor han præsenterede sig for oberst Charles Heywood, kommandanten for korpset. Obersten kendte selvfølgelig kongresmedlem Butler, og han vidste også, at Smedley løj om sin alder, men han meldte ham alligevel op. Der og da blev Butler officer i Marine Corps.\nDa hans far opdagede Smedleys bedrag, var han forståeligt nok ked af det, men han beundrede også sin søns patriotiske beslutsomhed og gav ham i sidste ende hans velsignelse. Der var ingen officerskandidatskole eller deltagerlederklasse for ung butler. Hans militære uddannelse blev efterladt helt i hænderne på en grizzled sergentmajor. Det varede kun et par uger, derefter tog han til Guantanamo, Cuba, hvor han først hørte hvin fra fjendens kugler og følte frygt og spænding ved kamp. Et mindre sammenstød var alt, hvad Butler så af den spansk-amerikanske krig, men det førte til en stor beslutning i hans liv. Han besluttede sig for at blive i korpset efter krigen og gøre militærtjeneste til hans livslange karriere.\nFra Filippinerne til Kina\nEfter krigen blev Butler beordret til Filippinerne, hvor filippinske oprørere førte en brutal guerillakampagne mod deres amerikanske besættere. Den filippinske oprør har måske ikke været en større krig, men ligesom alle sådanne sager blev det meget grimt, og Butler blev hurtigt indblandet i sin første rigtige ildkamp. Efter en relativt stille periode med garnisonlivet i Manila blev Butlers bataljon beordret til flådestationen i Cavite, hvor der fandt sted tunge kampe. For nylig forfremmet til premierløjtnant overtog Butler kommandoen over sit kompagni, da den oprindelige kommandør blev forfremmet og snart fandt sig selv i at lede en mission mod oprørere, der var forankret uden for en nærliggende by.\nI lyset af den kraftige geværild og på trods af sin egen indrømmede panik samlede Butler sit selskab og drev oprørerne ud af deres positioner og gennem talje-dybe rismarker. Det tog et stykke tid, men oprørerne blev til sidst besejret, og teenalløjtnanten kunne mærke, at han omsider var en rigtig kæmpende marine. Det var slutningen på den filippinske kampagne for Butler. Hans bataljon vendte tilbage til det bløde garnisonsliv på Cavite, en eksistens fremhævet af hanekampe, ridetimer og besøg i en lokal tatoveringssal. Butler havde et stort Marine Corps globus-og-anker-insignier tatoveret smertefuldt på brystet, et synligt tegn på hans loyalitet og hengivenhed til korpset.\nI 1900 brød Boxer Rebellion ud i det fjerne Kina. Boxerne var en fanatisk, velbevæbnet bevægelse, der var opstået i byerne for at modsætte sig den korrupte Dowager-kejserinde og hendes lige så venale regering, og de var også vildt fjendtlige. Marinesoldaterne blev sendt fra Filippinerne for at slutte sig til en international ekspedition for at beskytte deres statsborgere mod de farlige ildsjælers forfalskning. Butler var stadig ung, men han modnede hurtigt som officer i Kina, hvor han blev såret to gange, mens han kæmpede mod bokserne. I Tientsin blev han skudt i låret, mens han hjalp til med at redde en såret marine under kraftig brand. Såret anbragte ham på et felthospital, og mens han restituerede dér, forfremmede et forfremmelseskort ham til kaptajnen - i en alder af stadig 18 år.\nSenere, under de onde gadekampe i Peking, blev Butler ramt igen. Denne gang ramte kuglen ham et blikslag, der fladtrykte en knap mod hans bryst, hvilket forårsagede et grimt blå mærke og bankede ham ned. Den eneste lægehjælp, han modtog, var forhastet feltdressing. Selvom han havde smerter meget af tiden, forblev han på vagt indtil slutningen af bokseroprøret.