Sõjaeelse Eesti esseistika ja kirjanduskriitika » Blog Archive » Kahtlustatud mõistus\nallima vaimse pärandusena oleme oma isadelt vastu võtnud uueaegse, mõistuse poolt valitsetava maailmapildi. Vana-India upanišaadide tarkus, kreeka filosoofia, rooma õigus on olnud teetulpadeks valgustusajastu mõistusfilosoofia juurde, mis 18. sajandil keskaegset, ilmutususu poolt valitsetavat maailmapilti troonilt tõugates kogu inimlikku olemasolu arvas võivat seletada, uurida ja korraldada mõtlemises peituvate autonoomsete jõudude abil. Inimene oli animal rationale, res cogitans; tuli ainult hoolitseda, et oleks olemas kõik eeldused selle tema väärtuslikuma omaduse väljaarendamiseks. Raison universelle’i suunas orienteeritud kasvatus pidi ilma vahetegemiseta kõik „tsivilisatsiooni” osalised nende võimete tipule viima. Ka kõik poliitilised reformid ja murrangud taotlesid sihti mittemõistlikku ühiskonna sotsiaalses ja poliitilises korrastuses asendada mõistlikuga. Tehnika pidi andma ja andiski inimesele valitsuse elementaarjõudude üle, mille ees kahvatasid varasemate sugupõlvede julgemadki unistused. Neis suurejoonelistes raamides pidi lõppeks suveräänne mõistus inimesele nähtavaks tegema ka tema elu sügavama mõtte.\nOmeti selle võrgendavalt ühemõttelise inimpildi selge vesi on viimastel aastakümnetel põhjalikult segi mütatud terve laviini kahtluste poolt. Poliitilised teooriad on filosoofiliste ja positiivsete teadustega võitu jooksnud tema „pealiskaudsuse” „paljastamisel” ja ikka uute „sügavusdimensioonide” avastamisel, kuni lõppeks kogu mõistusele kui suveräänsele tunnetusvõimalusele umbusaldust on avaldatud, nii et tänapäev ikka laialdasemalt ja laialdasemalt kiputakse temas nägema veel ainult millegi „sügavama” mitteautonoomset funktsiooni. Et selle „sügavama” olemuse suhtes aga üksmeele varjugi pole saavutatud, siis on tulemuseks ulatuslik kultuurikriis, kõige napisõnalisemalt iseloomustatav kui piinlik teadvus ühise vaimse aluse puudumisest.\nSelle enneolematu, meie ajal üha teravamaks muutuva nähtuse esimesi tundemärke tuleb registreerida juba eelmisel sajandil. Ehk küll üldjoontes 19. sajandit tuleb pidada mõistusel baseeruvaks, ei saa ometi silmapaari vahele jätta algavat mõranemist selles veendumuses. Kui näiteks Renan konstateerib (1888), et mitmesugused kõrvalmõjud tungide ning isiklike ja rahvuslike huvide sfäärist objektiivset tunnetamist võivad segada ja takistada, ta ei kahtle ometi veel sugugi selles, et tõeline tunnetus põhimõtteliselt võimalik on. Mõistuse töö võib küll olla raskendatud, mitte aga täiesti pidurdatud oma autonoomses omaseaduslikkuses; mõistus on ja jääb objektiivse tunnetuse vahendiks. Hoopis teised toonid kõlavad aga juba D i l l h e y seisukohtades (1892), kelle arvates „Descartes’i suveräänne intellekt” veel ainult kui „mööduv singulaarne loodusprodukt maakera (ja võib-olla ka mõne teise taevakeha) pinnal” kõne alla võib tulla. Selle mõistuse võime realiteeti mõtlemise varal vallutada saab seeläbi „hüpoteesiks või postulaadiks”; mõistus võib veel kehtida ainult efemeerse looduskujundina elusäilituse teenistuses.\nArusaadav, et sääraselt a’ la Schopenhauer (kellele samuti mõistus oli vaid instrumendiks elutahte teenistuses) „degradeeritud” intellekt enam ei saanud säilitada seda kõrget positsiooni, mis talle valgustusajastu filosoofia poolt oli varutud. Ta tõugati troonilt, pidi peremehe, käskija rollist loobuma ning asuma teenija, käskudetäitja osasse. Kõrge troon ise aga jäi tühjaks. Sellele on siginud küll rohkesti pretendente (elu, võimutahe, majanduslikud elusuhted, riik, rass, jne.), kuid ükski neist pole seni suutnud oma mandaati selle kõrge koha jaoks üldvastuvõetavalt legitimeerida. Nii on õhtumaa kultuur sattunud situatsiooni, kus ta enam isegi ei tea, mis talle üldiselt iseloomustav võiks olla. Ta näeb end lõhestatud olevat arvutuisse absolutistlike pretensioonidega sektidesse, mis on vallutatud otse paabellikust „keeltesegadusest”: üks ei mõista ühte, teine teist, ja ühise keele leidmiseks näivad puuduvat minimaalsemadki väljavaated.\nSelle olukorra kohta on antud hiilgavaid analüüse, häid diagnoose, kuid ainult suuremal või vähemal määral mitteküündivaid sünteese, mittepiisavaid teraapiaid. Mille põhjal siis on öeldud: õhtumaa sarnaneb haige arstiga, kes iga faasi üle sellest, mis teda haiguse kujul vallutanud, kenakesti informeeritud on, kuid ometi õiget ravi ei tea, sest et ta vanu rohtusid (ilmutususk, mõistus) enam ei usalda, midagi uut ja paremat aga veel pole leiutanud. See võrdluspilt näib hästi märki tabavat. Et aga õige diagnoos juba iseenesest saavutus on, ka siis, kui ravi veel ei teata, ja et just temas näikse tallel olevat võti saladuslaeka avamiseks, milles peituvad otsitavad rohud, siis on igal juhul otstarbekohane olukorra diagnoosimisel ja vaimse situatsiooni analüüsimisel üksikasjalisemalt peatuda.\nVõtame siin esimeseks diagnoosiprooviks ühe vene pagulasfilosoofi, Ν. A. Berdjajevi vaatlustulemused. Tema näeb meie aja keskset probleemi tema konfliktis kristluse ja idealistlik-ratsionalistliku humanismiga (viimane tema meelest ainult esimese sekulariseeritud vorm). Oma raamatus Das Schicksal des Menschen in unserer Zeit (Luzern 1935) ta annab ajasituatsioonist üldjoontes järgmise iseloomustuse.\nMis meie ajal sünnib, pole mitte ainult kriis ajaloos, vaid kohtumõist ajaloo kui niisuguse üle üldse, igaviku sissemurd aega. Ajaloo tragöödia, nagu ta toimub riikide kujunemises ja purunemises, rahvaste võitlustes, revolutsioonides ja vasturevolutsioonides, on muidugi alati olemas olnud. Üksikuid inimesi ning terveid seisusi ja klasse on ikka rõhutud ja hävitatud ajaloo üldiste liikumiste poolt. Aga alles nüüd, esimese maailmasõja tagajärjel, saab ajaloo võim ja ühtlasi sellega tema piirid oma koguulatuses tuntavaks.\nAlles sõda on paljastanud meie humaniteedi – kultuuri ja hariduse kaudu saavutatud humaniseerimise – pealiskaudsuse. Mis alles sõja tagajärjed selgeks tegid, on ta ka ise olnud: mingi liik kollektivismi, mis tehnilise organisatsiooni raudse maski all kandis endas kaost, mida ta püüdis taltsutada plaanitsuse vormis. Sõda on hävitanud usu nii jumalasse kui inimestesse ja inimeste võrdsusse ning on seeläbi viinud rahvaste ja rasside enesejumaldamisele.\nJumalinimese Kristuse ja idealistliku humaniteedi asemele, mis olid eelmiste sajandite religiooniks, astuvad nüüd maised absoluutsused (kommunistlik ühiskond, totaalne riik, rahvuslik omapära ja rass), mis leiavad väljendust demagoogilise massidevalitsemise eesmärgil suure kiiruga kokkuklopsitud uue, ortodoksaalsete pretensioonidega massireligiooni müütides ja sümbolites. Et inimene võimetuks on muutunud mingeid väärtusi ise üles seadma, ta poeb meelsasti pelgu kommunistlike või rahvussotsialistlike kollektiivide või autoritaarse riigi varju, nii pikalt kui ta ei piirdu ainult elu sportliku tehniseerimisega. Ja mida enam ta uute võimude ebainimlikke käskusid kuulab, seda vähem tunneb ta üldse puudust vaimse isiku kaotatud vabaduse järele. Ta ei tunne endale sugugi liiga tehtavat, vastuoksa, ta lausa tungleb sellele: elada sünnipäraselt organiseeritud autoritaarseis režiimides.\nSelles dehumaniseeritud uues maailmaajaloo järgus saab maailmavaateline sundus, ideokraatia, aseaineks keskaja orgaaniliselt liigendatud ilmutususulisele ja uusaja humanistlikule vaimsele ühtlusele. Nende universaliteedi asemele astub organiseeritud inimmasside uniformiteet. Valgustusajastu formaalne liberalism oli ukse valla jätnud skeptitsismile ja nihilismile, ning see omakorda nõuab nüüd diktatuuri, mitte ainult majanduslik-poliitilisele elule ulatuvat, vaid ka vaimsele. Riigi autoriteet on see, mis nüüd inimestele ka vaimse ühtluse peab andma.\nAristokraatse kultuuri eliidid ohverdatakse „sotsiaalsele tellimusele” ja antakse vabaks pogrommidele. Nende materiaalne ja moraalne olukord muutub päev-päevalt talumatumaks, nad hõõrutakse puruks, pillutakse laiali ja puhutakse ära. Moodsas ideokraatias nad kaotavad igasuguse mõtte, igasuguse pinna jalge alt. Rahvuslus pole enam valitseva kodanliku kihi ideoloogia, vaid väikekodanlike ja proletaarsete masside oma. Ta võtab üha demagoogilis-plebeilisema kuju ja viib paratamatult polüteismi, mis paratamatult konflikti peab sattuma kristliku õpetusega juuda ja kreeka mehe ühtsusest ja võrdsusest jumala ees.\nVäljapääsu sellest olukorrast näeb Berdjajev olemasoleva kultuuri ja tsivilisatsiooni rehumaniseerimises religiooni abil, mingis kristluse renessansis. Hakkamata lähemalt vaatlema Berdjajevi positiivseid ideid „uuskristluse” ülesehitamiseks, üle libisedes ka tema kriitilise diagnoosi kohesest kommenteerimisest, siirdugem jalamaid edasi järgmise diagnoosiproovi esitamisele.\nEt just Saksamaa on riik, kus kultuurikriis kõige raskemini on esile murdunud, kus loobumine vaimu suveräänsuse tunnustamisest (rahvusliku omapära, vere ja rassi kasuks) nähtavasti on toime tulnud kõige suuremate valudega, siis on küll vist asjakohane teise diagnoosi proovina refereerida ühe saksa mõtleja seisukohti. Saksa pagulasfilosoof H. Plessner näeb, samuti nagu Berdjajevgi, õhtumaa vaimses saatuses reformatsiooniajast peale enam-vähem pidevat sekulariseerimisprotsessi. Oma raamatus Das Schicksal des deutschen Geistes im Ausgang seiner bürgerlichen Epoche (Zürich 1935) ta annab ajasituatsioonist üldjoontes järgmise kujutuse.\nKeskaegne religioosne maailmapilt, mis oma tähtsamais osades jäi ka reformaatorite omaks, oli vähehaaval murenema hakanud. 17. ja 18. sajandil ta purunes lõplikult. Iga vaate ja väite õigustus mõistuse foorumi ees, igasuguste tõekspidamiste rigoroosne kontroll kogemuse kaudu – nii usulisel kui teaduslikul alal – oli selle ajastu tähtsamaks iseloomujooneks. Positiivne ilmutususk taganes teadusliku ja filosoofilise kriitika tagajärjel, andes maad Hume’i „dignity of human nature’d” silmas pidades ratsionalistlikul alusel loodud humanistlikule ideestikule. Järgneval prosperiteedi ajal see ideestik omakorda hakkas kidunema ja lamestus lõppeks mugavaks ja kasulikuks eluvormistikuks, mis tõelist tuleproovi, milleks kujunes maailmasõda, mitte välja ei kannatanud.\nJuba 19. sajandil olid mitmesugused teadused katsunud inimesi ja ühiskondi vabastada igasuguseist, ka ilmlikest, vaimseist autoriteetidest. See paljastamisprotsess ei tundnud enam mingeid piire pärast seda, kui euroopa intelligents korra juba oli kaotanud usu absoluutsesse, väljaspoolmaailmsesse ankrusolekusse ja nüüd katsus elu mõista ainult „siitpoolt” ja teda „siinpoolsete” jõududega korraldada. 