Ondřej Černý, R8.A\ntyp: čestná a věčná palice\nPočet normostran: 33, slov: 8439, znaků: 58966\n„Potom poslali k němu některé z farizeů a Herodiánů, aby jej polapili v řeči.\nKteřížto přišedše, řekli jemu: Mistře, víme, že jsi pravdomluvný, a nedbáš na žádného; nebo nepatříš na osobu lidskou, ale v pravdě cestě Boží učíš. Sluší-li daň dávati císař, čili nic? Dáme-liš, čili nedáme?\nOn pak znaje pokrytství jejich, řekl jim: Co mne pokoušíte? Přineste mi peníz. A oni podali. Tedy řekl: Padne-li hlava Císařova, dáte daň císaři. Padne-liš vorel, nedáte ničeho. Vhodiv peníz do vzduchu a znovu jej v dlani chytiv, ukázal jim a otázal se jich: Co vidíte? Odpověděli: Císaře. I pokrčiv Ježíš rameny, řekl jim: Dávejtež tedy daň císaři.\nI odešli od něj upokojivše se.“\n(Marek 12, 13 – 17)\nZahrajeme si malou hru.\nMá dvě jednoduchá pravidla:\n1.\tVe světě konsensuálně nazývaném „skutečný“ můžeme nalézt spolehlivé a jednoznačné příklady hry.\n2.\tNikoli vše, co se vyskytuje ve světě zvaném „skutečný,“ lze považovat za hru; rozložení hry v tomto světě vykazuje značnou heterogenitu.\nVyvažovací tyč o těchto dvou koncích nám pomůže udržet rovnováhu na tenkém a houpavém laně, po němž se nyní vydáme kupředu.\nNebezpečí je totiž veliké - po obou stranách se rozevírají hlubiny intelektuálního rozkladu, v nichž vidíme uhnívat skvělé myslitele i s nadějnými myšlenkami (a co teprve ten zápach). Na jedné straně se utápějí v dokonale rozmělněném pojmu hry; nadšeni nalezením univerzálie či „antropologické konstanty“ totiž hledají a zdárně nacházejí herní principy, kamkoli zrak svůj obrátí. Mnohým z nich nakonec nezbývá než završit své ludické evangelium tvrzením, že „vše je vlastně hra“ (tento výrok samotný nevyjímaje), jež bohužel obsahuje více alibismu než skutečného sdělení. Budiž jim indeferentní solludismus lehký.\nNa druhé straně spatřujeme kdesi v hloubce jejich kolegy, rozřezané na kousíčky ostrými hranami krystalicky čisté hry, již se odhodlali leštit a brousit nejpevnějšími definicemi, aby se snad nepodobala těm špinavým a nedokonalým jevům, které si jméno „hra“ lživě nárokují. V upřímné fetišistické lásce mazlili se s hrou, jejíž dokonalou formu zbožňovali.\nA konečně několik nešťastníků završilo své zkoumání současným pádem do obou propastí. Netřeba zdůrazňovat, že se jedná o možnost zvláště bolestivou... Nekochejme se však hlubinami příliš! Kupředu, kupředu!\n„Zprvu jsem zamýšlel sepsat Sumu ludistickou, po dlouhém rozjímání jsem však od tohoto titánského záměru upustil a dal jsem se do díla kratšího, prostšího, pokornějšího.“\n- Tomáš Akvinský, Memoriae III, 42\nKam ovšem chceme po tomto houpajícím se laně dojít? Máme snad v plánu prezentovat problém hry v celku? I při nejvyšší míře essenciálně zplošťujícího zjednodušení musíme takový cíl zavrhnout jako prakticky nedosažitelný. Přiznejme si, že se za ním vypravili lepší, důvtipnější, obratnější, zábavnější – a doklopýtali k prvnímu či druhému odpočívadlu jen za cenu mnohých údů, které nyní zahnívají tam dole. Jejich práce nicméně přinesla cenné ovoce, jakkoli hrubě parciální.\nŽivme se tímto ovocem na své cestě. Budeme vycházet z předchozího ludistického bádání svých velkých učitelů Johana Huizingy, Rogera Cailloise, Eugena Finka, Paula Veyneho, Michaila Bachtina, Umberta Eca a dalších (prozatím netřeba více kondenzované autority). Poněkud nápadně se však vyhneme přímé syntéze jejich svébytných přístupů k problému hry, nedotlačí-li nás k ní nutnost; z bádání velikánů se chystáme těžit kriticky, případně až poněkud parazitně – nahlédneme do základů oněch velkých a krásných ludistických systémů, abychom se přesvědčili, zda náhodou nestojí na písku, a s velkým potěšením statiku celých staveb narušíme jediným dobře mířeným příkladem; jindy naopak vystoupáme až do nejvyšších pater systému pouze proto, abychom s pomocí lupy pátrali, zda zub času nenahlodal kdysi zářivě bílou omítku. Vydáme se jistě i do temných a zapáchajících slumů, kde přebývají hry a hříčky, na něž se v definicích a klasifikacích apartmá nedostalo, a zeptáme se, co si o tom všem myslí...\nJinak řečeno chceme tedy přispět k pochopení hry skrze problematizaci některých axiomů a dogmat ludistického bádání. Zaměříme se rovněž na specifické strukturní vlastnosti her, které se v západní společnosti objevily a rozšířily teprve v nedávné době (například vlivem nových technologií), a proto více či méně narušují ludistické koncepce desítky let staré; v tomto směru poněkud omezíme představu hry jako antropologické konstanty a pokusíme se ji uchopit spíše jako „antropologickou proměnnou“ (snad dokonce závislou) se značným zalíbením v oboru komplexních čísel.\nV neposlední řadě zahrneme do svého parazitního bádání i kritickou reflexi hry v západním myšlení, již dosavadní ludistická dobrodružství spíše opomíjela, vztahovala se k ní negativně nebo se přímo zakládala na jejím odmítnutí. Připusťme si možnost, že i kritika hry přišla v průběhu své rozsáhlé tradice s postřehy, které přinejmenším vyžadují pozornost, a že rehabilitace hry v posledních padesáti letech nemusí znamenat pouze slavné vítězství nad dávným odkouzlením hry, jak se na první pohled zdá.