\nThe “Banana Wars ”\nHans tjeneste i Kina var en afgørende oplevelse i Butlers liv. Det beviste en gang for alle, at han havde de rigtige ting og gav ham den tillid, han havde brug for at fortsætte med sin militære karriere. Selvom han havde lidt formel militær uddannelse, mens mange af hans jævnaldrende var kandidater fra US Naval Academy i Annapolis, havde Butler nu modet til åbenlyst at være uenig med sine overordnede, en egenskab, der hurtigt blev kendetegnende for - og nogle gange en stor anstødssten til - hans senere karriere. Meget af Butlers erhvervsliv var delt mellem vovehalsudnyttelser i mindre "banankrige" i Mellemamerika og Caribien og skænderier med Marine -messing om en række forskellige emner, fra den rette mængde rationer til hans mænd til deres misbrug som arbejdere på forskellige regeringsprojekter.\nMønsteret for de små krige blev sat i 1910, da Butler, nu major, blev sendt i land i Nicaragua for at sikre, at amerikanerne ikke blev truet under den nuværende revolution i det flerårige urolige land. Amerikanske konsulære embedsmænd efterlod lidt tvivl om, at det amerikanske udenrigsministerium favoriserede oprørerne, og Butler tøvede ikke med at indtage en afgørende rolle i oprøret. Som han senere indrømmede, tog han "uofficiel kommando" over oprøret på tidspunktet for sine mænds bajonetter. Ved hjælp af Butler og hans marinesoldater sejrede oprørerne i sidste ende, og Butlers bataljon vendte tilbage til sin base i Panama.\nMarines hovedfokus i Panama var på at beskytte den igangværende konstruktion af kanalen, og Butlers hovedrolle var at være vært for en række besøgende politiske storkøtter. Det lykkedes ham også at erhverve en kone, en Philadelphia -samfundspige ved navn Ethel Peters. For en tid var livet godt, men den politiske gryde ulmede altid i den del af verden. I begyndelsen af 1914 kogte det over i Mexico, hvor der var opstået et grimt lille kontret mellem amerikanske forretningsinteresser og den foreløbige regering af præsident Victoriano Huerta. Amerikanerne klagede over, at Huerta ikke gjorde nok for at beskytte deres interesser, Huerta beskyldte til gengæld amerikanerne for at forsøge at fremkalde en revolution mod ham.\nSituationen forværredes i Mexico, og en amerikansk flåde under admiral Frank Fletcher blev sendt til mexicanske farvande. Butler blev beordret til at rapportere til Fletcher om sit flagskib, der lå ved havnen i Veracruz. Butlers første job for Fletcher var en spionmission til Mexico City i civilt tøj og under et falsk navn. Missionen var, selvom den var vanskelig, farlig og ikke efter Butlers smag, en succes. Han var tilbage i Veracruz om to uger, den falske bund af hans kuffert var fyldt med værdifulde oplysninger om mexicanske troppestillinger i hovedstaden. Butler havde bevist sig selv som en god hemmelig agent, da han var en kampmand.\nKrig i Mexico og Haiti\nDiplomati formåede ikke at løse problemerne mellem USA og Mexico. I april var der desultory affyring i gaderne i Veracruz, der hurtigt eskalerede til kamp i fuld skala. Det var bykrig af den værste slags, og Butler, tilbage i uniform, var lige midt i det. Han spillede en spektakulær rolle i kampene, førte marinerne personligt og udsatte sig selv for fjendens ild igen og igen. Den unge majors tapperhed gik ikke ubemærket hen for sin tjeneste i Veracruz, Butler blev tildelt Medal of Honor, landets højeste militære udsmykning. Endnu en gang demonstrerede Butler imidlertid sin hang til at irritere Navy -messingen. Han afslog æren og sagde, at den var ufortjent. Navy Department reagerede på denne ekstraordinære udfordring ved at beordre ham til at tage imod medaljen og bære den ved alle passende lejligheder. Det var det.\nDen lille krig med Mexico endte i 1914 med Huertas nederlag og eksil og valget af en ny præsident, der var venligere i forhold til USA. Freden viste sig at være kortvarig. Endnu en krise dukkede op i Caribien det næste år. Republikken Haiti stod som sædvanlig i flammer med revolution. Haiti var alt for tæt på USA til komfort, hvad angår administrationen i Washington. Marinesoldaterne, herunder Butler og hans bataljon, blev sendt for at undertrykke endnu et latinamerikansk oprør.