19. sajandil on tendents paljastamiseks, kuna ta on kaotanud igasuguse religioosse peetuse. Nüüd otsib ta peetust tõdedes, mis asuvad mitte „sealpool” asju, nende taga, vaid „siinpool”, nende ees, inimeses endas. Kogu ilmutuskriitika töötab sel viisil, et asetab ajaloolised olukorrad ja inimlikud autorid jumaliku autori asemele ja otsib ürgse petlikkuse allikaid inimese juures. Iga uus paljastamiskatse uuristab ikka sügavamale ja sügavamale selles suunas, kahtlustab iga nägu kui maski ja otsib kõigi maskide tagant õiget nägu. „Peidetud siinpoolse” otsingul töötavad „lahtimõtestavad”, „lammutavad” teadused end kiht-kihilt ikka sügavamale inimese olemuse poole, kuna nad siin loodavad leida viimse ja tõelise peetuse, mis maailmal kristliku religiooni ja ka selle ilmliku sekulariseeringu, humanismi, „lahtivõlumisega” kaduma on läinud. 19. sajandi inimene tahab lõpuni käia tee, mis valgustusajastu omast näis tulenevat, ta tahab end lõppeks ometi täiesti „pihku saada”. Kummatagi kõigi nende lahtinõidumiste taga elab usk lunastusse, küll lunastusse omaenda jõul ja seega ebakristlikku lunastusse, kuna ta inimese mõtte täiesti siia maailma asetab, tema loomulik-mõistuslike eelduste arengusse, kuid veel selles opositsiooniski on ta kristlik küllalt, et soovida mingit paremat maailma praeguse asemele.\nTäites paljastamisfunktsiooni üks teadus asendas teist. Filosoofia tõrjub kõrvale teoloogia, kritiseerides ilmutust. Üldisemad tulemused, milleni jõudis filosoofia tunnetuse ja eetika aladel, eeldades identset inimlikku mõistust, tõrjuti omakord kõrvale ajaloo poolt, mis tõi päevavalgele lõputu külluse kõige mitmekesisemaid, kõige vasturääkivamaid norme ja tarimusi ning sel teel paratamatult asetas kahtluse alla inimese identsuse. Polnud enam võimalik konstrueerida universaalajalugu ühtlase mõttega, nagu olid seda teinud Augustinus, Bossuet ja Hegel. Mõistuse ja vaimu samm-sammuline enesest teadlikuks muutumine ajaloos ei saanud enam kõne allagi tulla, pealegi kui üks uus noor teadus, sotsioloogia, seda katsus mõista sõltuvuses konkreetseist sotsiaalseist tingimustest. Aga ka ühiskond ei jäänud kõige viimaseks, ka tema pidi laskma end „redutseerida”. Selle ülesande võttis enda peale bioloogia. Vaimsed sisud said ainult instrumentideks eluvõitluses kõige radikaalsemas mõttes.\nKõigi nende muutuste tagajärjel õhtumaa, eriti saksa vaimuelu on jõudnud anarhia ja nihilismi piirile. Teaduse ja riigi „lahtijumalastamisele” pidi järgnema segadus, kui inimestel enam ei lunastusajaloolisse ega maailmaajaloolisse arengusse usku ei olnud. Teadus ilma tõejõu ja -tahteta, riik ilma jumalata (ehk viimses ilmlikus moonduses: ilma õigluse ideeta) ei või enam vabatahtlikule sõnakuulmisele pretendeerida. Nad peavad jänni jääma, küll mitte instrumentaalselt, kuid seda enam inimeste südames, kes peavad lootma, et elada võida. Seepärast siis kisub riik lõppeks, enne kui öö sisse murrab, kuulekuse ja andumuse rakenduseta jäänud instinktid vägivaldselt enese külge ja moodustab kunstliku kaitsevalli lammutavate jõudude vastu; kunstliku selles mõttes, et ta selleks mingit transtsendentset või ratsionaal-moraalset autoriteeti kaalule ei heida, vaid selges teadvuses kõigi mitteküsitavate autoriteetide loojangust tõstab autoriteediks ühe piiratud situatsiooni tõsiasjade alasti surve. Mitte üldine seadus, mitte igavesed väärtused ei juhi teotsemist; seda ei kanna mingi üldine inimloomus. Normituks muutunud otsustusel pole enam midagi enda kohal, vaid veel ainult enda ees: konkreetne olukord. Ja tal pole enda taga mingeid tagasipöörmisvõimalusi ega õigustusi abstraktseist ideaalidest, vaid ainult veel üks massiivne realiteet: rahvas ja tema enda-säilitustung.\nFilosoofia tee selles olukorras, arvestades ainsaid veel avatuks jäänud võimalusi, viib – Plessneri arvates – inimliku eksistentsi sisemise alguse juurde, tema situatsiooniseotusse, sundivasse paratamatusse ometigi mingisuguseid väärtusi usaldada, kui olukorrast jagu tahetakse saada; ta annab küll inimese faktiliselt ajalooliste jõudude võimusesse, kuid jätab talle siiski teatava peetuse teadvuse kujul omaenda sisemisest vabadusest; aja taustal, milles kõik küsitavaks ja kindlusetuks on muutunud, see viimne peetus moodustab isikliku vaimu reservatio mentalis’e.\nÜhine saatus: mõttepagulased; üks ja seesama neutraalne väikeriik ilmumispaigaks; ühine ilmumisaasta; üks ja seesama sõna „saatus” ka pealkirjades – eks ole need välised kokkusattuvused otsekui sümboolseks endeks suurele sisemisele sarnadusele, mida esitatud ajadiagnoosidele võrdlevat pilku tagasi heites tuleb üllatusega alla kriipsutada. Nii ürgkanged ja sallimatud kui näivad olevat üksteise suhtes režiimid, millede eest kummalgi mõtlejal on tulnud põgeneda, niisama ürglähedased ja kokkusobivad on, väikestest erinevustest hoolimata, seisukohad, mida põgenikud esindavad. Jääb ebamäärane mulje, nagu poleks nende „võrranditega” lugu päris õige, nagu logiseks nad kusagilt, nagu sunniks sarnadus ühel poolel eeldama mingit kas või peidetud sarnadust ka teisal.\nSarnadus kommunismi ja rahvussotsialismi vahel on muidugi päris ilmne ja üsna käekatsutav riiklike võimuvahendite käsitsemise meetodite alal. Kuid mitte see väline niiöelda riigitehniline sarnadus pole see, mis meid käesolevas seoses huvitab. Mida me otsime, on mingi sügavam „teoreetiline” sarnadus vaimses struktuuris, millel need „tehnilised” meetodid võiksid põhjeneda.\nMõlemal juhul on meil tegemist maadega, kes oma riigiteoorias on loobunud inimvaimu suveräänsuse tunnustamisest. Sügavam sarnadus saab aga eriti selgeks seoses ideoloogia mõiste uuemaaegse arenguga.\nSee mõiste, loodud de Tracy, üle võetud Marx’i ja Nietzsche, edasi arendatud Pareto, Scheler’i, Mannheim’i, Lukacs’i jt. poolt, on tänapäev väga levinud. Ja peaaegu alati kuuldub temas mingi halvustav kõla, mingi juba ette tühjakspidav, mahategev kavatsus.\nRäägitakse poliitiliste erakondade ja voolude ideoloogiatest, nimetatakse aga ideoloogiaks ka iga maailmavaadet, filosoofiat, religiooni. Seejuures teatava vaimse sisu ideoloogiaks ristimine sisaldab endas juba ilmset vastuvaidlusi tema tõeväärtuse vastu. Kui näit. väidetakse, et poliitilise vastase riigitarimus olevat ainult ideoloogia, siis tahetakse sellega öelda: tõelise maailma- ja riigitunnetusega sel pole midagi tegemist, see täidab oma otstarvet ainult kui abinõu vastase tõeliste huvide loomisel või õigustamisel. Vaimsete sisude tembeldamisega ideoloogiaks katsutakse neilt röövida pretensioon üldkohusta-vusele; nad tehakse sõltuvaks oma asukohast, s. o. sellest sotsiaalsest-poliitilisest asendist, kus nad loodud. Minnakse veelgi kaugemale ja väidetakse: vaimsete sisude tootmisel tõeline tunnetus polevatki mõtlemisele tähtis, palju suuremat rolli mängivat, muidugi alateadlikult, tendents oma õigeid teotsemismotiive varjata. Ja üldse polevat mõtlemine inimese juures mingi autonoomne, ainult tõetunnetamisele sihitud tegevus, vaid pigemini hoopis millegi muu manifestatsioon. Ka siis, kui ta arvab end objektiivselt käituvat, leidvat mõtlemises mõistelist väljapääsu hoopis teised jõud.\nKindlaks määrata, missugused need jõud just on, jääb siis harilikult mõne üksiku või grupi suvaks. Mõtlemist ja tema tulemusi aga, olgu filosoofilisi, religioosseid või riigiõpetuslikke, saab nüüd alati\noma soovi ja kalduvust mööda relativiseerida, funktsionaliseerida ja redutseerida mõnele teisele aluskihile. On selleks aluskihiks siis „ühiskondlike olusuhete ansambel” või „rahvahing” või „tungide maailm” või „veri ja rass” – vaimu maailm muutub igal juhul nende aluskihtide paljaks funktsiooniks või manifestatsiooniks.\nAlguses seati ideoloogiakahtluse alla ainult religioone ja riigi- ning majandusõpetusi, siis aga laiendati see kahtlus kogu vaimuelu kohta. On arusaadav, et see võis toimuda alles pärast seda, kui mõistuse positsioon filosoofilises mõttes juba oli vankuma löödud. Nii toimus üldise ideologiseerimise protsess otseses seoses mõtlemisautonoomia hävitamisega. Selle tagajärjel kaotasid otsemaid igasuguse lugupidamise ka argumentatsioon ja diskussioon. Sest diskussioon eeldab võimalust ja valmisolekut üksteisemõistmiseks, see omakorda usku, et inimlik vaim suudab tarida ja hinnata argumente nende objektiivses tähenduses. Mis aga juba võrduks inimese võimeliseks tunnistamisega objektiivse tunnetuse jaoks.\nLükatakse see eeldus tagasi, nähakse mõtlemises ainult mingi irratsionaalse „aluskihi” manifestatsiooni, siis kujuneb üksteisemõistmine erinevaist „aluskihtidest” tuletatud õpetuste vahel muidugi radikaalselt võimatuks. Mis aga jääb, kui loobutakse minimaalsestki ratsionaalse üksteisemõistmise baasist? Jääb ainult võim, vägivald. Et ilma ratsionaalse diskussioonita pole mõeldav mingi enamvähem siduva tõe tekkimine ja olemasolu, jääb kõik selle otsustada, kelle käes on võim, kes valitseb vägivalda. Rusikaga kuulutatakse siis autoritatiivsel teel, mis antud silmapilgul in concreto tõena peab kehtima.\nJust väljavenitatud ideoloogiamõiste rakendamine viimaste konseksventsideni ja sellest tulenev ideokraatia – hoolimata põhjapanevast lahkuminekust lähtekohaks võetud „aluskihi” valikus – moodustab selle sügava sisemise sarnaduse kommunismi ja rahvussotsialismi struktuuris, mille foonil kõik välised sarnadused riigitehnilistes meetodites ainult paratamatult loomulikkude järeldustena tunduvad.\nSellega on ühtlasi ka tasakaal peatüki algul esitatud „võrrandites” jalule seatud. Mõlemad tsiteeritud ajadiagnostikud on põgenikud ideokraatiliste režiimide eest, ideokraatiapagulased. See on nende ühine saatus. Kumbki neist aga pole oma kodumaise režiimiga vastuolus mitte lähtekohaks võetud „aluskihi” valiku pärast (pigem võib neil tajuda õrnu sümpaatiavälgatusi just kummalgi puhul sooritatud konkreetse valiku kasuks), vaid sellepärast, et inimliku vaimu autonoomsus üldse „aluskihtidele” on ohvriks toodud. See on, millega kumbki pole leppida suutnud, nende ühine opositsiooniline veendumus.\nI osa Loomingust nr. 9/1938\nummatagi poleks midagi ekslikumat kui tekkida võiv kujutlus, nagu tuleks ülemalesitatud ajakriitilisi mõttekäike omaseks pidada ainult või eeskätt kodumaaga seose kaotanud pagulasmõtlejaile. Just vastuoksa – mõned puhtisiklikud ja tähtsuseta erinevused maha arvatud, võiks neile üllatavalt sarnaseid olukorraanalüüse tuua vähemalt kümnete kaupa ka nende läänepoolsete maade teadlaste suust ja sulest, kus sallimatud ideokraatilised voolud üldse pole maksvusele pääsenud. Et käesolev arutlus sel moel aga võimatult pikale veniks, piirdugem siinkohal ainult näitelise osutamisega G. de R e y n ο l d’i ja J. Η u i z i n g a analüüsidele, nagu nad on ette kantud 1937. a. Pariisis peetud vaimse koostöö konverentsil ja edasi antud selle ajakirja veergudel Ρ. Τ a r ν e l’i poolt.\nNagu Berdjajev ja Plessner, nii näevad ka Reynold ja Huizinga nüüdisaja kaootilise olukorra peapõhjust selles, et inimkonna rahvusvahelise ühtluse ideaali üksteise järel kandnud usulise ja intellektualistliku kultuuri peetused on võimetuks osutunud poolharitud massides maksvusele pääsenud ja upitatud afektiivsete ja irratsionaalsete jõudude ees. Ja hoolimata teatavaist optimistlikest tulevikuperspektiividest pole nende diagnoos sugugi mitte vähem sünge tsiteeritud pagulasmõtlejate omast. Mis kõik ainult kinnitab olukorra tõsidust ja sunnib seda pingsemalt järele katsuma, kuidas ometi selleni on võidud jõuda.