\nHlásíme se jistě k odporu vůči zjednodušující opozici hra – vážnost, který započal Huizinga, i k jeho snaze o vymanění hry z pout biologizujících či psychologizujících interpretací, ačkoli se bráníme jejich předpojatému odmítání; jak nám ukazuje Caillois, může například etologie s ludistikou spolupracovat a poskytnout společnému snažení velké množství materiálu ne-li nutně inspirujícího, tedy bezpochyby efektně ilustrujícího .\nHodláme pokračovat v odkazu velikánů a zkoumat v prvé řadě hru jako takovou coby strukturu i fenomén, nikoli její dopady sociální či psychické. Považujeme nicméně za svoji morální povinnost pohledět přísným okem na rozšířené „apologie hry jako univerzální apologie“ a její „neproblematické charakteristiky coby neproblematické neproblematičnosti,“ které podezříváme z podílu na pádu mnohých myšlenek do již zmíněných intelektuálních propastí – máme zde na mysli všeobecné spojování hry s pojmy štěstí, kreativity, řádu, respektu, bezpečí či svobody. Ptáme se, zda hra nemůže za jistých okolností znamenat spíše frustraci, marnost, nejistotu, manipulaci, násilí a otroctví. Touto otázkou nechceme pohřbít veškeré dosavadní snahy o rehabilitaci hry – naopak se snažíme je zachránit, tedy uvést v soulad se zkušeností současnou i minulou a s problémem, který tato v oblasti her nevyhnutelně nachází.\nPokusíme se mimochodem zajistit, aby si v průběhu našich hrátek s hrou – náhodou – nezačala ona pohrávat s námi.\n„Ora et lude... Aut lude tantum.“\n- Benedikt z Nursie\nJiž stanovením vnějších cílů této skromné hry jsme se dotkli prvního a pravděpodobně nejzávažnějšího z problémů, autonomie hry, již shodně prosazují Huizinga, Fink, Caillois a do určité míry i Bachtin (ostatní se spíše nezmiňují). Dokonalá samostatnost hry vzhledem k nehernímu životu se stává jedním z pilířů jejich uvažování: „Toto něco, co není obyčejným životem, stojí mimo proces bezprostředního uspokojování nezbytných potřeb a žádostí, dokonce tento proces přerušuje,“ dočteme se například u Huizingy; Dostáváme se tak k představě hry jako solitérního ostrůvku v moři mimoherní skutečnosti, jako jednání nepodmíněného a nemotivovanému čímkoli vnějším, jako aktivity zcela bez následků.\nJedná se jistě o cenný postřeh, podpořený nesčetnými příklady. Naneštěstí však zmíněná představa nabývá takřka axiomatické povahy. Ludičtí badatelé pod jejím vlivem zcela opomíjejí proměnlivé mimoherní ukotvení hry a její možný (či spíše nutný) kontakt s běžným životem jedince a společnosti, ačkoli právě tento si zasluhuje značnou pozornost; mnozí si ve svých závěrech protiřečí a jiní se slavné izolace hry drží tak křečovitě, že raději předvádějí obdivuhodnou intelektuální akrobacii, než aby připustili výjimku z pravidla nebo se pokusili o jeho upřesnění.\nJan Sokol bez nejmenšího zaváhání upírá herní charakter Wittgensteinovým řečovým hrám: „Tak už Wittgensteinovy ,řečové hry‘ nejsou tak oddělené od opravdového života a vykazují jen některé z charakteristických rysů hry jako takové.“ Dochází filosof k tomuto závěru na základě hlubší analýzy, nebo spíše proto, že pragmatismem zatížené řečové hry tak docela nezapadají do milé koncepce „svobody s pravidly“? Roger Caillois pro změnu přijde s tvrzením, že při hazardních hrách „dochází k migraci majetku, nikoli však k produkci hodnot. […] K povaze hry patří, že nevytváří žádné hodnoty, žádné dílo. Tím se liší od práce nebo umění. Na konci hry se všechno může a musí vrátit k původnímu stavu, aniž by vzniklo něco nového.“\nAnalogicky bychom snad mohli vnímat i trh jako pouhé „přesouvání“ peněz a zboží, podobně jako krádeže a dary – ani zde se přeci žádné nové hodnoty nevytváří. Takový náhled by se zvláště v případě finančního sektoru mohl ukázat jako velice plodný, původně obhajovanou „hru bez následků“ v něm však objevíme s obtížemi.\nV „první Huizingově větě,“ jak bychom snad mohli nazvat pravidlo autonomie, lze spatřovat poněkud vyhraněnou opozici vůči redukcionismu biologických a psychologických přístupů, které naopak absolutizovaly praktické výstupy hry. Pomyslné kyvadlo zřejmě dosáhlo druhého extrému, v Huizingově líčení se tak hra skví jako „čisté duchovno,“ jako dokonalý protipól strastného dobývání chleba vezdejšího. Jiný, autonomní svět hry vstupuje v tomto pojetí do mechanického, pragmatického světa opravdu nejinak než zázrak.\nPři bližším ohledání se ovšem vlastní svět hry rozpadá. Nevykazuje snad značnou závislost na standardních společenských podmínkách již s ohledem na čas hry, který by neměl kolidovat s nezbytnými „vážnými“ aktivitami, nebo v utváření společenství hráčů a jeho udržování? Jako totiž platí, že spoluhráči obcují častěji i mimo hru, nepochybně se i přátelé a kolegové častěji setkávají ve hře. Jejich společenské postavení a identita přitom většinou nemizí – ve společenské hře se spolu mohou utkat rodiny a pracovní týmy právě tak jako národy ve fotbale. Nepochybně jde přitom o čest a praktické výhody s ní související, a nikoli pouze o „čisté vítězství“ - vždyť vzpomínky na porážku přetrvávají a nenávist či touha po kompenzaci se může projevit i v docela odlišných kontextech herních právě tak jako neherních.