\nOmrådet omkring Port-au-Prince, hovedstaden, blev hurtigt pacificeret, men rester af revolutionære strejfede rundt i det bjergrige nord. Revolutionerende kaldte sig "Cacos" efter den lokale rovfugl og terroriserede landmænd i lavlandet. Marinesoldaterne fik til opgave at bringe Cacos under kontrol. Endnu engang var Butler i sit element. Ved enhver lejlighed meldte han sig frivilligt til at lede ekspeditioner ind i bjergene i ofte forgæves forsøg på at finde og sprede de undvigende bands. Ved de lejligheder, hvor han havde en vis succes, undlod Butler sjældent at lade sine overordnede vide, hvad der skulle gøres. Dette gav ham ingen point med de højere.\nTil sidst, efter at Washington havde sendt nok tropper til Haiti, blev det stille, selv i nord. Der var bare endnu en hård nød at knække: Fort Riviere på Black Mountain, den sidste banditborg i Haiti. Bygget af franskmændene, da de besatte landet i den sidste del af 1700-tallet, var fortet en reel højborg med tykke stenmure og forkrøllede slagter, beliggende på toppen af et 4.000 fod højt bjerg. For at sikre dens uigennemtrængelighed var tre sider af fortets mur blevet indbygget i den næsten lodrette klippeside. Den fjerde side, hvor den eneste sally -havn var placeret, kunne nås langs en blidere skråning. Det officielle synspunkt var, at det ville kræve mindst et regiment med stærk artilleristøtte for at fange stillingen.\nButler var uenig. Han fortalte sine jævnaldrende, at han kunne tage Fort Riviere med kun 100 udvalgte mænd. Da oberst Eli K. Cole, hans regimentskommandant, hørte om sin pral, gav han overraskende Butler den mulighed, han ønskede. Cole fortalte Butler at vælge de mænd, han ønskede, og gå til den. Butler var naturligvis henrykt. Hans plan for angrebet på fortet var at dele sin gruppe i fire små virksomheder, hvoraf tre ville nærme sig den fra den stejle side. Der ville de finde positioner så tæt på væggene som de kunne og åbne ild, hvilket trak forsvarernes opmærksomhed væk fra den sårbare fjerde side. Butler og resten af mændene, med to maskingeværer, der dækkede dem, ville derefter lade sig gennem sally -havnen.\nDet var en plan, der var typisk for manden - modig til udslæt. Det kunne have virket, bortset fra en ting. Da Butler og hans parti faktisk nåede sallyhavnen, fandt de den helt blokeret med sten og mursten. Hvad nu? Mens maskingeværerne tvang fjenden til at holde hovedet nede, spejdede Butler, hans højtstående underofficer og hans ordnede rundt på væggene, indtil de fandt den hemmelige indgang, Cacos brugte. Det var en afløbsåbning, kun omkring fire fod høj og tre fod tyk, og tunnellerede tilbage til 15 fod ind i fortets indre. Den ensomme vagt uden for muren skyndte sig ned ad tunnelen, efter at han havde set de tre marinesoldater nærme sig og tog stilling i den anden ende af fortets gård.\nDet var sandhedens øjeblik for marinerne. Da haitianeren skød ind i tunnelen, virkede det som selvmordsagtigt at komme ind i gangen. Butler indrømmede senere, at han tøvede et øjeblik, men sergenten ved navn Iams tog et kig på den usikre major og råbte: "Åh, helvede, jeg går ind!" Da Iams dukkede ind i den smalle åbning, sprang Butler ud af det og forsøgte at følge, men den ordnede, Private Gross, bøjede forbi ham og gik ind næste. Butler blev nummer tre. Kugler susede ned i det overfyldte afløb.\nMirakuløst nok blev ingen af marinesoldaterne ramt af den vildt affyrende riffelmand, og sergent Iams skød banditten død. Da Gross og Butler fulgte med og tumlede ud af afløbet til gården, fræstede en stor skare Cacos, bevæbnet med skydevåben, macheter, køller og knive. De tre marinesoldater holdt Cacos væk i en kort, men kritisk tid, så resten af Butlers parti kunne følge de tre ledere gennem tunnelen. Der var en vild nærkamp, men marine skydevåben og disciplin havde situationen snart under kontrol. De haitiere, der ikke blev sat ud af aktion af amerikansk ildkraft, krypterede enten over væggene og forsvandt ind i bushen eller overgav sig. Ved slutningen af morgenen havde Butler levet op til sit pral - Fort Riviere var hans.