\nKes kõigest hoolimata kinni peab usust inimliku mõistuse suveräänsusse, seda ei saa iialgi rahuldada seletus, mis saabunud olukorda kirjeldab kui ainult poliitilis-majanduslike murrangute tulemust. Ta peab tahes-tahtmata oletama ka teatavate puhtvaimsete eelduste olemasolu, mis seda arengut, ütleme kas või teiste tegurite kõrvalgi, ometi ka omalt poolt on soodustanud. Küsimus sellest, kuidas täna-päevse olukorrani on jõutud, omandab tema juures hoopis spetsiifilise puändi: Kuidas on see ometi võimalikuks saanud, et inimlik mõistus, nii kõrgele arenguastmele jõudnud, nüüd äkki iseenese\nvastu on pööranud, iseennast sööma hakanud; kuidas võis tekkida olukord, et mõistus iseenda omaseaduslikkust eitades hakkas kõike nii- või teissuguste mittevaimsete, mittemõistuslike tegurite peale tagasi viima ja kogu vaimu- ja kultuurielu nende mittemõistuslike tegurite seisukohast „tasa lülitama”?\nÜhe võimaliku teega selleni jõudmisel – üldisse ideologiseerimisse suubuva radikaalselt umbusaldusliku, kahtlustava, paljastava vaimuhoiakuga – oleme juba tutvunud. Iseenesest iga mõistusliku tegevuse paratamatu eeldus ja tõeotsimise loomulik lähtepunkt, on üldine kahtlemine oma moodsas arengus ometi võtnud nii haiglaselt hüpertroofilise kuju, et tema ees enam midagi püsima ei saanud jääda, et kõik vaimsed pidepunktid pidid varisema. Tänapäevse olukorrani jõudmise seletamine sellise, võiks öelda, totaalse eitamise, vaimse nihilismi kaudu sisaldab vastuvaidlemata äärmiselt palju tõtt. Kuid vaevalt siiski kogu terve tõde temas kätkeb. On võimalik ja koguni tarvilik näha, et tänapäevse olukorrani on viinud veel teisigi teid. Ühele neist on vihjatud puänt-küsimuse viimase sõnaga – tasalülitus. See moodne mõiste (Saksa „Gleichschaltung”, millele Venes umbkaudu vastab „general’naja linija”) mängib tänapäeva poliitilises teoorias ja praktikas mitte väiksemat rolli kui ideologiseerimine ja näib viimase truu kaaslane olevat. Ometi on tema vaimsed juured hoopis teisal. Kui üldise ideologiseerimise aluse moodustab eitav, kahtlustav hoiak, usupuudus, siis on tasalülitus vastuoksa jaatava, meeleldi vastuvõtva hoiaku, usukülluse resp. kergeusklikkuse produkt. Tema areng on ühenduses vaimsete suursünteeside otsinguga viimastel sajanditel ja kõige markantsemalt jälgitav saksa vaimuelus. Ühe Erich Β r ο c k’i huvitava artikli järgi („Liberalismus und Gleichschaltung in der deutschen Geistesgeschichte” NZZ, Zürich 1935), kujunes olukord selles suunas järgmiselt.\nVõimsamaks suursünteesiks omal ajal oli Η e g e l i süsteem. Nähes kogu maailmas ja ajaloos ainult mõistuse valitsust ja ilmnemist, tema vaimuajalugu oli kirjutatud võib-olla suuremas stiilis, mida aegade jooksul nähtud. Kuid ühtlasi tema süsteem, milles kõik reaalne ilma pikemata identifitseeriti ratsionaalsega, kõik ajalooline ideaalsega, kujutab endast ka suuremat tasalülitust, mis kunagi mõtleja poplt esitatud. See tasalülitus oli seda salakavalam, et Hegel mitte primitiivselt üht vaimuala teisega tasa ei lülitanud, nagu seda vareminigi oli tehtud, vaid kõik elualad kokku vaimu resp. mõistusega üldse.\nMuidugi ei saanud see süsteem kauaks püsima jääda; vastuolud reaalse ja ratsionaalse vahel olid siiski liiga silmatorkavad. Hegeli süsteem pidi varisema ja tema varisemine oli suur. Nii suur, et sellele ei suutnud nimetamisväärt ajapikendust anda ei Schopenhaueri antitees, mis mõistuse asemele seadis pimeda elutahte, ega ka Marxi oma, kes oli tagasi pööranud ühe ala vägistamisele teisega, mille nimeks temal oli majandus. Et aga majandus tegelikult oli miljonite saatus, siis näitas Marxi tasalülitus praktikas ulatuslikult oma võimu. Teoreetiliselt oli aga temagi küündimatus liiga ilmne, et veel süsteemi mõtet päästa.\nJärgnes reaktsioonina üldine antipaatia igasuguste suuremate sünteeside vastu, skepsise, detailtöö, „puhta spetsiaalteaduse” ajajärk. Materjalikogumine väikestest ja kõige väiksematest üksikasjadest näis minevat ääretuseni; igasugust suuremaulatuslikku süstemaatikat peeti ebateaduslikuks, haaravamaid ideid seletati asjaliku mittekompetentsusega, kas või naaberaladeltki mõningate teadmiste omamist nimetati diletantsuseks. Kõik põikühendused vaimualade vahel lõigati läbi, kuna need mingil määral üksteise juurde ei juhatavat.\nMurrangu sellesse olukorda tõi Max W e b e r i ususotsioloogiliste traktaatide ilmumine. Kuigi ise täiel määral spetsiaalteaduste mees ja vaimualade polüarhia pooldaja, leidis Weber ometi esimeses oma traktaatidest moodsa suurkapitalismi sünni sõltuva olevat protestantlik-kalvinistliku eetika maksvuselepääsemisest. Sellest järgnes, et kaks ilmsesti üksteisest väga kaugel olevat inimliku vaimutegevuse ala ometi sarnast vormi võisid näidata, üht ja sedasama seadust, ja seeläbi üksteist kõige tähendusraskemal viisil indutseerida. Siit polnud enam miski lähemal kui oletus, et mõlemal pool üks ja seesama „põhitung” mõjumas pidi olema. Max Weber ise selle „põhitungiga” küll palju tegemist teha ei tahtnud, tema pidas oma aja kohta küündivaks ainult spetsiaaltööd, ent sellegipärast õõnestas ta ise selle oma kitsalt piiriteldud jalgealuse ära, lastes kangastuda pilti võimalikest teistsugustest aegadest, mis oleks läbi kujundatud suurte, vastuvaidlematute otsustuste poolt kogu vaimu seisukohalt. Niisugused ajad meil praegu ei ole, ütles küll Weber, ja lisas, et võime paremal juhul ainult neid kannatlikult oodata. Aga milline juht või prohvet on kunagi suutnud oma jüngreid ootamisele vaimustada? Milline inimene lepiks sellega, et on sunnitud elama „teise järgu” ajal, kus kõik juba ettemääratult viimsete piirideni ei küündi? Inimesed tahtsid jälle julgeid, ulatuslikke otsustusi, eetost ja paatost, ja seda ka teaduselt ja teaduse vahenditega.\nSellest hoolimata näis võimatu vaimualade üksteisega vägistamise meetodile lihtsalt tagasi minna, kuna vahepeal oldi õpitud iga asja mõistma temast endast lähtudes. Polnud nii siis too ühine nende vahel mingi idee; ei võinud ka teatav eriala üldise ja ürgtüüpiliseni jõuda – mis jäi siis üle? Ilmsesti ainult midagi formaalset, mingi hoiak, mingi rütm.\nSiin on punkt, kus H. W ö l f f l i n arengut mõjustades otsustavalt esile astus. Wölfflin viis kunstiloomingu kirevuse tagasi suurtele dialektiliselt ja polaarselt vastakaile põhitüüpidele, põhjapanevail inimlikel hoiakuil baseeruvaile ürgseile stiililiikidele, ja ühtlustas need vihjamisi ja ettevaatlikult rahvavaimudega. Tema metod levis ruttu vaimuteadustes, näitena mainitagu vaid F. S t r i c h i ilusat tööd saksa klassikast ja romantikast, kuigi Strichil see, mis meistril rangelt kogemusmaterjalile oli alistatud, juba nagu liiga vastutulelikult skeemi ohvriks kippus.\nMitte pedantselt kinni pidades ajalise järjestuse täpsusest võib järgmise etapina sellel teel mainida Spengleri nime. Spengler süstematiseeris uue süsteemimõtte, mille aluseks sai nn. kultuurikülg kui loodusteaduslik olemusseadus. Mitmesugustes ajalistes ja kohalistes oludes väljendub tema järgi alati üks ühine arengukurv, mitte ainult ajaliselt ja ruumiliselt kaugete kultuuride vastavaid etappe üksteisega ühendada lubades, vaid ühtlasi ka võimaldades ühe ja sellesama kultuuri ja aja piirides analüüsida mitmesuguseid vaimualasid kui ühe ja sellesama sisemise situatsiooni väljendusi. Selles mõttes Spengler võtab ette ühise nimetaja alla viia muu seas näit. õigusnorme, muusikalisi stiile, majandusvorme, sõjatehnikaid, matemaatikaid jne. Endastmõistetavus, millega temal esineb kas või mõiste nagu matemaatikad (mitmuses!), näitab tema tasalülituse ulatust, ja see, mille nimel see tasalülitus sünnib, on bioloogiliselt tingitud relativiseering.\nLoomulikult võttis sääraste äärmiste seisukohtade läbilöömine esialgu aega. Et areng peagi üle puhtteoreetiliste probleemide välja tungis, oli seoses eeskätt sellega, et normi mõiste uuema ajaloofilosoofiaga mingisse vahekorda tuli viia. Kui kõik asjad on ainult üksiksündmuse taga peituva kultuuribioloogilise paratamatuse väljendused, kust võtta siis väärtusmõisteid, imperatiive, mida ju noor generatsioon eeskätt sellelt vaimuteaduste ümberasetuselt ootas? Juba Hegeli süsteemil oli sellega oma raskusi olnud ja Marx sai moraalse imperatiivi oma materialismi sisse lasta ainult järjekindlusetuse kaudu: areng ekspropriatööride eksproprieerimisele tuleb küll iseenesest ja paratamatult, aga meie võime siiski kaasa aidata, et ta tuleks rutemini. Marxi eeskujul toimib ka Spengler väites, et peab ümber tõukama, mis iseenesest ei taha variseda, kuigi selleks juba aeg oleks. Ümbertõugatav on tema meelest kõik partikulaarne ja orgaaniliselt vormeeritu, asjakohane seevastu mehhaanika, asjalikkus, jääkülm tahe.\nOn rohkesti põhjust arvata, et Spengleri konstruktsioon paika ei pea. Eeskätt väärib allakriipsutust, et tänapäeva mehhaniseeritus inimlikust seisukohast näib olevat ainult mingi askeesivorm tundelisuse pidurdamiseks, mis lõppude lõpuks müstikas juurdub ja puritanismile tagasi läheb – umbes selles mõttes nagu Max Weberil suurkapitalism kalvinistlikule protestantlusele. Sest mehhaniseeritusele vastava stiilivormi – uusasjalikkuse – sündi tuleb otsida just puritaanlikus R u s k i n’is ja tema juhitud võitluses 80. ja 90. aastate „renessansi”, kõigi aegade kõige mitteasjalikuma dekoratsioonistiili vastu. 90. aastate lõpul see liikumine kandus Inglismaalt Saksasse, kus ta mitmesuguseist käänakuist läbi silmuskelles lõppeks uusasjalikkusse suubus. Tähtsam neist käänakuist oli kodualalise idee suurkonjunktuur ja tagasipöörd oma rahvavaimu ehtsamate staadiumide poole, nagu see valitses sajandivahetusest kuni maailmasõja alguseni. See käänak tulenes nagu iseenesest inglise asjalikkuseidee ühendusest saksa kultuurikriitikaga Avenariuse, Lagarde ja Langb e h n i stiilis ning näib oma kulminatsioonipunkti olevat jõudnud rahvussotsialismis, mis ilmutab kummalist segu teravast asjalikkusest poliitilises tehnikas ja kodualaromantikast ideoloogias.\nOmeti puudus veel üks element selle tulemuse laitmatuks väljakoorimiseks moodsast ajaloofilosoofiast. Kuigi üha kindlamaks näis kujunevat, et see „ühine”, mis kõige mitmekesisemail vaimualadel end samades vormides avaldas, midagi nagu romantikute „rahvavaimu” taolist pidi olema, tundus see ometi liiga udune tehniliseks käsitsemiseks tänapäeval.\nSõda oli, mis siin andis teravama piirjoonestuse. Üks sõja sügavam kogemus oli see, et rahvad äkki tundsid end selleni olevat viidud: kõige elementaarsemate ja näiliselt ühemõttelisemate mõistete alla kokku võtta kõige võrreldamatumaid asju, ja seda sisuliselt kõige suuremas heatahtlikkuses. Kui tõde, vabadus, õigus, rahvas, rahvus – kui need nii soliidsed mõisted enam mingit arusaamist ei võimaldanud, siis võis, jah, siis pidi kogu vaimne kosmos ainult rahvuslikest alustest uuesti üles ehitatama. Säärane katse võis aga toime tulla ainult võõrrahvusliku eitamise kaudu. Oli ju ka varem, neil aegadel kogu teadvust haarava religioonimõiste põhjal, oma mõttehoiakule ja -viisile sel teel õhku muretsetud, et mõnede piibli kirjakohtade tõlgenduse pärast terved rahvad üksteist maha tapsid. Juba sellest üksi oleks piisanud tehtud tähelepanekute üldmaksvuses kõhklema panekuks. Ometi uskusid nüüd rahvad, vihates üksteist enam kui kunagi varem, nii iseennast kui teisi paremini tundma olevat õppinud kui varem kunagi.