\nNeuznáme-li vnější motivaci hry, nepochopíme ani nespornou skutečnost, že některé hry se jeví vážnější než jiné – snaží-li se atlet nepoměrně více na mistrovství světa než na okresním přeboru, nemusíme jeho přístup nutně zavrhovat co „pragmatický, ergo neherní“ a hledat v jeho krvi nedovolené látky. Nabízí-li se nám v rytířském turnaji výhra v podobě krásné dámy, nenarušíme ještě herní charakter, budeme-li se bít udatněji než jindy. Kvůli dámě se ještě nemusíme uchylovat k nedovoleným chvatům, právě naopak – víme totiž, že porušení pravidel by znamenalo nejenom ztrátu veškeré naděje na výhru, ale možná i pošramocenou čest. Nejenom svobodné rozhodnutí hráče totiž garantuje pravidla hry, jak si mnozí myslí, ale i společenská situace se svými strukturami moci.\nVážný, vynucený a motivovaný charakter hry se objevuje ještě zřetelněji u celospolečenských mechanismů využívajících herní prvky. Huizinga zcela správně nachází tyto prvky v justici; o autonomii této „hry“ vzhledem k běžnému životu lze však s úspěchem pochybovat. Místní a časové hranice vlastního přelíčení nás nesmějí zmást – vždyť platnost soudu nutně proniká mnohem dále! Této skutečnosti odpovídá i rozsah následků; tolik oslavovanou radost z čisté výhry zde často nahrazuje spíše úleva z překonaného nebezpečí, ale i motivace bývá nejvyšší. Lze snad přesvědčit matku, jež se soudí o opatrovnictví svých dětí, aby brala přelíčení „sportovně,“ tedy jako hru? Pokrčí snad tato po prohraném procesu rameny se slovy: „No nic, tak snad příště?“\nTyto lehce sugestivní příklady problematizují další, byť související, opět téměř axiomatický rys hry, na němž se většina ludistického bádání zakládá: možnost opakování. Zjevně musíme i tento podnětný náhled uvažovat v rámci konkrétních společenských a kulturních podmínek, nikoli ve slavné izolaci hry.\nNehrozí nám ovšem s rozpadem vlastního světa i rozpad samotného jevu, jímž se zaobíráme, na nesouvislé kousky, a vylití nadužívaného pojmu z hranic?\n„Multa sunt nomina Ludi.“\nLano sebou povážlivě mrská a my pociťujeme nutkání zachytit se pevné definice. Odolejme! Jistěže potřebujeme určitou představu onoho složitého cosi, jež nazýváme hrou, abychom dokázali určit alespoň směr svých úvah; tato představa by jistě měla vycházet z oněch konsensuálních her, na které narážíme v každodenním životě a jejichž ludický status nás nenapadne zpochybnit, zřejmě tedy z her dětských a stolních. Jako ovšem u těchto nepochybných příkladů nemůže zodpovědné (a lehce ambiciózní) ludistické bádání skončit, nesmí se spokojit ani s představou na nich založenou – natož aby ji legalisticky zformulovalo co definici a samo se jí svázalo!\nNechme se překvapit dálkami a hlubinami, jež hra skrývá. Postavme raději celou její představu tak trochu na vodě a plujme po modrém (byť trochu rozbouřeném) moři, než abychom ji vytahovali na břeh a těšili se z vlastního bezpečí – pokračujme raději opatrnými kroky po rozkomíhaném laně, než abychom se na něm preventivně předem oběsili. Právě unáhlená definice znesnadňuje co těsná smyčka ludistické bádání Huizingy i Cailloise – oba jí uvozují své rozsáhlé práce, v nichž ovšem její značnou část (zejména onu „slavnou izolaci“) nakonec popírají, místo aby ji v precisní podobě vyvodili co hlavní závěr.\nPřiznejme si až poněkud alibisticky, že pojmu „hra“ používáme pro tak různorodé jevy, že bychom jejich shrnutím pod jedinou definici napáchali pravděpodobně více škody než užitku – a to zcela opomíjíme jazykovou stránku problému. Hra zřejmě disponuje mnoha podmínkami postačujícími, zatímco podmínky nutné jí spíše scházejí. Existuje-li hra v jakési čisté podobě, jedná se o bezcharakterní žmolek.\nPři zkoumání hry musíme mít tudíž na zřeteli nejenom společné znaky, v jejichž spojení snad shledáváme možnou definici, ale i bytostné rozdíly jednotlivých instancí – neuchylujme se proto ke kvantitativnímu hodnocení „hravosti“ natož pak k binárnímu vyjádření přítomnosti či nepřítomnosti ducha ludického. V rámci kvalitativního uchopení her lze naštěstí vycházet z Cailloisovy typologie, rozdělující hry podle dominujícího principu na mimikry, agón, alea a ilinx, případně na paidia a ludus; Caillois touto cestou mírně povolil definiční pouta, jež před ním Huizinga rázně utáhl.\nV důsledku shodného prosazování slavné izolace ovšem Huizinga i Caillois opomenuli onen zásadní faktor, jež se vedle vnitřního mechanismu podílí na kvalitě hry, totiž způsob jejího zasazení do života společnosti – roli, již samotná hra hraje v našem životě. Tolik důležité otázky, proč lidé hrají hry, proč hrají právě tyto a nikoli jiné, proč je hrají právě tehdy a v takové společnosti, spadaly tak mimo horizont úvah ovládaných ludistickým isolacionismem; případně se jim dostalo obecné odpovědi, alibisticky se bránící další diskusi – Huizinga tak smysl hry nachází v samotném jejím vtipu: „Tento poslední prvek, onen ,vtip‘ hry, vzdoruje každé analýze, každé logické interpretaci.“ Huizingův kvaziargument zakrývá nevědomé i uvědomované rozdíly v přístupu člověka ke hře (a ke smyslu, který v ní nachází), navíc ovšem zanáší do ludistického bádání pachuť dogmatismu. Dokud totiž Huizinga logickou interpretací nedokáže, že vtip vzdoruje každé logické interpretaci, a neurčí alespoň přibližně, co si za vtip lze a nelze dosadit, zůstává tento ideální „vtip“ pouze nevydařeným vtipem metodologickým.\n„Credo in Ludum Patrem omnipotentem...