\nButler i overkommando\nFort Riviere var den sidste af Butlers hånd-til-hånd, øje-til-øje kampeventyr, men ikke den sidste af hans kampe med højere autoritet. I første verdenskrig trak han alle ledninger for at få en kampkommando, men endte i Frankrig som kommandant for Camp Pontenzen, en kæmpe sump, der var fyldt med influenza og meningitis, der tjente som den amerikanske hærs modtagecenter for havnen i Brest. Længe før krigen var slut, havde han forvandlet det berygtede helvedehul til en modelbase, og det lykkedes ham uden at ruffe for mange officielle fjer - en forbløffende bedrift for den pebret sømand.\nEfter Første Verdenskrig blev Butler forfremmet til brigadegeneral og tjente som kommandant for Marine Corps -basen i Quantico, Va. Derefter, med orlov fra marinesoldaterne, gjorde han en periode som offentlig sikkerhedsdirektør for byen Philadelphia, inden han vendte tilbage til tage ansvar for 5.000 tropper, der var blevet sendt til Kina for at beskytte amerikanske liv og ejendom under revolutionen i 1927. I modsætning til deres Boxer-erfaring for længe siden blev marinerne holdt denne gang ude af kampene. Butler spillede rollen som diplomat til perfektion, en uventet omvendelse af hans sædvanlige rolle som kortstemt jagerfly. Da marinerne forlod Kina i 1929 var alt stille og Butler, hvis mænd havde hjulpet med genopbygning og humanitære projekter, blev behandlet som en helt af kineserne.\nSammenstød med krigsministeren\nButlers persona som diplomat varede ikke særlig længe, efter at han vendte tilbage til staterne. Selvom han blev forfremmet til generalmajor og genoptog sine gamle pligter som postkommandør i Quantico, var han hurtigt involveret i småskænderier med krigsminister Charles F. Adams. Butler troede, at problemet var, at Adams ikke kunne lide marinesoldater - han kunne bestemt ikke lide Butler. Stridighederne med Adams blev hurtigt vigtigere, da Butler blev arresteret den 29. januar 1931 på anklager om "adfærd til skade for god orden og disciplin" og "adfærd uden at blive en officer og en herre."\nAnklagerne stammede fra en tale, Butler havde holdt i en privat klub, hvor han gentog en nedsættende historie, han havde hørt om den italienske premier Benito Mussolini, som dengang var allieret. Da historien lækkede, blev udenrigsministeriet flov, og Butler blev anholdt. Diplomaterne havde imidlertid fejlberegnet. Butler blev hyldet som en nationalhelt af den amerikanske offentlighed, mens Mussolini blev set som en brutal diktator. Anklagerne blev droppet, og Butlers rang og privilegier blev genoprettet. Hans generalmajores flag blev hævet igen over Quantico.\nMen Butler skulle udholde endnu en snub. Da generalmajor Wendell Neville, kommandanten for marinekorpset, døde i embedet, forlod det Butler som den øverste rangeringsofficer i korpset.Han var således den næste i rækken til kommandant, men en brigadegeneral langt nede på anciennitetslisten blev valgt i stedet - med sekretær Adams entusiastiske anbefaling. Butler havde set nok. Den 1. oktober 1931 trak han sig tilbage efter 33 års højt drama og heroisk tjeneste. De højtstående betjente, han havde irriteret, kan have åndet lettet op, men dem, der havde tjent under ham, hyldede Butler som en autentisk amerikansk helt. Hans to æresmedaljer og 14 andre kampdekorationer var mere end nok bevis på det.\nSmedley Butler: Den pensionerede general, der stoppede et Wall Street -kup\nGeneral Smedley Butler fløjtede på et Wall Street -ledet virksomhedskup mod Franklin D. Roosevelt og New Deal.\nM nogen amerikanere ville være chokerede over at erfare, at politiske kup er en del af vores lands historie. Overvej Wall Street Putsch fra 1933.\nAldrig hørt om det? Det var en sammensværgelse for at fortrænge Franklin D. Roosevelt, der netop var blevet valgt til præsident.\nDa den store depression raser og millioner af familier økonomisk ødelagt, havde FDR lanceret flere økonomiske genopretningsprogrammer for at hjælpe folk med at komme på benene igen. For at betale for denne afgørende indsats havde han frækhed til at hæve skatterne på de velhavende, og dette rasede en gruppe Wall Street -mangemillionærer.