\nPrantsusmaal oli R i ν i é r e’i raamat L’Allemand sarja omasuguste eestvõitlejaks – seejuures omakorda juba vanul traditsioonidel põhjenev. Ta oli suunatud saksa vaimu tuuma – dialektilise mõtlemise – vastu ja nimetas seda lihtsaks võltsuseks, mõistuse ja moraali häbistuseks, tõe ja vale, hea ja halva kuritahteliseks segipaiskamiseks. Saksa poolel tõusis selle vastu üles rida vastuargumenteerijaid, eesotsas ei kellegi muu kui Th. Manniga raamatus Unpolitische Betrachtungen, ka tema laiast ajavoolust kantud. Sellele voolule oli just vastuoksa prantsuse vaimu kallak järskudeks alternatiivideks ja liiga rangeks piiritluseks vale, silmakiri, elu ja usu häbistus.\nVapustav elamus ajaloo ja ühise vaimse päritolu poolest tihedalt seotud suurtele kultuurrahvastele, kuristiku avanemine selles, mida kõige ühisemaks oli peetud! Kuidas võis küll ometi ajaloo vaim nii üles öelda ja ise end puruks kiskuda? Lihtsalt sellepärast, kõlas vastus, et ta ilmsesti vaid näilisus oli, mille olemus nüüd puhtbioloogilisena paljastus. Tema äpardunud sillutustöö üle pühade füüsiliste otsustavuste näis sarnanevat asjatu püüdlusega erinevaist loomaliikidest vastastikusel paaritusel järeletulijaid soetada, katsega, mis ei võinudki muid tulemusi anda peale viletsate värdjate. Kultuurialade suur „ühine” kultuuride eneste sees – nüüd näis see leitud olevat ja tema nimi oli rass. See uus „ühine” sai nüüd aluseks uuele suurejoonelisele tasalülitusele, mis tänapäevgi jätkub ja mida lisaks puhtvaimseile viisidele praegu teostatakse ka riiklike võimuvahendite poolt.\nMeie ei hakka siinkohal pikemalt peatama tänapäeva poliitilise rassiõpetuse, kriitikal; konstateerime ainult möödaminnes koos Brockiga, et rassi mõiste, mis esialgselt tõesti võimaliku uurimise reaalset objekti näis tähistavat, massidesse ja poliitilisse teooriasse ülekantuna tohutult lamestus ja moondus, nii et sellest pehmest ja praegu veel äärmisest segasest ainest, mille kannatlik, eelarvamusteta selgitus teadusele aastakümneiks ja -sadadeks tööd oleks pidanud andma, nüüd pakilt-palavalt poliitilisi võitlusrelvi sepitsetakse, kusjuures siis põhja rassitüübist saab paberlik voorusemonstrum, kehas\ntatud puhtus ja täiuslikkus, varustatud kõigi (ka üksteist vastamisi väljasulgevate!) eelistega ja samastatud silmapilgutamata sakslusega (ehk küll selles tegelikult põhjarassilist on ainult 7-8%!), kuna teistest rassihingedest veel ainult negatiivset osatakse välja kurnata. Kuid olgu selle kõigega kuidas on; mis meid käesolevas seoses huvitas, oli hoopis teine asjaolu – tasalülituse kui sellise sünd ja areng. Brocki vaimuajaloolisest visandist nägime nüüdsama, kuidas tasalülitav meetod, mille all praegu vaimuinimestel eeskätt ja kõige raskemini tuleb kannatada, just nende eneste poolt on välja töötatud, poliitiliste voolude poolt aga ainult üle võetud ning tegelikult ellu rakendatud. Veelkordne lisatõend tõsiasjale, et poliitilis-majanduslik-ühiskondlikud liikumised ja murrangud sugugi mitte alati primaarsed ei pruugi olla, vaid et nad nii mõnigi kord just vaimlis-intellektuaalseil eeldustel baseeruvad. Poliitilis-majanduslik-ühiskondliku väärtegevuse ja väärarengu põhjustajaks tuleks niisugusel korral, kas või osaliseltki, pidada sellele eelnenud väärmõtlemist, ja selle asemel, et kriitikarünnakut otseselt poliitilise voolu vastu suunata, oleks võib-olla asjakohaseni järele uurida, kas selle vead, vähemalt eos, juba eelnenud vaimseis vooludes ei sisaldu.\nMilline võiks siis olla viga vaimseis konstruktsioonides, mis on võimalikuks teinud kaasaegsete, kõigile vaimu suveräänsusse uskujaile täiesti mittevastuvõetavate poliitiliste tasalülitussüsteemide tekkimise? See viga näib peituvat ei kuski mujal kui moodsa vaimu väga silmatorkavas kallakus äärmusliku üldistuse poole, selle otse kirglikus tungis kõiki maailmaasju seletada üheainsa printsiibi või realiteedi seisukohast. Juhtmõtteks pole mitte enam „kuldne kesktee”, nagu mõned ajad tagasi, vaid äärmuslik „kui juba – siis lõpuni”. Ollakse sakslane, aga mitte inimene, või prantslane, aga mitte inimene; kapitalist, aga mitte inimene, või sotsialist, aga mitte inimene; aarialane, aga mitte inimene, või juut, aga mitte inimene jne., jne. Pikk ja lõputu on see rida, lõputu ja troostitu. Ning otsides mõistet, mille alla seda kõike iseloomustavalt kokku võtta, jääb valikusõelale ainult üks, ja see on äärmuslikkus, ekstreem. See on mõiste, mis näib valitsevat kogu moodsat vaimu- ja kultuurielu kõigis tema avaldustes, kas või näiteks kirjanduseski.\nEkstreem, kirjutab Antonio Marichalar, on ainuke mõiste, mille alla võib kokku võtte tänapäeva nii mitmekesiseisse erisuundadesse laiali paisatud romaane. Tarvitseb vaid meenutada teoseid, mida viimastel aastatel kõige enam on loetud, et näha, kuidas nad igaüks omal viisil esindavad mingit „nonplusultra’t”, millest võimatu kaugemale minna. Piisab põgusastki jalutuskäigust moodsa romaani labürintidesse, et veenduda selle väite paikapidavuses. Ei ole kunagi nähtud riskantsemat ja skandalöössemat romaani kui D. H. Lawrence’i Lady Chatterley, pole kunagi konstrueeritud suuremat kunstiteost puhtformaalsele alusele kui J. Joyce’i Ulysses, ei ole iialgi niivõrd silmas peetud kompositsioonitehnikat kui V. Woolfi Mrs. Dalloway’s. Üheski romaanis pole sotsiaalne tendents nii võimas kui F. Gladkovi töös Tsement, ükski pole olnud nii ananlx–;stiik oma põhimeeleolult kui A. Malraux La Condition humaine. Ükski pole saavutanud S. Lewise Babbitt’i tõepärasust, samavähe kui L.-F. Céline’i Voyage au bout de la nuit jõhkrust. Ükski raamat pole hingi nii uinutanud kui H. de Montherlanfi Songe, ükski pole neid nii üles raputanud kui Ε. M. Re-marque’i Im Westen nichts Neues. Iialgi pole teose ülesehitus kaval-datum kui A. Gide’il töös Faux-monnayeurs, iialgi pole see olnud improviseeritum kui J. Romains’i jõgiromaanis Hommes de bonne vollonte. Keegi ei suudaks kirjeldada nõutust võrdselt L. O’Flahertyle või illusoorsust võrdselt L. Pirandellole. Niisama ületamatu kui tundub Alain-Fournier Grand Meaulnes’i fantaasia, näib olevat J. Giraudoux Suzanne et le Pacifique’i kergus. Kummatagi seevastu pole süngemat raamatut kui J. Greeni Visionnaire, sünteetilisemat kui P. Valéry Soirée avec Monsieur Teste, tsükloopilisemat kui Th. Manni Zauberberg, distantseeritumat kui H. G. Wellsi Experiment in Autobiography.\nNii liiguvad kõik need teosed, olgu pikad või lühikesed, staatilised või dünaamilised, „äärmussituatsioonides”, kusjuures nende äärmuslikkus kahtlemata ei saa olla midagi juhuslikku, vaid on just teadlik; see on otse siht, mida on püütud saavutada. Ja see on maksev mitte ainult loendatud teoste ja autorite suhtes, vaid olevat iseloomulik kogu moodsale kirjandusele. Et tuua veelgi mõningaid lisanäiteid, tsiteerigem kas või Arland’i, kes F. Mauriac’i (kelle peateemaks on individuatsiooni lootusetu raskemeelsus, teadmine, et äärmuslikemgi kirg ei suuda hajutada üksindust) kohta ütleb: „Ta türanniseerib oma kujusid, koormates neile nii palju kannatusi, et nad tahes-tahtmata aetakse oma tundmis- ja mõtlemisvõime, oma kogu isiku äärmiste piirideni.” Ehk jälle Marion’i, kes T. Dreiseri An American Tragedy’st arvab: „See raamat kirjeldab piirjuhtumit, kuna soovitud roima ei sooritatud ja sooritatud roima ei soovitud.” Või vaadelgem meeleolusid, mis domineerivad paljuis, eeskätt aga Malraux romaanides: surmahirm, üksindus, meeleheit. Elu viimsed, äärmuslikud väljendused, mille taga pole enam midagi – peale tühjuse ja mitteolemise. Puht mõttelises sfääris elab sedasama läbi Valéry Edmond Teste, kes enese kohta ütleb: „Mille all olen kõige enam kannatanud? Võib-olla harjumuse all arendada oma mõtteid viimse lõpuni ja tungida omaenda piirideni.”\nPiirdudes siinkohal ainult kirjanduse kui näiteprooviga, võime ometi väita: nagu kirjanduses, nii domineerib ekstreem tänapäeval ka muil vaimu- ja kultuurielu aladel, eeskätt ka mõttelistes teooriates. Äärmuslikkus eitamises, destruktiivses kriitikas – tulemuseks üldine ideologiseerimine, äärmuslikkus ka jaatamises, konstruktiivsete otsuste tegemisel – tulemuseks üldine tasalülitus. Selle vaatenurga all meil pole enam põhjust, nagu veidi ülemal, imestust avaldada, et need nii erinevaist hoiakuist välja kasvanud moodsad „realiteedid” tegelikkuses truult üksteisega käsikäes käivad: ideologiseerimine ja tasalülitus on omavahel sisemiselt seotud ekstreemi mõiste kaudu. Laastava kriitika rünnakuile antakse kõik vabaks, aga absoluutselt kõik peale ühe teatava positsiooni, mida seevastu piiritult ületähtsustatakse ja ebaloomulikus ulatuses kindlustatakse, et teda suuta hoida. Nii tekkivadki moodsad pinevuskuristikud, mida hoopis võimatu on sillutada. Äärmuseni viidud, ülepingutatud eitamisele vastab äärmuseni viidud, kramplik ühe positsiooni jaatamine, kuna kõik keskmine on põlatud ja otsekui hukka mõistetud. Näib nagu oleks meie aeg täielikult unustanud sidesõnad „ja” resp. „ning”; tema jaoks eksisteerib kui ainult konjunktsioon veel ainult „emba-kumba”. Säärase ühekülgsuse juures on arusaadav, et kaasaegsete filosoofidegi mõttetöö ei anna pilvedeta taeva selget valgust, mida vana kooli mõtleja oleks püüelnud, katsudes tabada asju nende terviklikes kontuurides, vaid sarnaneb pigem helgiheitja ereda valgusjoaga, mis ainult üksikud seigad liialdatult ja tontlikult esile tõstab. Ta võib olla vägagi värviküllane ja dramaatiline, kuid temas puudub see, mis on olemuslik philosophia perennis’elc – mitmekülgsus ja sügav kontemplatiivne rahu.\nTavaline nn. kriisiajajärkude hädaoht – ülikriitiline, peaaegu nihilistlik suhtumine endistesse sünteesidesse ja täiesti mittekriitiline, peaaegu naiivne ohvrikslangemine uutele – näib käesoleval üleminekuajal eriti terav olevat. Situatsioon on iseäranis kardetav seetõttu, et kõik päevakorral olevad „uued sünteesid” kannavad ilma erandita ajale omase äärmuslikkuse pitsatit, on sellistena omavahel muidugi põhjalikult „riius” ja saavad oma ühekülgsuse tõttu vaevalt võimaldada mingit ulatuslikumat „ühise keele” leidmist.