“\n- Symbolum Apostolorum\nZnovu se zde dotýkáme problému vnímání hry jako antropologické konstanty (a do značné míry i obecného problému antropologických konstant, které které zdánlivě vnášejí do komplikovaného světa poslední pilíře řádu), zároveň však vidíme samotnou hru kolegiálně se dotýkat náboženství, jež se v podobné pozici ocitá pravidelně. Religionisté amatérští i vzdělaní, zcestně chápajíce „slavnou konstatu“ jako neredukovatelné a neodvoditelné, co stačí konstatovat, je nacházejí na každém rohu a v každém příkopu – bez ohledu na sebeprezentaci a sebevědomí se tak náboženstvím může stát politika, televize, filosofie, vaření, věda, sport, globální oteplování i pěstování kaktusů.\nNemáme jistě v úmyslu podrývat hodnotu postřehů, které k výše uvedeným závěrům vedou, ani zpochybnit samotnou podobnost daných fenoménů s náboženstvím. Pozastavme se nicméně nad stinnými stranami tohoto srovnávání a jeho výstupů: Již samotná podobnost platí co argument lehce podezřelý. Jak totiž předvádí Umberto Eco, na základě pouhých vnějších podobností (sémiologických „výrazů“) se lze hravě dostat pěti kroky od prasete k Platónovi. Tento způsob myšlení, vycházející podle Eca z hermetické tradice, je sice efektní a hravý, dokáže ovšem rozložit veškeré logicky strukturované myšlení.\nNezbývá tedy než srovnávat s významem na zřeteli a nenechat se vláčet pouhými podobnostmi. I při splnění této podmínky ovšem vyvstává nebezpečí v podobě přílišného rozšíření významu – jeho následkem nacházíme spolehlivé styčné body s náboženstvím, jež jsme však rozředili do té míry, že se výpovědní hodnota závěru limitně blíží tautologii. Tvrdí-li například Tomáš Halík, že „moderní křesťanství už od osvícenství ztratilo charakter ,náboženství‘ v sociologickém smyslu, totiž být integrační silou celé společnosti, jejím společným jazykem,“ vstupuje na tenký led. Náboženství (jakkoli „v sociologickém smyslu“) se totiž v jeho charakteristice nebezpečně přibližuje zásadním pojmům, které bychom si raději uschovali na lepší časy – není snad i jazyk společným jazykem společnosti? Není možná kultura jako taková její integrační silou? Tedy jazyk = náboženství = kultura? Zní to snad špatně? Halíme-li svou řeč do líbivých metafor, pak nikoli.\nJakých cílů dosahuje tato religionifikace předmětu? Překvapivě končí tam, kde bychom čekali počátek: u konstatování „překvapující“ podobnosti, jež se nestává předpokladem k hledání odlišností, ale uspokojujícím cílem sebe sama: „Média podle mého názoru jsou zajímavým objektem studia nejen pro sociology, politology a psychology, nýbrž i pro religionisty a teology.“ Toto úžasné a revoluční tvrzení kupodivu neotevírá, ale naopak uzavírá celou úvahu.\nMějme se v naší hře na pozoru před podobným rozmělňováním pojmu, jaké nacházíme v případě náboženství; nevzývejme všeprostupující podobnost na úkor odlišnosti, ale naopak odměřených dávek podobnosti využívejme co prostředku k nalezení všeho odlišného. Nenechme se uhranout myšlenkou hry jako antropologické konstanty a nebudujme na jejím základě „meta-hru“ podobnou „meta-náboženství,“ jaké bohužel (či bohům-žel) nezřídka vytváří srovnávací religionistika, snad aby skrze absolutizaci náboženských forem neutralizovala znepokojivý obsah svého předmětu.\nS poukazem na nebezpečí podobnosti dopřejme nicméně pohledu podstatným styčným bodům hry a náboženství (inherentním i těm, které spočívajícím v jejich reflexi). Lano sebou párkrát škubne, nezapomínejme tedy vyvažovat.\nJiž Huizingovo ustanovení „vtipu“ jako dále neanalyzovatelného, logicky neinterpretovatelného prvku hry nám snadno připomene myšlenku posvátna, již na svět přivedl (a mnohem lépe rozpracoval také rozpracoval) Rudolf Otto. Vedle proklamované „racionální neredukovatelnosti“ spojuje Ottovo posvátno s Huizingovým vtipem především fascinace, jíž hra evidentně působí nejenom na samotné hrající individuum (jako mysterium fascinans působí na člověka vyznávajícího), ale i na nezúčastněné pozorovatele (což pro zážitek posvátna většinou neplatí); právě v této fascinující povaze hry spočívá diváctví spíše než v mimetickém aspektu, kde je nachází Caillois.\nPo tremendu bychom se v herním vtipu pídili marně; obsahuje však hra vůbec nějaké mysterium? Můžeme souhlasit s rozšířeným názorem, podle něhož hra, jejíž výsledek bychom znali, ztrácí přitažlivost. Machek ovšem ve svém výkladu Finkovy ontologie hry tvrdí, že „svět hry nemá své vnitřní tajemství, které by se dalo postupem herního procesu rozkrývat. Vždycky je zde totiž smysl a teprve potom svět hry. […] Nemá vnitřní tajemství, ale právě proto je štěstím. Tajemství zde přesto přitomno je, ale jinak. Narážíme na něj, jakmile chceme odpovědět na otázku, proč se člověk do hry vrhá, proč přeznačuje věci přirozeného světa. Metafysická záhada se přesunuje z vnitřního prostoru světa hry na jeho rozhraní, na třecí plochu se světem reálným.“\nSituace tajemství smyslu u vstupu do hry se nám jeví obtížně obhajitelným důsledkem Finkova isolacionismu. Neuchopíme-li hru jako dokonale nezávislý svět imanentního smyslu, ale „existenciální okliku,“ při níž se odchylujeme (určitým směrem spíše než smyslem) od běžných signifikací a svého dlouhodobého rozvrhu právě proto, abychom je v bezpečném přeznačení snáze sledovali a posléze opět nalezli, ukáží se vstup a výstup hráče naopak jako okamžiky zcela zřetelného vnějšího smyslu hry (tedy její návaznosti na mimoherní cíle), který s odstupem bledne. „Vnitřní prostor“ hry, tedy celek přeznačeného, ukrývá pak co tajemství nikoli smysl (který zevnitř nelze příliš uspokojivě formulovat ), ale obraz, jenž hra utváří svým sebezjevováním, jaké popisuje Gadamer.