\nI gråd over, at deres "frihed" til at få så meget rigdom som muligt blev lænket, anklagede de præsidenten for at oprette en "klassekrig". For at fjerne deres kup planlagde de at få en privat militærstyrke bestående af fattige veteraner fra første verdenskrig, der var kede af ikke at modtage lovede føderale bonusbetalinger.\nEn af mangemillionærernes lakeier henvendte sig til en respekteret fortaler for veteraner: Pensioneret marinegeneral Smedley Darlington Butler. De ville have ham til at lede 500.000 veteraner i en march mod Washington for at tvinge FDR fra Det Hvide Hus.\nDe valgte den forkerte general. Butler var patriot og livslang soldat for demokratiet, der i sine senere år blev en berømt kritiker af virksomhedskrigsprofitering.\nButler blev frastødt af hybris og forræderi fra disse Wall Street -aristokrater. Han kontaktede en reporter, og sammen samlede de beviser til kongressen. Et særligt kongresudvalg undersøgte og fandt Butlers historie "alarmerende sand", hvilket førte til offentlige høringer, hvor Butler afgav detaljeret vidnesbyrd.\nVed at afsløre forræderne nappede denne modige patriot deres kup i opløbet. Men deres følelse af berettigelse afslører, at vi skal være opmærksomme på de koncentrerede rigdom hos de kejserrige rige, for det udgør en stadig nærværende fare for flertalsstyre.\n(1881-1940) På tidspunktet for hans død var denne generalmajor, også kendt som & ldquoThe Fighting Quaker& ldquo, var den mest dekorerede marine i amerikansk historie, han var den eneste person, der blev tildelt en Marine Corps Brevet Medal og en Medal of Honor for to separate militære aktioner. Han var også blevet en ubarmhjertig stemme mod krigens virksomhed. Gennem hemmeligt kongresvidnesbyrd og en bog med titlen Krig er en racket, afslørede han regeringens korruption kendt som & ldquoForretningsplottet& rdquo af virksomheder og andre dybe statsmagter, der havde til formål at vælte forfatningen.\nSmedley Butler blev opdraget af fremtrædende Quaker -forældre og trodsede sin pacifistiske slægt ved at slutte sig til marinesoldaterne lige før hans 17 -års fødselsdag. Han tjente i Honduras, Nicaragua, Mexico og Haiti (tjente sine æresmedaljer i Mexico og Haiti). Butler var kendt for sit lederskab og engagement i mændenes velfærd under hans kommando. Han steg hurtigt gennem graderne for i en alder af 48 at blive en af de yngste store generaler.\nFør Anden Verdenskrig talte Butler imod det, han så som beundring for fascismen og for Italien og den akutte leder Benito Mussolini. Han blev straffet for at have fortalt en ugunstig historie om Mussolini, undgået krigsret ved at acceptere en påtale. På grund af sin rang var han i stand til at skrive sin egen påtale og undskyldte aldrig overfor Mussolini.\nButler trak sig tilbage fra militæret i 1931. Da begyndte han at stille spørgsmålstegn ved USA's engagement i udenlandske konflikter. Han var kommet til at tro, at krig og særligt WWI og ndash virkelig var en rentabel forretning for de få og på bekostning af tusinder af liv. Han tænkte på sig selv som en tandhjul i den imperialistiske krigsmaskine.\nI et hæfte med titlen Krig er en racket, Skrev Butler, & ldquoI Under verdenskrig [I] opnåede kun en håndfuld konflikten. Mindst 21.000 nye millionærer og milliardærer blev skabt i USA under Anden Verdenskrig og hellip. Hvor mange af disse krigsmillionærer skulderede et gevær? & Hellip. Den brede offentlighed står for regningen. Og hvad er dette lovforslag? & hellip Nyligt placerede gravsten. Manglede kroppe. I mange år, som soldat, havde jeg en mistanke om, at krig var en racket, først da jeg trak mig tilbage til det civile liv, indså jeg det fuldt ud. Nu hvor jeg ser de internationale krigsskyer samle sig, som de er i dag, må jeg se det i øjnene og sige fra. & Rdquo\nKrig er en racket voksede ud af en række taler, Butler holdt til den gruppe, som ønskede at høre hans synspunkter. Selvom han stod over for kritik, var Butler fast ved sin tro på krig, amerikansk imperialisme og en voksende pro-fascistisk bevægelse. Han talte ærligt og ærligt om sine oplevelser og meninger og var meget populær blandt den amerikanske offentlighed.