\nKõigis ideologiseeriv-tasalülitavais uutes sünteesides Schopenhauerist peale võib ainsa ühisjoonena ära märkida ainukese viimastel aegadel tõeliselt inimesi ühendanud vaimse realiteedi – autonoomse, intersubjektiivselt kontrollitava mõistuse – eitamist, ükskõik, kas ta siis on ohvriks toodud tungile (Schopenhauer), mateeriale (materialism), produktsioonitingimustele (marksism), elule (elufilosoofia), seksusele (Freud), ühiskonnale (sotsiologism), võimu ja vägivallale (Nietzsche, Sorel), totaalsele riigile (fašism), vere ja rassile (rahvussotsialism). See ühisjoon on aga nii puhtalt negatiivse iseloomuga, et tema pinnal mingi kestvama ja ulatuslikuma koostöö tekkimine vaevalt mõeldav on. Isegi seda ühist eitamist väljendav termin „irratsionalism”, mille alla kõik need teooriad võiks läbi häda kokku kupeldada, jääks kui ainult negatiivne ja puhtsummaarne mittemidagiütlevaks, seda enam, et ta peale mainitute veel peaks ulualust andma ka mõne hoopiski mitte moodsale suunale. Kuristik säärase summaarse „irratsionalismi” eri liikide vahel aga oleks tihtigi sügavam kui kraav irratsionalismi kitsamas mõttes ja ratsionalismi vahel, sest kristlike kirikute ja märtrite irratsionalism näiteks pole kaugeltki mitte seesama, mis vägivalla-, vere- ja rassiteoreetikute oma; ning usk rautatud saapakanna väärtusse – see on ju ometi otse vastand usule kannatuse ja ohvri väärtusse. On järelikult selge, et humanistliku ratsionalismi troonilttõukamisega kaotsi läinud inimkonna vaimne ühtlus uute „irratsionaalsete” sünteeside summeerimise kaudu mitte taassaavutatav ei ole. Mis jääb siis üle? Kas käegalöömine, inimkonna mõiste kustutamine leksikonidest, leppimine ainult rasside, rahvaste, riikide, ideologiseeriv-tasalülitavate äärmussüsteemide lahkukiskuva, üksteist mitte mõistva, üksteist mitte mõista tahtva „realiteediga” – mis oleks tõesti juba liiga troostitu perspektiiv – või ümberpöörd, marss tagasi vanade sünteeside juurde, nende renessanss revideeritud, vahepealsete kogemustega täiendatud ja võimalikult avardatud kujul? Kui inimkond tõesti ei taha vastu triivida ennenägemata katastroofidele ning kui mitte just iseenda, siis vähemalt oma kultuuri hukkumisele, tal jääb omaks võtta ainult alternatiivi teine pool.\nSee sisaldab aga kaks võimalust: ilmutususu ja mõistuse. Kumb neist vanadest sünteesidest võiks omada rohkem eeldusi saada inimkonna uuesti jalule seada tuleva vaimse ühtluse aluseks? Enne selle küsimuse vastamist on kahtlemata huvitav väikest „prooviinventuuri” teha ja vaadata, kuhu siis tänapäev, pärast kõigi inimesi vapustanud kahtluste laviini, neil aladel on välja jõutud, millised teoloogilised ja filosoofilised positsioonid veel kaasajal nõelteravalt kriitilisele hoiakule vastu näivad pidavat, seda milgi määral rahuldavat.\nEsimene tähelepanek, mis igaühele silma torkab, kes võtab pilku heita meie päevade teoloogilisse ja filosoofilisse kirjavarra, on suur nihkumine teadmise ja uskumise mõistete alal. Filosoofia – nii oli varasem veendumus – on üldkohustavale tõele suunatud teadus, tema instrumendiks on mõistus; usuga, eel kõige usuga transtsendentsesse jumalasse tal pole peagu midagi tegemist – see on teoloogia asi. Niisugused kindlad vahepiirid on tänapäev ära pühitud. On teolooge, kes filosoofilisel viisil katsuvad anda usu, eriti kristliku ilmutususu põhjendust, ja filosoofe, kes filosoofias, eriti tema konkreetseis sisudes, ei näe muud midagi kui teoloogia asetäitjat. Kui ühed nii siis katsuvad kogu uskumist teadmisele redutseerida, siis toimivad teised risti vastupidiselt, redutseerides kogu teadmise uskumisele. Äärmusseisukohad, mis mõlemad väga karakteerselt esindavad tänapäeva tasalülitavat suunda, ja nende vahel rida ühe või teise vaatenurga all enamasti väga teravajooneliselt välja töötatud positsioone, meie päevade ülikriitilise hoiaku väljendusi.\nTeoloogia alal on kriitilise arengu „viimaseks sõnaks” ja esinduslikumaks lõpptulemuseks Karl Β a r t h i nn. dialektiline teoloogia, mis tähendab sisuliselt klammerdumist mingi hoopis tundmatu, hoopis transtsendentse jumala külge, kellest järjekindlasti midagi muud ei teata ega võidagi teada kui seda, et iseendast lähtudes temast midagi ei teata.\nBarthile on inimene ja jumal lihtsalt ülesillutamatu vahega lahutatud. Ainuke inimesele ligipääsetav predikaat jumalast on, et ta mitte see ei ole, mis meie, inimesed, oleme või olla võime. Mis inimene, homo peccator, enda poolt tõena välja annab, sel pole jumalaga midagi, mitte kui midagi tegemist. Ükski predikaat ei taba, kõige radikaalsemas mõttes, jumalat mitte. Tõtt võib inimene kogeda ainult ilmutuses. – Ja Biarth identifitseeribki siis tõe kui niisuguse üldse kristliku ilmutuse kui niisugusega.\nNii suleb Barth otse hermeetiliselt igasugused ligipääsemisvõimalused jumalale teadmise või mõtlemise kaudu. Usule võib inimene jõuda ainult totaalse alistumise kaudu kristlikule ilmutusele. Kui nüüd küsida, kas võiks mõeldav olla inimkonna vaimse ühtluse taassaavutamine säärasel „absurd-kristlikul” platvormil, siis tuleb sellele küll eitavalt vastata. Moodne aktiivne inimene ei lepiks iialgi ainult kunagi minevikus kellelegi ilmutatud tõdede passiivse, kriitikata vastuvõtmisega, ükskõik kui suured olekski nende tõdede absoluutsuse pretensioonid; pigemini juba loob ta siis, kui tõesti enam teisiti ei saa, omale uued, kuigi võib-olla mitte vähem „absurdsed” tõed, lohutades end vähemalt sellega, et ta nende ülesseadmisel ise aktiivselt tegev on olnud.\nBarthi viimsete piirideni viidud teoloogia, mida kui teadust üsna iseloomustavalt võiks nimetada ka negatiivseks teoloogiaks, s. o. teaduseks, mis lõpliku ja lõpmatu paratamatu erinevuse tõttu mingit positiivset avaldust lõpmatu kohta ei võimalda, leiab filosoofias omale ühtaegu paralleeli ja vastandi Karl J a s p e r s i nn. eksistentsifilosoofias. Jaspers, keda N. Hartmanni kõrval tuleb pidada kõige esinduslikumaks kujuks saksa praegusaja filosoofide seas, kehastab paljude arvates oma töös seda, mis tänapäev kui filosoofia veel võimalik on, kusjuures siiski temal, nagu Barthilgi, sageli kergem näib olevat öelda, mis võimatu on, kui seda, mis võimalik.\nKüll mitte sel määral kui Barthi teoloogiat, võiks ometi ka Jaspersi filosoofiat kui teadust iseloomustada „negatiivse” filosoofia nimetusega. Tema „negatiivsus” ei ilmne mitte transtsendentsi inimesealgatusliku tunnetamise võimaluste täielises eitamises nagu Barthil, vaid selle tunnetamisväärtuslikumaks peetud omaduse, objektiivse üldkohustavuse, mahakriipsutamises. Jaspersi credo on vapustav, kuna ta näib tähendavat loobumist filosoofilisest süsteemist, tõe pagendamist inimese sisemusse ja põhimõttelist distantseerumist iga tõe pealesunnitavuse võimalusest, ent see credo on vähemasti aus selles mõttes, et arvestab täiel määral praegusaja inimese situatsiooni.\nKui nüüd jälle küsida, kas võiks mõeldav olla inimkonna vaimse ühtluse taassaavutamine säärasel üldkohustavat tõde eitaval platvormil, siis kipuks vastus esimesel pilgul nagu jällegi eitavaks kujunema. Ometi oleks otsus sel korral tehtud liiga tõtlikult, sest lähemal vaatlusel me võime Jaspersi filosoofiaski leida mõningaid „positiivseid”, minimaalset vaimset ühtlust konstrueerida võimaldavaid sugemeid.\nKui Jaspers ütleb, et „filosoofiad on katsed üht tõde vallutada ja selles katses neid saab palju”, kui ta väidab: „kuna inimesel võimatu on omada transtsendentsi kui tunnetatavat asja, identset igaühele nagu selle maailma asjad, siis võib ühe tõe viis tegelikult absoluutne olla ainult ajaloolises mõttes: maksev küll ühe antud eksistentsi kohta, kuid just sellepärast mitte üldmaksev,” – siis võib siit ometi ühe üldmaksva tõe välja destilleerida, mis tegelikult pole muud midagi kui vana tuttav humaanse tolerantsi tõde: omaenda piiride aus tunnustamine ja aukartus iga teise ehtsa vaimlis-hingelise viisi ja hoiaku vastu, ehk, Jaspersi enda sõnadega, teadmine enda kuuluvusest „vabaduses otsivate inimeste salapäraselt lahtisse ahelasse”. Ning kui Jaspers, hoolimata kõigist oma rünnakuist üldmaksviaile tõdedele, ometi räägib „teatavaist sügavvaateist, mis üldmaksvusele võiksid pretendeerida”; kui ta, ehk küll näeb filosoofias „ühe usu paratamatuse väljendust”, ometi kategooriliselt keeldub kaasa minemast mõne ilmutususuga, tahtes selle asemel tingimata käia „omaenda algupärast jumalaotsimise teed”, – siis võib siit järeldada ainult ühte: need üldmaksvusele pretendeerivad sügavvaated saavad põhjeneda ainult mõistusepärasel maailmatunnetamisel, see üks paratamatu usk, mille väljenduseks filosoofia on, võib olla ainult usk inimliku mõistuse tunnetamisvõimesse, ning too omaenda algupärane, mitteilmutuslik jumalaotsimise tee peab olema mõistusepärase tunnetamise tee. Kõik tõed, mis tegelikult pole muud midagi kui vanad tuttavad ratsionalistlikud positsioonid.\nMeie näeme: kuidas ka moodne filosoofia end pingutab inimliku mõtlemise tõepretensioonide viastu võideldes, ta tammub ometi otsekui nõiaringis ja jõuab lõppeks välja just sellele, mille eitamisest ta lähtus. Asjaolu, mis minu arvates on nii loomulik kui paratamatu, sest filosofeerimine ilma usuta sellesama filosofeerimise tunnetusväärtusse – see võiks olla ainult kas nali või nonsenss. Ometi selline vastuoksus kummitab meile pahatihti vastu kõige mitmesugusema „irratsionalistliku” põhisuunaga filosoofide teostest eesotsas Nietzschega, kelle kogu piinai ikas heitlus tunnustuse pärast oleks ju olnud vaid hirmus komöödia, kui ta ise oleks tõsiselt võtnud oma nõuet loobuda mõtlemise pretensioonist tõele ja näha filosofeerimises ainult paljast subjektiivset ajaviidet. Iga irratsionaalne filosoofia on lõppude lõpuks ainult vastuolu iseendaga, kuna ta, kord juba filosoofia olles, paratamatult peab eeldama seda, mille vastu ta võitleb.\nTänapäeva filosoofide katse tunnetuse ratsionaalseid eeldusi tähtsusetuks teha või koguni välja lülitada on ja jääb samasuguseks äärmuslikuks, ajavaimule iseloomulikuks liialduseks, nagu oli seda omal ajal Hegeli katse tähtsusetuks teha või koguni välja lülitada mitteratsionaalseid sugemeid ajaloolis-reaalsest tegelikkusest. See tõsiasi näib nii vastuvaidlematu olevat, et põhjust pole sellel enam pikemalt peatuda.\nKüll aga vajab veel lähemat vaatlemist tunnetuslike tõdede siduvuse, üldkohustavuse küsimus. Siin tuleb kõige pealt alla kriipsutada, et kui näit. eksistentsifilosoofia end tõdede üldmaksvuse eitamisele arvab välja jõudvat, siis on ta pilk seejuures suunatud mitte kõigile, vaid teatavaile erilistele, nimelt metafüüsilistele tõdedele. Ta ju ometi ei kavatse üldkohustavust eitama hakata tõdede juures nagu 2X2=4! Metafüüsiliste tõdede suhtes aga tal on täiesti õigus: siin on tõesti tunnetusvaldkond, kus inimlik vaim veel üldkohustavuseni pole jõudnud. Mis aga mitte ei tähenda, et ta selleni ei võiks jõuda kunagi edaspidi. Sellepärast tundub ka eksistentsifilosoofide sel puhul võetud traagiline hoiak mitte küllaldaselt põhjendatud olevat. Eksistentsifilosoof jõuab trantstsendentsi piirile, tahab seda kätte saada, aga peab pettumusega konstateerima, et ta seda ei suuda. Ning teeb üpris traagilise näo. Ilmaaegu. Sellega ta väljendab ainult oma uskmatust inimliku progressi võimaluste suhtes, mida – kui mitte\nüldiselt ja pidevalt, siis vähemalt alade ja hoogude kaupa – ometi võimatu on salata. Võtkem illustratsioon tehnika arengust. Kui palju inimesi varemail aegadel on lennata igatsenud, aga ei ole seda mitte suutnud. Võib-olla nii mõnigi neist on samuti teinud traagilise näo. Nüüd aga inimesed siiski lendavad, kuigi mitte kätega vehkides, nagu need unistajad ette kujutasid, vaid masinas istudes. Miks ei võiks lugu trantsendentsi tabamisega olla samasugune? Meie ei saa teda praegu „pihku võtta”, hüva, aga võib-olla meie kasvame, meie mõistus kasvab, mõtlemistehnika areneb, metodid paranevad… Võib-olla liigume üldse vale suunas, kipume – et jääda endise võrdluse juurde – transtsendentsi vallutama endile „mõttetiibu” külge sidudes, kuna õige tee oleks hoopis pühenduda vastava masina, „mõttelennuki” konstrueerimisele, s. o. pretsiseeritud metodi väljatöötamisele.