\nToto sebezjevování můžeme chápat jako proměnu skryté potenciality, pevně ovšem vymezené strukturou přeznačení (do níž spadají rovněž „pravidla“ a „hranice“), ve zjevnou dokonavost, v konsistentní a nezpochybnitelný obraz, jenž znovu zapadá do rozvrhu člověka. Toto tajemství, jež pohyb hry odkrývá, plní tak zároveň funkci poetickou (či estetickou), a snad právě skrze ni se podílí na fascinující síle hry.\nNeopomeňme skutečnost, že zjevováním svého tajemství-obrazu až ke konečnému strávení se hra zřetelně odlišuje od zážitku posvátna, jež své mysterium chrání skrze ambivalenci tremendi a fascinantis. Spirituální konsumerismus bychom se tedy mohli pokusit charakterizovat jako uplatnění herního vztahu k tajemství ve styku s náboženskými obsahy (což poměrně účinně vysvětluje povahu „konspiračních“ či „záhadologických“ románů a filmů).\nPro naši hru z předchozích úvah vyplývá především vztah k obrazu a zjevnosti. S vypětím všech sil jsme vzdorovali analogiím a stavěli pevnou zeď, která by měla zabránit příliš snadným, jakkoli ne zcela neopodstatněným redukcím hry na problém spirituální (skrze koncepty „fotbalového náboženství,“ či „víry v pravidla hry“) a vice versa („náboženství jako přeznačení věcí skutečného světa“ etc). Tato zeď pochopitelně nepostihuje kultickou hru, společný to výskyt náboženství a hry co svébytných jevů; nezdráhejme se ji ostatně přeskočit kvůli poslední významné analogii, která si žádá naši pozornost a kritiku.\nV ludistickém uvažování právě tak jako v religionistickém narážíme na podstatný problém: Jaký postoj máme vůči zkoumanému předmětu zaujmout? Náboženství i hra totiž připouštějí pohled vnitřní a vnější – náboženství může hodnotně popisovat a zkoumat jeho vyznavač, zcela jistě však i člověk osobně nezaujatý, který přijímá obřady, příběhy a nauky „z druhé ruky.“ Platí totéž v případě hry? Má zkoumání kategorického nehráče hodnotu srovnatelnou se zkoumáním nadšence – či snad vyšší? Neliší se ostatně i pohled člověka, který právě v tuto chvíli hraje hru, od rezervované reflexe hry dávno minulé?\nPřestože si poslední otázka žádá kladnou odpověď, musíme odmítnout tvrzení Ivana Vágnera vyzdvihující pohled hráče ludentis nad veškeré pozdější úvahy: „Dobré počítačové hry jsou však […] totální angažovaností. Ta je také důvodem, proč se nedají chladně a s odstupem analyzovat, proč se ,dají pitvat jen zaživa‘“ Podle shodné logiky nemohou o drogách plnohodnotně vypovídat lidé, kteří si před výpovědí nevezmou dávku, jako se ani k pohlavnímu styku nemůžeme vyjadřovat, pokud právě nekopulujeme. S odstupem se pohled na hru zcela jistě proměňuje – neztrácí ovšem na hodnotě, pokud pro nás právě chladné, kritické, distancované myšlení zůstává alespoň vědecky cennějším než spalující vášeň a fascinace (což neznamená, že se nemohou vyskytnout společně a dosáhnout vynikajících výsledků).\nUrčitý odstup by měl platit za předpoklad zodpovědného myšlení i pro fenomenologa Finka. Ten nicméně obhajuje proti filosofické tradici právě zkoumání hry zevnitř, neodkouzlené, „nedemaskované“ (pochopitelně však nevyžaduje, aby hra probíhala). Důvěryhodnou apologii tohoto přístupu však podrývá zcela opačným řešením obdobnému problému v případě náboženství, přestože jeho myšlenková linie směřuje právě ke hře kultické. „Filozofie se tedy musí odvážit toho, že sníží bohy na symbolické obrazy veškerenstva světa – a že v dimenzi božského bude vidět stopy univerza; […] Člověk a svět jsou v dosahu filozofického myšlení, nikoli však bozi. Z toho vyplývá, že filozofie by se neměla zabývat existencí či neexistencí bohů, neměla by mluvit ani řečí dogmatického theismu, ani řečí dogmatického ateismu.“ Měla by tedy mluvit řečí dogmatického ludismu? Filosofie tedy smí (či dokonce musí) nahlédnout do nitra hry, určeného postojem hráče k přeznačenému jsoucnu, naopak by se ovšem měla štítit nitra náboženství, daného postojem věřícího člověka a plného neopomenutelných, problematických významů? Fink si (a filosofii vůbec) asketicky upírá obsah náboženství, zatímco si nepokrytě pochutnává na jeho herním výrazu.\nTato Finkova inkonsistence nás právem může svést k domněnce, že zde hra slouží jako cesta k formalizujícímu uchopení náboženské praxe a spirituality vůbec, vylučujícímu „nepohodlný“ obsah vlastní pravdy, jež Finkovi umožňuje redukovat tolik odlišné instance na nového, v pravém smyslu nejvyššího (jakkoli Fink tolikrát zdůrazňuje jeho nehierarchický vztah k bytí, přiznává mu nejvyšší hodnotu) společného jmenovatele: symbol světa. Přitom se na několika místech dopouští takřka donebevolajícího zjednodušení; antropologizující pojetí „bohů“ a jejich vztahu vzhledem ke světu, odvozené zcela zřejmě z řeckého nábožensko-myšlenkového paradigmatu – jímž se však Fink snaží postihnout náboženskou scénu napříč časem i prostorem – by ve světle tradice židokřesťanské a její teologie nemuselo obstát. Kterých her se symbolický charakter vzhledem ke světu vůbec týká, to ostatně stanovuje Fink velmi vágně: „K takové otevřenosti pro svět vede i důkladné zamyšlení nad lidskou hrou, pokud je zcela oddělena od svého kultovního původu a – což je zvláště důležité – není-li toto oddělení profanací kultovní hry.