\nI 1934 gik Butler for House Un-American Activities Committee (HUAC) for at afsløre en sammensværgelse mod regeringen. Han var blevet rekrutteret af en gruppe velhavende pro-fascister, der havde håbet at kunne bruge ham i et kup mod præsident Franklin D. Roosevelt. Han gik med og indsamlede efterretninger om plottet og tog det med til kongressen. Butler & rsquos påstande blev ikke forfulgt aggressivt, og sagen blev stort set afvist. En intern rapport til kongressen fra HUAC bekræftede imidlertid plottets rigtighed.\nSmedley Butler døde i 1940, men hans tilstedeværelse lever stadig meget. Boston, Massachusetts -kapitlet i Veterans For Peace hedder & ldquoSmedley D. Butler Brigade & rdquo, og han er med i dokumentaren Selskabet.\nSmedley Butler, den mest dekorerede marine i amerikansk historie, udgiver ‘War is a Racket ’\nSmedley Butler blev kendt for sine frittalende foredrag mod krigsfortjeneste, amerikansk militær eventyrisme og hvad han betragtede som spirende fascisme i USA. I december 1933 turnerede Butler landet sammen med James E. Van Zandt for at rekruttere medlemmer til Veterans of Foreign Wars (VFW). Han beskrev deres indsats som, at de forsøgte at uddanne soldaterne fra sukkerklassen. & Rdquo I sine taler fordømte han økonomiloven fra 1933, opfordrede veteraner til at organisere politisk for at vinde deres fordele og fordømte FDR -administrationen for dens bånd til store virksomheder . VFW genoptrykte en af sine taler med titlen & ldquoDu skal blive gal& rdquo i sit blad Udenrigstjeneste. Han sagde: & ldquoJeg tror på og hellipt tager Wall St. ved halsen og ryster det op. & rdquo Han mente, at den rivaliserende veteran & rsquo -gruppe American Legion var kontrolleret af bankinteresser. Den 8. december 1933 sagde han: & ldquoJeg har aldrig kendt en leder af American Legion, der aldrig havde solgt dem ud & mdashand jeg mener det. & rdquo\nUd over sine taler til pacifistiske grupper tjente han fra 1935 til 1937 som talsmand for American League Against War and Fascism. I 1935 skrev han eksponeringer og eacute Krig er en ketsjer, en dybtgående fordømmelse af profitmotivet bag krigsførelse. Hans syn på emnet er opsummeret i den følgende passage fra november 1935 -udgaven af det socialistiske magasin Sund fornuft:\nJeg tilbragte 33 år og fire måneder i aktiv militærtjeneste, og i den periode brugte jeg det meste af min tid som muskelmand i høj klasse for Big Business, for Wall Street og bankfolkene. Kort sagt var jeg en racketiker, en gangster for kapitalismen. Jeg hjalp med at gøre Mexico og især Tampico sikkert for amerikanske olieinteresser i 1914. Jeg var med til at gøre Haiti og Cuba til et anstændigt sted for National City Bank -drenge at indsamle indtægter i. Jeg hjalp med at voldtage en halv snes mellemamerikanske republikker til gavn af Wall Street. Jeg hjalp med at rense Nicaragua for International Banking House of Brown Brothers i 1902 & ndash1912. Jeg bragte lys til Den Dominikanske Republik for de amerikanske sukkerinteresser i 1916. Jeg var med til at gøre Honduras rigtigt for de amerikanske frugtfirmaer i 1903. I Kina i 1927 var jeg med til at sørge for, at Standard Oil gik uhemmet videre. Når jeg ser tilbage på det, kunne jeg have givet Al Capone et par tip. Det bedste han kunne gøre var at betjene sin ketsjer i tre distrikter. Jeg opererede på tre kontinenter. (Wikipedia)\nGeneralmajor Smedley Darlington Butler, en af de mest farverige officerer i Marine Corps lange historie, var en af de to marinesoldater, der modtog to æresmedaljer for separate handlinger med enestående heltemod.\nHan var endnu ikke 20, da borgerne i hans hjemland West Chester, Pennsylvania, præsenterede ham for et sværd, da han vendte tilbage fra Boxer Rebellion i Kina. Cirka 50 år senere blev trofæet overrakt til Marine Corps for permanent forvaring.