\nSee metod võib minu arvates ainult hüpoteetiline olla ja ei pääse mööda tõenäosuse mõistest – tõotusrikkamast uuest mõistest meieaegses teaduses. Pärit matemaatikast, kus juba tema aksiomatiseerimiseni on jõutud, see mõiste on väga produktiivseks osutunud ka füüsikas, nõuab endale üha laialdasemat eluõigust majandus- ja sotsiaalteadustes ning on tunginud isegi loogikasse. Nii lõpetab näit. Istanbuli ülikooli professor Hans Reichenbach oma laiahaardelise teose sellest alast (Wahrscheinlichkeitslehre, Leiden 1935) peatükiga „tõenäosusloogikast”, milles ta tõde ja valet katsub mõista mitte enam mingis paratamatus abstrakt-kategoorilises vastakuses (nagu senine loogika), vaid jooksvas üleminekus ühest teise tõenäosuse mõiste kaudu. Ei ole raske ära näha, mil määral säärane probleemiasetus võib avardada ja mitmekesistada meie tunnetamise võimalusi, ning võib kindel olla, et tõenäosusemõiste rakendus osutub viljakaks veel mitmel teiselgi siin mainimata teadusalal. Distsipliin aga, mis selle mõiste rakenduselevõtmiseks minu arvates otsekui loodud ja eriti predestineeritud näib olevat, on filosoofiline metafüüsika.\nKuid olgu selle kõigega kuidas on – metafüüsika ei kattu mingil juhul kogu inimliku tunnetusega, ja kui ka asjad selles ühes tunnetusvallas peaks halvemini arenema kui oodatud, siis ei pruugi sellepärast veel mitte hukka minna terve mõistuse riik. Mittemetafüüsilised tõed – ja neid polegi nii vähe – võivad ikkagi üldkohustavusele pretendeerida ja sellega moodustada reaalse aluse kogu inimkonna vaimsele ühtlusele. Olgu see platvorm esialgu kuitahes väike – omaenda piiride tunnustamine on iga õige ratsionalismi esimene möödapääsematu kohus – ta on ometi midagi intersubjektiivselt verifitseeritavat, järelikult kindlat ja kõigile inimestele ühist. Ja küllap vähesest juba enam saab.\nMoodsa filosoofia tõeliseks teeneks (mitmete karuteenete kõrval) tuleb pidada jõulist mõistusliku tunnetuse piiride kättenäitamist. Et ta seejuures hasarti minnes aga on asunud seisukohale, nagu poleks see, mis piiratud on, üldse midagi väärt, et ta on välja jõudnud mõistuse eitamiseni, siis on meil siin tegemist jälle ei millegi muu kui juba korduvalt mainitud moodsa äärmuslikkuse ja ühekülgsusega. Ikka ja ikka jälle kiputakse unustama? et inimene kui tervik on oma olemuselt midagi paratamatult komplitseeritut: midagi vaimset ning midagi kehalis-ainelist, midagi individuaalset ning midagi lülipärast mingis ulatuslikumas ahelas, midagi asendamatut ning midagi hoopis tühist teiste elavate ja surnud asjade segadikus, ühe sõnaga, midagi paratamatult keskmist jumaliku ning loomaliku vahel. See inimese olemuse mitmepalgsus, olles üheltpoolt aluseks kõigile erinevaile tasalülitussüsteemidele, tegelikkuse ülelihtsustamistele, maailmapildi ülesehitamistele meelevaldselt eelistatud, monopoliseeritud elementidest (maailma ökonomiseerimine, seksualiseerimine, rassifitseerimine jne.), on teiselt poolt ka nende ümberlükkajaks. Sest nagu igaüks neist süsteemidest arvestab mõnda külge inimeses ja maailmas, nii ei arvesta ometi ükski neist neid kui komplitseeritud tervikuid ega suuda lõppude lõpuks ikkagi rahuldada.\nSeda suudab ainult kriitiline, tolerantne ratsionalism. Ratsionalism, mis teab, et maailm kunagi ainult mõistuse määrata pole olnud, kuid arvestab, et kunagi ühtki tõelist kultuuri pole eksisteerinud ilma ratsionalistliku korrelatiivita. Ratsionalism, mis näeb, et inimese olemus ajaline ja ajalooline on, kuid sellest ei järelda, et selles midagi muutumatut ja püsivat ei võiks peituda. Ratsionalism, mis tunnustab irratsionaalse sugemeid tegelikkuses, kuid oskab nad kõigest hoolimata ära paigutada oma ratsionaalsesse süsteemi. Ratsionalism, mis nõus on irratsionaalseid teooriaidki seedimisele võtma, umbes sel viisil, nagu kõige ratsionaalsem teadustest, matemaatika, seedis ära irratsionaalsed arvud. Ühe sõnaga ratsionalism, mis on niisama avarapiirdeline ja salliv, kui kitsarinnalised ja sallimatud on tema irratsionalistlikud vastuõpetused.\nAinult niisuguse ratsionalismi raamides on võimalik taas jalule seada inimkonna vaimset ühtlust, teaduste universaliteeti, vankuma löödud kultuuriväärtusi. Ainult niisugune ratsionalism annab meile õige mõõdu ja perspektiivi ka kõigi kaasaja ühekülgsuste ja pidurdamata jäetult nähtavasti inimkonna hukatuse poole tüürivate vägivaldsete ideoloogiate hindamiseks.\nValgustusajastu ratsionalismi kohta on öeldud: see olevat õigupoolest keskaja ususõdade produkt. Kui terved sõjaväed ja rahvad pikema aja jooksul üksteist vastamisi maha nottisid lahkarvamuste pärast transtsendentse jumala ilmutuslikes üksikasjades, siis polevat lihtsalt muud üle jäänud, kui tülitekitajale käega lüüa ja asendada see millegi niisugusega, mis inimesi ühendaks, selle asemel et neid lahutada. See ühendav element leiti mõistuses. Meie ajal on transtsendentse jumala asemele astunud terve rida immanentseid: rahvus, rass, riik, klass jne. Ja näib, et nende inimesi lahutav, tülliajav jõud mitte väiksem pole; pigemini on teine lugu halvem veel kui esimene. Ning kui me nüüd jälle oleme sunnitud ümber vaatama millegi niisuguse järele, mis inimesi ühendaks, selle asemel et neid lahutada, me ei näe ikkagi ühtegi muud sellist elementi peale mõistuse.\nTuleb see sellest, et kõik usud, olgu siis transtsendentseisse või immanentseisse jumalatesse, on juba loomu poolest intolerantsed. Ükski jumal ei sialli teisi jumalaid enda kõrval. Kõik jumalad on eksimatud. Usu üle ei saa vaielda. See on lootus niisuguste asjade peale, mida ei nähta, milledest tühjagi ei teata, milledesse aga sellest hoolimata uskuda tahetakse. Tahab nüüd Jaan üht asja uskuda, Jüri teist ja on need asjad omavahel vastakad, siis põrkavad kaks tahtmist vastamisi ja tekkib konflikt, mis on paratamatult lahendamatu. Sest nagu pole võimalik kellelegi sisendada usku positiivsete argumentide varal, niisama võimatu on kellegi usku negatiivsete argumentide varal „välja ajada”. Usk pole tõestatav ega ümberlükatav, ei ole „pealesunnitav”. Ainsaks inimeste mõjustamise teeks sel alal jääb nende tahtmiste ja soovimiste „ümbertöötamine” – metod, mida kõige suurejoonelisemas ulatuses rakendavadki kõigi tänapäeva immanents-religioonide propaganda aparaadid.\nKui hoopis teissugune on mõistusega lugu. Tema on juba loomu poolest tolerantne. Tema on sedamaid nõus tunnistama oma eksimusi, kui need talle küllalt selgesti kätte osutatakse. Tema laseb endaga meelsasti vaielda. Tema usub ainult seda, mis ta oma tunnetussilmaga näeb. Juhtub nüüd Jaan mõnd asja ühtmoodi nägema, Jüri teisiti, siis on sellest tekkiv konflikt nende vahel alati põhimõtteliselt lahendatav. Nende seisukohti on alati võimalik positiivsete argumentide varal kinnitada, negatiivsete varal kõigutada. Mõistuse tõed on tõestatavad ja ümberlükatavad, nad on „pealesunnitavad”.\nSee „pealesunnitavus”, mis mingi sundus ei tundu olevat, vaid pigemini vabadus; see üldkohustavus, mis tegelikult muud midagi ei tähenda kui inimliku mõistuse suveräänsuse tunnustamist temale kuuluval alal, intellektile voli kätteandmist omas rajoonis emotsioonide üle valitseda; see üldsiduvus, põhjenev inimliku tunnetuse intersubjektiivsel identsusel (objektiivse, transtsendentse, metafüüsilise identsuse küsimus polegi esialgu nii tähtis!), on meie rahvuslike, rassiliste, sotsiaalsete ja ideoloogiliste ususõdade ajastul saanud jällegi parema homse päeva tähiseks, millele me loodame ja lootma peame, samuti nagu sellele loodeti transtsendentse ilmutusreligiooni ususõdade ning inkvisitsiooni veristel aegadel. Usk intersubjektiivselt identsesse mõistusse, see on ainuke „usk”, mis kõiki inimesi võib ühendada, hoolimata nende erinevustest rahvuslikul, rassilisel, sotsiaalsel, ideoloogilisel alal, see on tuleviku „usk”.\n„Meil on ees veel paljud tuhanded miljonid aastad,” kirjutab prof. Julian Η u x l e y, „millede kestel Maakera jääb asustatavaks. Kui minevik oma tölpide metoditega elu ühestainsast rakust välja on arendanud, et sellest teha inimest, mis ei või siis inimene ise tulevikus korda saate oma teadliku mõistuse ja hästiläbimõeldud plaanidega?” Selle „teadliku mõistuse” tund tuleb taas, kõigi vastupidiste tendentside kiuste, ja võib-olla rutem, kui me arvatagi oskame. Tänapäeva kohta aga võime öelda Sebastian Castellio sõnadega (De arte dubitandi, 1562): „Järelpõlved vaevalt küll suudavad tarida, kuidas meie uuesti nii pilkastes pimedustes pidime elama pärast seda, kui juba kord valgeks oli läinud.”\nII osa Loomingust nr. 10/1938\n« Ajakirjanduse tähendusest Eesti arengus.\nSaksa ülikoolid ja teadus natside võimu all »


Herkel: kampaanialik Põxit oleks sotsiaalne katastroof - ÄRILEHT\n24.oktoober 2018 11:04\n"Põxiti nimi pole kuigi teravmeelne, sest keegi meist ei tahaks sama läbimõtlematut ja robustset väljumist, nagu seda on Brexit Euroopas," rõhutas Herkel.\nPõlevkivienergeetikast tuleb lõpuks loobuda nagunii, kuid Herkeli kinnitusel tuleb seda teha järkjärgult ja läbimõeldult, mitte ülepeakaela ja kampaania korras. "Lisaks energiale on mängus ka julgeolek, varustuskindlus ja tuhandete inimeste sotsiaalne turvalisus," selgitas Herkel.\nPõxitile jäiga tähtaja kehtestamine muudaks ühiskonnale üliolulise ülemineku Herkeli sõnul poliitiliseks loosungiks. "Vanasse kaevu ei saa sülitada enne, kui on lahendatud nii energia puudujääk kui energeetikute tuleviku küsimus," märkis Herkel. "Energiatarbimine kasvab meil kiiremini, kui taastuvenergia tootmine. Ühelgi naabril peale Venemaa pole energia ülejääki. Tõelise hajatootmise jaoks pole monopoolsel Eesti Energial ei sobivat taristut ega ka huvi."\nHerkeli hinnangul annaks tõeline hajatootmine tööd ja leiba paljudele maal elavatele inimestele ning täidaks Eesti olulised julgeoleku- ja regionaalpoliitilised eesmärgid. "Vabaerakonna arvates peaks riik sekkuma majandusse minimaalselt ja ainult turutõrke puhul," rõhutas Herkel. "Seda, et täna pole külameestele meie kõigi ühisest ressursist - tuulest, päikesest, hüdroenergiast - elektri tootmine mõistlik ega jõukohane, on Vabaerakonna jaoks turutõrge mis tuleb järgmisel valitsemisperioodil kõrvaldada."