“\nPoučme se z Finkova lapsu do hlubin a nesnažme se filosofii cokoli upírat, jinak si ještě ráda kriticky smlsne na nás. Nechme ji zabývat se právě tak nitrem náboženství a jeho pravdou, jako se zabývá nitrem hry, lásky či smrti; zároveň však tuto niternost slepě nevyžadujme jako podmínku výpovědi a nestyďme se vynášet ludistické (ani religionistické) soudy z odstupu – přičemž se pochopitelně pokusme anticipovat námitky těch, kteří vypovídají z nejtěsnější blízkosti, a své soudy na ně připravme.\nNa příkladech Finka, Huizingy i Vágnera ostatně opět vidíme, že snaha o rehabilitaci hry s sebou nese riziko „propadnutí hře“ na nejvyšší úrovni: v rámci pozitivního vykreslení hry se tato stává zdrojem všeho duchovna, podstatou náboženství, nositelkou pravdy či symbolem světa – podléhá přitom mnoha poněkud dogmatickým představám, které se hodnotu hry snaží uchránit, ať už se jedná o slavnou isolaci, antropologické konstantování, vyloučení vnějšího pohledu nebo obsahovou kastraci kultu.\nProč však dovede v této míře fascinovat a spoutat i samotné myšlení? Co ji činí tak atraktivním a pozitivně hodnoceným předmětem uvažování?\n„Ty jsi sladkost, a já jed,\ntys lahodná, já kyselý;\njá smutný, a tys veselá:\njá zimníce, tys uzdravení:\njá nepravost, tys spasení.“\n- Bedřich Bridel, Co Hra? Člověk?\nAniž bychom se uchylovali k definici, dopřejme určité pozornosti oněm mnoha pozitivním charakteristikám hry, na nichž se ludističtí badatelé víceméně shodují a s nimiž můžeme rovněž souhlasit.\nJedna z předních, zároveň však nejkontroverznějších, se nachází v lehkosti hry. Tato skutečně neobstojí, pokud bychom ji chápali ve striktní polaritě lehkost – vážnost; jak shodně tvrdí Huizinga, Caillois i Fink, hra může nabývat značné vážnosti, vyvozujeme-li tuto ze zaujetí hráčů, ze společenského významu hry či z obsahu, který si hra přisvojuje. Lehkost lze však chápat i ve významu snáze, základního předpokladu pohybu a proměny ve hře; při kolizi s nepřemístitelným se hra zadrhává a končí, neboť již nedokáže svou neustálou proměnou bavit hráče.\nZábava a radost coby další pozitivní charakteristiky potud závisejí na lehkosti hry a její proměně, která s sebou přináší vysokou hustotu obrazu vzhledem k času. Obraz hry nebo jeho významná část (cyklus, tah) při svém dokončení naplňuje daný smysl a spotřebovanému času přiřazuje hodnotu bez ohledu na jeho vnitřní rozložení. Právě toto „pečetění“ či „uzavírání“ zahuštěného času, které se stalo předmětem isolacionistické misinterpretace, vede k zábavě co konstantnímu pocitu smyslu.\nTento smysl, vznikající zapouzdřením určitého celku, v sobě ovšem může nést i radikální přehodnocení většiny předchozího pohybu a času na něj spotřebovaného. S takovým efektem se setkáváme u židovských anekdot, které pracují se zvratem, náhlou a nečekanou změnou perspektivy i samotného děje, která invertuje i význam předchozích slov. S touto koncentrací v pointě se jistě setkáme i u vtipů nežidovských, které však častěji pracují se stimulovaným očekáváním, a pointa tedy spíše uzavírá lineární postup; podobné smysluplné zapouzdření bychom však mohli hledat i u rozsáhlejších narativních vzorců.\nStále se pochopitelně jedná o smysl velmi jednoduchý, neverbální, spočívající v odkrytí obrazu. Přesto dokáže dodat hráči pocit úspěchu. Úspěch a smysl, významem sice zanedbatelné, zato však zjevné a neoddiskutovatelné, pak produkují onu energii a radost hráče získavšího ve hře sebedůvěru.\nLehkost (ve významu snáze) dává vedle zábavy vzniknout i pocitu svobody, jež se demonstruje nespoutaným pohybem v rámci pevného řádu pravidel. Servi legum sumus, ut liberi esse possimus; toto vznešené spojení svobody a řádu ve hře zřetelně inspirovalo Jana Sokola. Jakkoli je nesmíme přeceňovat, můžeme nicméně přiznat hře stabilizační funkci – zakládá-li se válka či právo na všeobecně uznávaném, tedy nejenom vynuceném, ale i hodnotově (například nábožensky) zakotveném rámci, dochází prokazatelně k menšímu počtu excesů a projevů nelidskosti. Až příliš sugestivním kontrastem snad působí srovnání meziměstských válek archaického Řecka (která sdílela poměrně pevný hodnotový rámec) s krutostí válek řecko-perských nebo vznešených rytířských soubojů vrcholného středověku (v nichž se konsensuálně projevovala vůle Boží) s expresivitou válek náboženských v 16. a 17. století.\nVálka respektující herní rámec v nás však nevzbuzuje sympatie pouze vznešeností a kulturními hodnotami, jak mnozí tvrdí, ale jednoduchostí, s níž se nabízí naší reflexi. Herní válku totiž nemusíme analyzovat z hlediska etického. Dohodnou-li se protivníci a přijímají-li oba výsledek, nikdo nám nevnucuje tolik náročnou roli arbitra, který rozhoduje, kdo válčil právem a kdo neprávem, kdo byl dobrý a kdo byl zlý.