\nGeneralmajor Butler, senere kendt for tusinder af marinesoldater som "Ol 'Gimlet Eye", blev født 30. juli 1881. Han var søn af Thomas S. Butler, en repræsentant i kongressen fra Delaware-Chester County-distriktet i Pennsylvania i over tre årtier og en mangeårig formand for House Naval Affairs Committee. MajGen Butler var stadig i teenageårene, da han den 20. maj 1898 blev udnævnt til en anden løjtnant i marinekorpset under den spansk-amerikanske krig.\nEfter en kort undervisningsperiode i Washington, D.C. tjente han med Marine Battalion, North Atlantic Squadron, indtil den 11. februar 1899, da han blev beordret hjem og hæderligt udskrevet den 16. februar 1899.\nHan blev bestilt som en første løjtnant i Marine Corps den 8. april 1899 forfremmet til kaptajn, 23. juli 1900 til major, 13. maj 1908 til oberstløjtnant, 1. august 1916 til oberst (midlertidig), 1. juli 1918 til brigadegeneral (midlertidig), 7. oktober 1918 til oberst (permanent), 9. marts 1919 til brigadegeneral (permanent), 4. juni 1920 og til generalmajor, 5. juli 1929.\nI april 1899 blev 1. Buttler tildelt tjeneste ved marinebataljonen i Manila, de filippinske øer. Fra 14. juni til oktober 1900 tjente han med udmærkelse i Kina og blev forfremmet til kaptajn af brevet for fornem adfærd og public service i nærværelse af fjenden nær Tientsin, Kina. Han blev såret i den kamp den 13. juli 1900.\nDa han vendte tilbage til USA i januar 1901, tjente han på forskellige stillinger inden for de kontinentale grænser og på flere skibe. Han tjente også i land i Puerto Rico og Isthmus i Panama i korte perioder. I december 1909 havde han kommandoen over den 3. bataljon, 1. regiment ved Isthmus i Panama. Han blev midlertidigt løsrevet for at lede en ekspeditionsbataljon organiseret til tjeneste i Nicaragua, 11. august 1912, i hvilken kapacitet han deltog i bombardementet, angrebet og erobringen af Coyotepe, 12.-31. Oktober. Han forblev på vagt i Nicaragua indtil november 1912, da han igen sluttede sig til marinerne i Camp Elliott, Panama.\nHans første æresmedalje blev overrakt efter handling i Vera Cruz, Mexico, 21.-22. April 1914, hvor han befalede marinerne, der landede og besatte byen. Maj Butler "var eminent og iøjnefaldende i kommandoen over sin bataljon. Han udviste mod og dygtighed til at lede sine mænd gennem handlingen den 22. og i den sidste besættelse af byen."\nÅret efter blev han tildelt den anden æresmedalje for tapperhed og kraftfuldt lederskab som øverstbefalende for afdelinger af marinere og søfolk fra USS Connecticut ved at afvise Caco -modstand på Fort Riviere, Haiti, 17. november 1915.\nUnder første verdenskrig befalede han det 13. regiment i Frankrig. For usædvanligt fortjenstfuld tjeneste blev han tildelt Army Distinguished Service Medal, Navy Distinguished Service Medal og den franske Order of the Black Star. Da han vendte tilbage til USA i 1919, blev han kommanderende general for Marine Kaserne, Quantico, Virginia, og tjente i denne egenskab indtil januar 1924, hvor han fik orlov til at acceptere stillingen som direktør for offentlig sikkerhed i By Philadelphia. I februar 1926 overtog han kommandoen over Marine Corps Base i San Diego, Californien. I marts 1927 vendte han tilbage til Kina for at arbejde med 3d Marine Brigade. Fra april til 31. oktober havde han igen kommandoen over Marine Kaserne i Quantico. Den 1. oktober 1931 blev han pensioneret efter egen ansøgning efter 33 års tjeneste i Marine Corps.\nGeneralmajor Butler døde på Naval Hospital, Philadelphia, den 21. juni 1940 efter en fire ugers sygdom.\nUSS Butler, en destroyer, senere konverteret til en højhastigheds minestryger, blev opkaldt efter General Butler i 1942. Dette fartøj deltog i de europæiske og stillehavsteatre under operationer under anden verdenskrig.\nSe videoen: Kimi Räikkönens legendary Ice Cream Scene Malaysia 2009!\nCopyright © biblaridion-online.net | Smedley Butler...