Saarlaste jooksuau hoidsid kõrgel Kalev Õisnurm ja Eliise Hoogand - meiemaa.ee\nEile selgusid 46. Saaremaa kolme päeva jooksu tänavused võitjad. Saaremaa meestest oli parim 49-aastane Kalev Õisnurm, kes sai üldarvestuses 10. koha (M45 1.) ja naiste seas pälvis parima saarlanna tiitli 26-aastane Eliisa Hoogand, kes oli põhijooksus 711 lõpetaja seas 132. (N19 9.).\nLugejad kindlasti teavad, et Saaremaa kolme päeva jooksul joostakse läbi maratonidistants, mille pikkus on teatavasti 42 kilomeetrit ja 195 meetrit. Aga nii ei ole see alati olnud. Kuna sellel jooksuüritusel on aukartustäratav traditsioon (sel aastal 46. toimumiskord), siis siinkohal oleks ehk paslik meenutada, mis toimus 1974. aastal korraldatud esimesel jooksul.\nNimetatud aastal möödus 30 aastat Saksa okupatsiooni lõppemisest Saaremaal. Kuna hitlerlikud väed lahkusid Saaremaa pinnalt Sõrves 1944. aasta novembri lõpus, toimus ka esimene jooks just seal ja esimese jooksu pikkuseks oli 10+6+8 km, võitjaks oli praegune ürituse hing Tõnu Vaher. Toimus ka naiste jooks distantsil 2+2+2 km.\nEsimesed 27 aastat kandiski üritus nimetust Sõrve kolme päeva jooks. Vahepeal on ürituse nimi olnud ka Sarma kolme päeva jooks ja Sporditähe kolme päeva jooks, kuid viimased 20 aastat tänaseks juba harjumuspäraseks saanud Saaremaa kolme päeva jooks. Korraldajad hoiavad aga jooksu algset ideed jätkuvalt au sees sellega, et jooksu teine etapp (16,195 km) joostakse just Sõrve poolsaarel.\nNoorte jooksudega alustati 1995. aastal, võitjate seast leiame kahel korral (1997 ja 1999) ka Tiidrek Nurme nime. Enne tänavust üritust oli põhijooksudel võistluse lõpetanud 3211 erinevat jooksjat, nendest naisi 723 ja saarlasi 308. Saaremaal on jooksmas käinud 19 erineva riigi esindajad.\nTänavune jooksjate rivi oli jällegi väga pikk, nendest numbritest ja üldvõitjatest saab lugeja ülevaate tänase lehe esiküljelt. Spordiküljel anname ülevaate Saaremaa jooksjate etteastetest.\nKalev Õisnurme enesetunne oli hea\nKalev Õisnurm võiks olla kõikidele Saaremaa noortele jooksjatele eeskujuks, sest jõuda 49-aastasena Saaremaa kolme päeva jooksul esikümnesse on saavutus omaette. Esimesel peäval joostud 10 km pikkuse distantsi läbis Õisnurm ajaga 33.48,5 (päeva 10. tulemus), kaotades päeva kiireimale, 11 aastat nooremale Ilja Nikolajevile umbes kahe ja poole minutiga.\nTeisel päeval oli Õisnurm 16,195 km pikkusel distantsil 57.27,4-ga 11., kuid eile jooksis iginoor saarlane välja üheksanda aja (57.01,9), tõstes end sellega kolme päeva kokkuvõttes esikümnesse tagasi (üldaeg 2:28.17,7).\n“Otsest eesmärki aja ja koha suhtes väga ei olnudki, kuid enesetunne oli hea, see andis omakorda hea emotsiooni ka ja üldiselt olen oma jooksuga rahul küll,” ütles Õisnurm vahetult peale jooksu Meie Maale.\n“Olen rahul ka sellega, et suutsin oma vanuseklassis (M45, toim.) parim olla. Selleks hooajaks on mul kõik võistlusjooksud joostud, rajale tulen veel ehk pööripäevajooksul detsembri lõpus,” lisas Saaremaa parim meesjooksja.\nKüsimuse peale, kas midagi jäi sisse ka, näitas Õisnurm naljatamisi sõrmede vahel paari sentimeetri pikkust õhuvahet: “Niipalju ehk jäi.”\nEliise Hoogand teist aastat parim saarlanna\nNaiste seas oli tänavu konkurents eriti tugev, sest kohal oli Eesti paremik eesotsas Liina Tšernoviga, kes tuli ka naiste üldvõitjaks (abs arvestuses 27.).\nMeie Eliise Hoogand jooksis kõigil kolmel päeval ühtlaselt hästi ja pälvis teist aastat järjest parima saarlanna tiitli. Ta oli ajaga 3:01.18,1 üldarvestuses 132., naiste seas 16. ja N19 naiste seas koguni üheksas.\n“Eelmisel aastal oli mulle üllatuseks, et Saaremaa parim olin, sel aastal soovisin seda tiitlit kaitsta, see õnnestus ja tuleval aastal on mul nüüd samasugune eesmärk,” rääkis naerusuine Hoogand Meie Maale vahetult peale finišit.\n“Olen nüüd treener Urmas Randma juhendamisel kõvasti trenni ka teinud ja vorm on praegu korralik – esimesel kahel päeval jooksin oma selle jooksu isiklikud rekordid, tänast aega (loe: eilset aega) veel ei tea.\nReedel sain kohe positiivse tulemuse. Arvasin, et jooksen 10 km kuskile 42-43 minuti kanti, aga tuli 41.15,” lisas hetkel Tartu Tervishoiu Kõrgkooli magistratuuris õppiv Hoogand.\nKüismuse peale, kas midagi sisse ka jäi, vastas ta: “Tahtmist veel oli, aga jalad olid lõpujoonel küll täiesti tühjad.”\nVigastusest taastuv Ando Õitspuu jooksis samuti väga korralikult ja tõusvas joones. Esimesel ja teisel päeval vastavalt 18. ja 20. aja jooksnud sõrulane oli eile koguni 11., mis andis talle kokkuvõttes kõrge 14. koha (2:31.03.5). Tublilt jooksis ka Janar Mai, kes samuti just eilse esitusega (15. aeg) end esimese 20 hulka tõstis. Kokkuvõttes kuulus Maile 19. koht koguajaga 2:33.41,5.\nM60 vanuseklassis pälvis võidu saarlane Tambet Allik, kes kümne maratonidistantsi läbinu seas sai ainsana aja alla kolme tunni (2:58.27,6). M50 vanuseklassis oli Anti Toplaan 27 lõpetaja seas kõrgel kuuendal kohal (2:56,21,9). M70 klassis mahtus poodiumile ka Arnold Nõmm, kes sai teise koha üldajaga 3:29.18,8.\nSaaremaa naistest oli oma vanusegrupis (N55) ajaga 3:37.05,7 parim Anne-Li Tilk.\nLiina Saar ja Helina Pärn said N35 vanuseklassis vastavalt 8. (3:17.53,9) ja 9. (3:19.12,3) koha. Raili Rüütel oli N40 klassis 56 maratoni läbinud naise seas ajaga 3:41.26,3 23.\nÕnnely Rahu – Leisi koolis ainult viitele õppiv parim jooksuneiu\nNoored jooksid kolmel päeval vastavalt 2+3,24+3,2 kilomeetrit ehk täpselt viis korda lühemal distantsil kui põhijooksjad. Märkimist väärib Leisi keskkooli kaheksanda klassi õpilane 14-aastane Õnnely Rahu, kes oli absoluutarvestuses (kõikide tüdrukute ja neidude vanusegruppide peale kokku) kõige kiirem neiu.\nNoorte üldarvestuses andis noormeestega konkureerides kõrge 11. koha koguajaga 31.02,4. Muide, Leisi koolis üksnes viitele õppiv Rahu on olnud Saaremaa parim tüdruk juba kolmandat aastat järjest.\nNeidude U14 poodiumile pääses kolmandana ka Ida-Saaremaa neiu Lisett Alt koguajaga 31.55,9.\n“Teen praegu viis korda nädalas iseseisvalt trenni ja jooksin välja maksimumi, mis mul sees oli ja eelmise aasta aega tahtsin ka muidugi parandada,” rääkis Õnnely Rahu eile peale jooksu Meie Maale.\nKui pikemate eesmärkide kohta pärisin, oli noor saarlanna esiotsa pisut tagasihoidlik, kuid ütles siis: “Olen kuulunud Balti matšil ka Eesti koondisesse. Jooksin Võrus 1500 meetrit ja see ongi minu lemmikdistants. Ehk õnnestub mul ükskord ka olümpiamängudel Eesti koondise eest joosta ...”


Lotod Archives ⋆ Minu bloginurgake\nPosted\ton\t 21/08/2017 by\tElveetsius\nOlen märganud, et kui kusagil juhtub, et keegi hädas olev inimene satub korraks suurema tähelepanu alla, siis see huvi ja kasvõi aitamine on ainult korraks, ses...\nPosted\ton\t 04/08/2017 by\tElveetsius\nMõnikord võib niisama lõbusaid asju ka postitada. Vaadake, kui tark ja töökas see luik on. 😛 Aga muus plaanis oli ju mul täna rahapäev. Päris arvestatav summa k...\nPosted\ton\t 07/07/2017 by\tElveetsius\n…täitsa asjakohased soovitused, mida võiks rakendada. 🙂 Tegelikult ma mängingi põhiliselt samade numbritega, sest ostan iga kuu alguses selleks kuuks kõik...


VÄGA HEVID FOTOD: Kaks päeva higi, tuld ja rasket muusikat - Hard Rock Laager 2015 - Publik\nJärjekorras neljateistkümnes Hard Rock Laager tõi 3. ja 4.juulil Vana-Vigalasse raskemuusika kõige karvasemad ja sulelisemad sõbrad, et nautida üheskoos lõõmava päikese all külma õlle kõrvale väga kurja muusikat.\nBaltimaade ühe suurima rockfestivali lavalaudu tammusid teiste seas Caliban, Threshold, Candlemass, Anaal Nathrakh, Aggressor, J.M.K.E, Metsatöll, Kosmikud, Herald ja Forgotten Sunrise.\nFOTOD: Aasta kirevaim festival Hard Rock Laager mürtsus nii, et vähe pole! Vaata, milline on...\nFOTOD: Tuska Open Air tõi Helsingisse tervelt 24 000 metalifanatti!\nPALJU FOTOSID: Palju vingeid momente! Hard Rock Laagris rokkisid nii suured kui väikesed...\nNevesis siirdub väljamaale ja sepitseb plaati: juulis-augustis läheb lahti kõvem...


Hiina turult tuli Apple'ile rõõmusõnum - ITuudised\nNimelt oli 2,8% kõigist müüdud telefonidest just iPhone 7 Plusid, selgub Counterpoint Researchi täna avaldatud andmetest. Sealjuures on paslik märkida, et nii iPhone 7 kui 7 Plus hindasid alandati möödunud aastal ning see võib olla põhjuseks, miks õunatelefonid hiinlastele nõnda atraktiivseks said.\nCounterpoint Researchi analüütik James Yan märkis, et kuna iPhone 7 Plus on kallim kui iPhone 7, annab esimese suurem müügiedu märku sellest, et hiinlased vaatavad nutitelefoni puhul ka muid aspekte peale hinna.\nEnim müüdi Hiinas eelmisel aastal aga Oppo nutitelefone R9s, mis moodustasid 3% Hiinas müüdud kõigist nutitelefonidest.\nViimased kaks aastat on Apple’ile olnud Hiinas üsna keerukad. Kohalikud telefonitootjad panevad USA tehnoloogiahiiule üldjuhul pika puuga ära. Siiski näitavad viimased majandustulemused, et asja polegi mõistlik näha nii mustades toonides – neljandas kvartalis olid Hiina müügitulemused aastases võrdluses suisa 12% paremad.\nHiina on maailma üks kõige võistluslikumaid nutitelefoniturge. Suurim turuosa on Hiinas Huaweil (19,4%), järgnevad Oppo, Vivo, Xiaomi ning Apple.


Rekordaastast - 3 õppematerjali - Annaabi.ee\n"rekordaastast" - 3 õppematerjali\nÖkonomeetrilise mudeli mõiste. Ökonomeetriliste mudelite abil saab analüüsida erinevate majanduspoliitiliste otsuste mõju majanduslikele protsessidele või prognoosida vastavate maj. näitajate kujunemist tulevikus. Teoreetiliste seisukohtade kogumit, mida me konkreetses analüüsis kasutame, nim. ökonomeetriliseks mudeliks. Ökonomeetriline mudel on matemaatilise mudeli eriliik, mis koosneb üldjuhul...\n1.Ökonomeetrilise mudeli mõiste. Ökononomeetriliste mudelite abil on võimalik analüüsida erinevate majanduspoliitilisteotsuste mõju majanduslikele protsessidele või prognoosi vastavate majandusnäitajate kujunemist tulevikus. Ökonomeetriliste probleemide lahendamiseks hangitavad arvandmed jagunevad kahte liiki: läbilõikeandmed , mis kujutavad endast valimit erinevate majand...\nÖkonomeetria - Eesti Maaülikool\nÖkonomeetria mõiste ja ülesanded. Ökonomeetria komponendid. MÕISTE: Ökonomeetria on teadus ja kunst kasutada statistilisi tehnikaid ja majandusteooriaid majanduslike andmete analüüsimisel. ÜLESANDED: 1) Majanduslike nähtuste vaheliste seoste kvantitatiivne kirjeldamine 2) Majandusteoreetiliste hüpoteeside kontrollimine 3) Majandusnäitajate ja majandusarengu prognoosimine KOMPONENDID: · Maja...


http://www.polarnopyret.ee/es_ee/shelloverall-60364254-483-4 55195 LASTE SHELL KOMBINESOON http://www.polarnopyret.ee/media/catalog/product/6/0/60364254-483_1.jpg 59.50 EUR OutOfStock /Kõik tooted /2-6 aastat /Kõik tooted/Kõik riided /2-6 aastat/Kõik riided 2-6 aastat /Kõik tooted/Kõik riided/Kombinesoonid /2-6 aastat/Kõik riided 2-6 aastat/Kombinesoonid /Õueriided /2-6 aastat/Kõik riided 2-6 aastat/Uus! /KAMPAANIAD/Allahindlus /outerwear Vastupidavast materjalist vee- ja tuulekindel kombinesoon. Äravõetava kapuutsiga. Pikk lukk riietamise hõlbustamiseks, mille ülaosas on kaitseklapp ennetamaks naha hõõrdumist. Luku taga ka lisaklapp, mis aitab eemale hoida tuult ja külma. Kaeluseosal pehme fliivooder. Mugav vöökoht, varrukad ja sääreosad võimaldavad head liikuvust. Vajadusel vahetatavad jalakummid. Teibitud õmblused, veekindlus 10 000 mm, 360-kraadised helkurid, PFC-vaba veekindel töötlus. Kombinesoon on 3. ehk välimise kihi riietusese. Vastupidavast materjalist vee- ja tuulekindel kombinesoon. Äravõetava kapuutsiga. Pikk lukk riietamise hõlbustamiseks, mille ülaosas on kaitseklapp ennetamaks naha hõõrdumist. Luku taga ka lisaklapp, mis aitab eemale hoida tuult ja külma. Kaeluseosal pehme fliivooder. Mugav vöökoht, varrukad ja sääreosad võimaldavad head liikuvust. Vajadusel vahetatavad jalakummid. Teibitud õmblused, veekindlus 10 000 mm, 360-kraadised helkurid, PFC-vaba veekindel töötlus. Kombinesoon on 3. ehk välimise kihi riietusese. 119.00\nVastupidavast materjalist vee- ja tuulekindel kombinesoon. Äravõetava kapuutsiga. Pikk lukk riietamise hõlbustamiseks, mille ülaosas on kaitseklapp ennetamaks naha hõõrdumist. Luku taga ka lisaklapp, mis aitab eemale hoida tuult ja külma. Kaeluseosal pehme fliivooder. Mugav vöökoht, varrukad ja sääreosad võimaldavad head liikuvust. Vajadusel vahetatavad jalakummid. Teibitud õmblused, veekindlus 10 000 mm, 360-kraadised helkurid, PFC-vaba veekindel töötlus. Kombinesoon on 3. ehk välimise kihi riietusese.