\nHra tak uplatňuje svůj deetizační efekt, kterému se věnuje již Huizinga a který opět sklízí lidské sympatie, přestože se k němu hlásí menší davy než ke zdánlivě neproblematickému řádu nebo pěkně znějící svobodě. Upozaděním etické volby hra navíc přispívá ke své lehkosti, pohyblivosti a rychlosti, neboť člověka zbavuje nutnosti předpovídat nepředvídatelné důsledky vlastního jednání. Shodně působí i potlačení existenciální starosti, jež však zdaleka neznamená vstup do „světa vlastního smyslu,“ ale již zmíněnou existenciální okliku, při níž lehkost a pohyblivost v mezích bezpečí usnadňují a současně estetizují dosažení určité (již mimoherní) pozice existenciálního rozvrhu. Právě soud estetický v rámci hry do velké míry nahrazuje etické hodnocení činů. Hra není dobrá a špatná na základě dobrého a zlého jednání hráčů, ale s ohledem na krásné či méně krásné naplnění své potenciality ve zjeveném obraze.\nVšechny zmíněné klady her nás zaujmou svým negativním vymezením – představují onu sváteční jinakost vzhledem k nehernímu. Kde se však skrývá toto neherní, tolikrát opomíjené i tolikrát poplivané ludisty všech zemí, ležící ve stínu všech vznešených definic hry? Kde je nalezneme, když i soudy opanuje hra, i válka podléhá hře, i náboženství si nasazuje herní masku? Kde se setkáme s neherním, když se nám podařilo rozpustit jasné hranice ludických isolacionistů a hra se nyní do neherního vlévá právě tak, jako se ono vlévá do hry?\nPrimární hra & superhra\nNašlapujme nyní velice, velice opatrně – a připravme se na nejobtížnější akrobatický kus této cesty. Navrhneme totiž podivný koncept, který řeší problém autonomie hry a jejího společenského ukotvení, problém opakování hry a jejích dlouhodobých výstupů, problém lehkosti hry a jejího vážného obsahu, ale i vlastní významový rozsah pojmu hry. Za tímto účelem si představme, že obyčejná, ničím neobvyklá hra, hra ve smyslu a rozsahu, jak ji primárně chápeme, se odehrává v rámci hry jiné, mnohem rozsáhlejší a složitější, které si nepovšimne zdaleka každý – hry, kterou hrajeme, aniž bychom tuto skutečnost potřebovali reflektovat, hry zastřešující pohodlně náš život, superhry.\nVedle primárních hry, časově i místně vskutku omezených, bezpečných, lehkých, obvykle svobodně vytvářených a opět opouštěných, konsensuálně za hry považovaných, existují i superhry. Tyto v sobě skrývají fungující herní mechanismy, málokdo z jejich hráčů by je ovšem hrami nazval; zahrnují totiž vedle soudů, válek, politiky, ekonomiky, umění, vědy a náboženství i naše jména, naše myšlenky, naše životní cíle a hodnoty. Obvykle je proto bereme velmi vážně. Zdá, že ostatně nepoznáme nic vážnějšího – ze superher se příliš často nevystupuje. Zato se proměňují i se svými pravidly, byť velmi pomalu; natolik přitom vyplňují čas i prostor, že hranice mezi nimi se povážlivě rozostřují a pouze vzácně je smíme zahlédnout a odlišit jednu superhru od druhé. Většinou však místo „superhry“ používáme pojmu „kultura.“\nNetvařme se, že přicházíme s převratným objevem. Již dlouhou dobu se hraje ono „velké divadlo světa,“ zahrnující všechny role a repliky našich životů; i v seriózním vědeckém bádání se však pojmu hry efektivně používá pro nejobecnější vrstvy pospolitého lidského života – J. Pieper tak pojednává o „základních formách sociálních pravidel hry,“ na jejichž základě obecně rozlišuje společnost, společenství a organizaci, přičemž vlastní pojem „hry“ (či spojení „pravidla hry“) zde nelze považovat za pouhopouhou metaforu. Pomineme-li skutečnost, že Pieper obecně užívá přesného a nemetaforického jazyka, neměli bychom podceňovat obtížnost metaforizace hry – její vlastní a současný význam se natolik poddává natahování a deformaci, že jen těžko poskytne pevnou půdu k „metaforickému skoku“ na význam zcela odlišný. Použití tohoto termínu tedy spíše vyjadřuje samotný způsob uspořádání, objevující se na stejné nemetaforické rovině u konkrétních „primárních her“ jako u abstraktních sociálních struktur.\nVnímání kulturních projevů či sociálních celků coby zcela samostatných her nicméně vede k představě kultury jako vyvýšeného rámce integrujícího tyto střípky, přidávajícího k nim však vnější identitu – Huizinga tak líčí „původ kultury ve hře,“ na druhou stranu však válku, umění či právo (tedy obzvláště významné součásti kultury) líčí jako hry ze své podstaty. Rovněž „sub specie ludi“ rozlišuje historická období na hravá či méně hravá. Kultura tedy zároveň ze hry vzchází, hrou je a hru ve variabilním množství obsahuje? Nahlížejme organizace, společnosti, společenství, náboženství, politiku, právo etc. spíše jako jako jednotlivé vrstvy či příměsi jednolité superhry, proložené ničím.\nHlásíme se tedy ke skeptickému baroknímu pohledu a obdobnému, paradoxně však hravě optimistickému konceptu postmoderny. Svět je divadlo, život sen a iluze – kultura a naše angažmá v jejím souboru dávají dohromady konsistentní hru, která se sice proměňuje s časem (osobním i historickým) a prostorem co do kvality, a to v jednotlivých vrstvách do určité míry nezávisle, její „obsah hry“ ovšem neklesá pod sto procent. „... je možná představa světa hry, kdy se jeho vnitřní smysl ustavuje teprve samopohybem hry samotné – kdy identita rolí vznikne jakoby samovolně a po celou dobu hry se pozvolna mění – spolu s ní se mění i smysl hry, který se tak stává tajemstvím, neboť je neuchopitelný stejně jako můj vlastní stín. Mění se spolu se mnou. To je […] postmoderní koncepce hry, která v důsledku zpochybňuje a tříští jednotu přirozeného světa,“ říká Machek. My doplňujeme, že doba hry naplňuje jeden život.