Lõuna-Aafrika ajaloo ja ajaskaala ülevaade\nPõhiline Geograafia Lõuna-Aafrika ajaloo ja ajaskaala ülevaade\n1000 - Lõuna-Aafrikas elavad tuhandeid aastaid sanlasteks kutsutud jahimeeste korilased.\n500 - Lõuna-Aafrika sanlased hakkavad moodustama suuremaid hõime ja karja. Need inimesed saavad tuntuks kui Khoikhoi.\n250 - bantu rahvas hakkab Lõuna-Aafrikasse rändama põhjast. Nad toovad endaga kaasa rauast tööriistu ja teadmisi põllumajandusest.\n1488 - Portugali maadeavastaja Bartolomeu Dias sõidab ümber Aafrika lõunatipu. Ta nimetab Hea Lootuse neeme 'Tormide neemeks'.\n1497 - Vasco da Gama ümbritseb Lõuna-Aafrika otsa Indiasse sõites.\n1652 - Hollandi Ida-India ettevõte asutab Hollandi neeme koloonia. Algselt pidi see olema väike sadamalinn Indiasse sõitvatele laevadele, kuid lõpuks sai sellest täielik asula.\n1795 - Britid hõivavad Muizenbergi lahingu järel Kolonni neeme.\n1802 - Hollandi taastada kontroll Kolumbia koloonia üle Amiensi rahu kokkuleppega.\n1806 - Suurbritannid saavutasid pärast Blaauwbergi lahingut taas kontrolli.\n1814 - hollandlased nõustuvad ametlikult, et koloonia on osa kolooniast Briti impeerium .\n1816 - Shaka Zulu moodustab Zulu kuningriigi. Zulust saab võimas rahvas.\n1828 - tema vennad mõrvasid Shaka Zulu. Zulu impeerium hakkab varisema.\n1833 - Britid kaotavad orjanduse. Suure retke alustavad Hollandi uusasukad (nn Buurid ), kui nad liiguvad sisemaale ja moodustavad oma buuri vabariigid: Oranži vabariigi ja Transvaali.\n1856 - Transvaali buurid kuulutasid välja oma vabariigi.\n1866 - Kimberleys avastatakse teemante.\n1877 - Britid annekteerivad Transvaali.\n1880 - buuride ja brittide vahel algab esimene buurisõda. Buurid võidavad ja saavutavad Transvaali ja Oranži Vaba Riigi iseseisvuse.\n1886 - avastatakse kuld ja toimub Witwatersrandi kullapalavik. Johannesburgi linn kasvab kiiresti.\n1889 - toimub teine buurisõda. Inglased võidavad selle sõja ning võtavad üle Transvaali ja Orange Free State'i.\n1910 - Lõuna-Aafrika Liit moodustatakse neljast kolooniast, sealhulgas Cape Colony, Natal Colony, Transvaal Colony ja Orange Colony. See on Briti impeeriumi võimu all.\n1912 - moodustatakse Aafrika Rahvuskongress (ANC).\n1913 - põliselanike maaseadus kehtestab maa eraldamise rassi alusel.\n1919 - Jan Smuts valitakse esmakordselt peaministriks.\n1930 - valimisõigus on tagatud kõigile üle 21-aastastele valgetele, sealhulgas naistele.\n1934 - Liidu staatuse seadusega kuulutatakse Lõuna-Aafrika iseseisvus Ühendkuningriigist.\n1939 - algab II maailmasõda. Lõuna-Aafrika Vabariik on liitlaste jaoks väärtuslik meresadam.\n1948 - valitsuse poliitika apartheid on vastu võetud. Vastu võetakse seadused elanikkonna klassifitseerimiseks rasside kaupa ja maa eraldamiseks.\n1950. aastad - ANC ja teised rühmad protesteerivad apartheidi vastu.\n1960 - toimub Sharpeville'i veresaun ja politsei tapab 69 protestijat.\n1961 - Lõuna-Aafrika Vabariik kuulutatakse vabariigiks. ANC juht Nelson Mandela moodustab apartheidi vastu võitlemiseks ANC relvastatud haru.\n1962 - Nelson Mandela vahistati ja vangistati. Ta jääb vanglasse 27 aastaks. Temast saab ülemaailmne sümbol apartheidi vastu.\n1976 - Soweto ülestõus toimub, kui keskkooliõpilased marsivad protestiks. Kui politsei ja meeleavaldajad omavahel kokku põrkavad, tapetakse vähemalt 176 inimest, sealhulgas 13-aastane Hector Pieterson.\n1989 - presidendiks valitakse Frederik Willem de Klerk. Ta hakkab apartheidi lõpetamise nimel tööd tegema. Avalikud rajatised on eraldatud.\n1990 - Nelson Mandela vabastatakse vanglast.\n1993 - Nelson Mandelale antakse Nobeli rahupreemia.\n1994 - Apartheid tunnistatakse täielikult kehtetuks. Mustanahalised hääletavad valimistel ja presidendiks valitakse Nelson Mandela.\n1996 - Tõe- ja lepituskomisjon alustab apartheidi ajal toimunuga seotud kuulamisi.\n2010 - Lõuna-Aafrikas peetakse maailmameistrivõistlused.\n2013 - Nelson Mandel suri.\nLühike ülevaade Lõuna-Aafrika ajaloost\nLõuna-Aafrikas on inimesed elanud juba tuhandeid aastaid. Selle ajaloo alguses rändasid piirkonda bantu hõimud. Paljud Lõuna-Aafrikas elavad inimesed räägivad mingil kujul bantu keelt.\nEsimesed eurooplased tulid Lõuna-Aafrikasse portugallased aastal 1488. See oli palju aastaid hiljem, aga 1652. aastal, kui Hollandi Ida-India ettevõte asutas Hea Lootuse neeme juurde väikese asula. Aja jooksul kolis sisse palju rohkem eurooplasi, sealhulgas sakslasi, prantslasi ja hollandlasi. Need inimesed said tuntuks kui afrikanerid.\n1948. aastal hääletati võimul Rahvuspartei. Nad alustasid apartheidi nimelist poliitikat. See oli koht, kus inimesed eraldati nende rassi põhjal. Eriti valged ja mustanahalised olid lahus ja valged valitsesid maad. 1961. aastal sai Lõuna-Aafrikast iseseisev riik.\nAafrika rahvuskongress püüdis lõpetada apartheidi ja mustanahaliste lõuna-aafriklaste võrdse kohtlemise. Nelson Mandela oli ANC juht. Võrdsete õiguste eest võideldes veetis ta 27 aastat vanglas. 1994. aastal kaotati apartheid ja mustanahalistel lubati hääletada.\nšermanid marsivad merefaktide juurde


Norman Vahtra jätkas velotuuril Prantsusmaal 6. kohaga, meeskonnakaaslane lõpetas teisena – EJL\nNorman Vahtra jätkas velotuuril Prantsusmaal 6. kohaga, meeskonnakaaslane lõpetas teisena\nJune 5, 20221min31\nPrantsusmaal jätkuval 67. Ronde de l’Oise (UCI 2.2) velotuuri kolmandal etapil (176,7 km) pälvis Norman Vahtra (Go Sport – Roubaix Lille Metropole) grupifinišis kuuenda koha.\nVõistluse võitis kodupubliku rõõmuks Jason Tesson (St Michel – Auber93; 4:26.27), edestades kaasmaalast ja Vahtra klubikaaslast Valentin Tabellioni ning samuti prantslast Killian Theot’d (CC Nogent-sur-Oise).\nKokkuvõttes jätkab liidrina uusmeremaalane James Fouche (Bolton Equities Black Spoke Pro Cyling). Talle järgnevad hispaanlane Aritz Bagües (Caja Rural – Seguros RGA; +0.47) ja kaasmaalasest klubikaaslane Aaron Gate (+1.27). Vahtra hoiab üldarvestuses 30. kohta (+1.47). Pühapäeval on velotuuril kavas viimane, 176,3-kilomeetrine etapp.\nBelgias sõidetud esimese kategooriaga ühepäevasõidul Heylen Vastgoed Heistse Pijl (192,8 km) sai Karl Patrick Lauk (Bingoal Pauwels Sauces WB) 59. koha, kaotades võitjale Arnaud de Liele (Lotto Soudal) 50 sekundiga. Teise koha sai grupifinišis Giacomo Nizzolo (Israel – Premier Tech) ja kolmanda Mark Cavendish (Quick-Step Alpha Vinyl Team).\npreviousNorman Vahtra alustas velotuuri Prantsusmaal kohaga viiendas kümnes\nnextHawaii Express Estonian Cupi kolmanda etapi võitsid Rait Ärm ning Kersti Kaljulaid


Fotokonkurss - ÕIGUSBÜROO\nKorteriühistute Õiguskeskuse fotovõistlus Püüame suve pildile 2020.\nVõistlustööde esitamise tähtaeg on 30. august 2020.\nTööde hindamiseks ja võitja välja selgitamiseks viiakse läbi hindamine Facebook’i keskkonnas, kus hääletada saavad kõik.\nKokku võib iga autor esitada kuni 3 fotot.\nKonkursi peaauhind on 200 eurot, häältearvuga teisele ja kolmandale kohale jäänud fotode autoreid premeeritakse meeneliste auhindadega.\nMöödapääsmatuks nõudeks on, et konkursile esitatav töö oleks seotud kortermajaga. Kui esitatud foto seotus kortermajaga ei ole ilmne, on konkursi korraldajal õigus eemaldada foto konkursilt protesti alusel.\nHääletamine toimub 10. septembrist kuni 30. septembrini 2020, väljaspool seda ajavahemikku antud „Like“-märgid fotodele ei lähe poolthäältena arvesse.\nTulemused avalikustatakse 15. oktoobril 2020.\nIga osaleja võib võistlusele esitada kuni 3 fotot.\nÜleliigselt esitatud fotosid ei arvestata.\n4. Nõuded töödele\nKonkursile esitatavat fotot ei tohi olla eelnevalt avaldatud.\nPlagiaadikahtluse korral peab konkursitöö esitanud inimene tõestama enda autorluse.\n5. Tööde esitamine\nFotod esitatakse Facebook’is lehel KORTERIÜHISTUTE ÕIGUSKESKUS selleks avatud fotoalbumi kommentaarina, kust konkursi korraldaja selle tõstab edasi albumisse. Võistlustööle tuleb panna nimi, kirjelduse võib lisada soovi korral.\nFotokonkursi korraldajal on õigus ajutiselt eemaldada plagiaadikahtlusega fotod ning püsivalt eemaldada fotod, mis ei vasta konkursi tingimusele ja ei ole seotud kortermajaga Eestis. Püsiva eemaldamise aluseks on üldjuhul protest.\nKorraldajatel on õigus tasuta kasutada konkursile esitatud töid konkursi ja selle tulemuste tutvustamisel ning oma kodulehel ja sotsiaalmeediakontol.\n7. Korraldajate vastutus\n8. Osaleja vastutus\nOsaleja vastutab enda ja piltide kohta esitatud andmete õigsuse eest ja kinnitab, et ta on konkursile esitatud tööde autor.\nLisainfo: eranditult kõik konkursiga seotud küsimused tuleb esitada kirjalikult meiliaadressile kyoiguskeskus@gmail.com\nLisa: Kuna paljud fotode esitajad ei ole pidanud vajalikuks tutvuda siinsete reeglitega, siis täiendavalt:\n1. 15. juulil tõstame erinevate kuulutuste alla postitatud fotod albumisse.\n2. Fotode autoritel palume hiljemalt 20. juulil kirjutada nende fotode alla, mille eemaldamist nad albumist soovivad, "Palun eemaldada" vms.\n3. Fotodele, millel ei ole pealkirja, palume pealkirja kirjutada kommentaari.\n3. 25. juulil eemaldame albumist:\n3.1. KÕIK need fotod, mis on postitatud mitmekordselt (mitme erineva kuulutuse all).\n3.2. KÕIK ilma pealkirjata fotod\n3.3. KÕIK fotod mis ei ole seotud kortermajaga (lilled, liblikad ja lihtsalt loodusvaated) - juhul kui autori kirjutatud pealkiri fotot kortermajaga/korteriühistuga ei seo.\n3.4. KÕIK fotod mille alla on foto autor sellise soovi postitanud.