\nJiž velké divadlo světa posunulo skutečnost do nedohledna, postmoderna ji (pro všechny případy) odpravila. V postmoderní situaci tak můžeme za hru pohodlně považovat vše, aniž bychom se museli z tohoto skutku zpovídat – přesto si však zahrajme na určitou zodpovědnost vzhledem k užívání pojmů i strukturaci myšlení, již nám nikdo nezakazuje. Na jakém principu tedy spočívá představa kultury jako konsistentní hry, jejíž role se utvářejí a mění průběžně?\nSuperhra vytváří neuvědomované, kolektivně nicméně respektované a perpetuované vrstvy znaků, jež v sobě zahrnují tolik zdůrazňovaná „pravidla“ hry - významem oněch znaků totiž můžeme rozumět nejenom určité okruhy představ a pojmů, ale i (jako v tolik zprofanovaném případě dopravních značek) přímé výzvy k činu, čímž vyřešíme Huizingovu poněkud krkolomnou dichotomii pravidel & reprezentace. Kvůli praktickému zakotvení, proměnlivosti i kontextualitě přitom můžeme spatřovat mezi těmito vrstvami znaků vlastní řečové hry wittgensteinovské (nacházející se již mimo striktní rámec „znakovosti“), do sebe ovšem vsazené, provázané, neohraničené. Superhra tedy vytváří i přetváří komunikační roviny a nástroje, jejichž užívání vede (skrze napojení na moc a násilí) k předávání a inkulturaci mladších generací pod rouškou tradice, jež v důsledku udržuje „spiklenectví superhry.“\nToto spiklenectví dodává znakům zásadní praktický význam a v důsledku postuluje jejich „pravdivý“ charakter. Nepřerušovaný pohyb superhry a tlak užívaných znaků tedy znemožňují spatřovat jejich podmíněnost – vše se stává nejenom barthesovskou mytologií, vydávající časově a společensky podmíněné za ahistoricky přirozené, ale i rozsáhlou iluzí, proměňující společně sdílenou představu v nezávisle existující entitu. Fungující superhra však nedovolí člověku, aby o takové představě zapochyboval, natož aby se ptal po samotném smyslu superhry a odmítal její přechodné, nicméně dostupné cíle - vše do sebe zapadá, lidé dokonale spolupracují; superhra jim nabízí nespočet možností k „seberealizaci“ a disponuje vnitřními hodnotícími mechanismy, které poskytují objektivní úspěch. A kdo by zpochybňoval podmínky vlastního úspěchu? I superhra tedy poskytuje zábavu ve smyslu zabavení člověka – ať už odstíněním veškerého tázání, nebo poskytnutím psacích potřeb a barevných papírů k sepsání pěkného existenciálního rozvrhu.\nNechceme pojmem superhry, užívaným zde takřka synonymicky ke kultuře, účelově komplikovat terminologii – jeho zdůrazněním nechť spíše poukážeme na herní mechanismy kultury, aniž bychom je ovšem (po způsobu Huizingově) směšovali s hrami primárními, které v našem životě hrají úlohu odlišnou. Právě vztah superhry a hry primární se tímto ostatně odkrývá jako doposud nepříliš vyřešený problém. Dále si zavedením „superhry“ nárokujeme určitou svobodu v užívání termínu, kterou by nám „kultura“ pravděpodobně upřela.\nAčkoli tenké lano pod našima nohama v tuto chvíli kmitá na bezprecedentní frekvenci,\nnemějme strach a důvěřujme vyvažovací tyči, která přečkala náš akrobatický kus nepoškozena. Prohlásili jsme sice veškerou kulturu za hru sui generis, což ovšem neznamená, že bychom popřeli existenci neherního; kultura či superhra má své hranice v tom smyslu, že sice pojmenovává, reflektuje či využívá veškeré jsoucno, jeho část však přijímá zvnějšku a nedokáží jí zcela bezmezně disponovat. Přirozený svět se sice tříští, prorůstá a pokrývá se superhrou, tato jej ovšem nedokáže sama o sobě vystavět jako celek. Superhra se tak volně pohybuje v rámci vymezené části prostoru neherního, jako se primární hra volně pohybuje v rámci vymezené části prostoru superhry.\nDokážeme nyní načrtnout hranici tohoto prostoru alespoň v případě primární hry? Jak a čím se tento prostor vyčleňuje?\nHry – hra – nic\n„V touze dohrát hraji a... hraji!“\n- Terezie z Ávily\nPřijmeme-li rozdělení reflektovaných primárních her a vlastní myšlení utvářejících superher, smíme přiznat prvnímu typu nárok na opakování – nikoli jako definici, nýbrž jako prosté konstatování skutečnosti, kterou popírá pouze málo výjimek; u těch si absence opakování všímejme jako příznakové a nesnažme se na ně chybějící vlastnost navléci násilím, jak to v případě hazardních her činí Caillois. Přiznejme si zároveň, že sociální ukotvení i prostá fyzikální skutečnost plynoucího času znemožňuje opakování dokonalé. Může se jednat o jiný čas, jiný prostor i jiné složení hráčů a zejména jiné rozpoložení – podstatné, že sama hra svým průběhem a výsledkem budoucí opakování nevylučuje, byť by mělo setrvat in potentia. Z tohoto důvodu při hře nesmí docházet k akutnímu poškození herních pomůcek ani hráčů.\nJistěže primární hra běžně spotřebovává určité hodnoty a statky, mezi jinými vzduch, čas, golfové míčky, alkohol (při opileckých hrách), peníze – jedná se však o čistě kvantitativní prvky v herním substrátu. Naopak jeho individuální a diferencované součásti, ať už se jedná o kodifikované herní pomůcky (jako karty, hrací plán, šachové figurky, fotbalový míč) nebo samotné hráče, musejí přečkat hru neporušené, aby ve své existenci slibovali hry příští. Fatální poškození substrátu znamenává hrubé porušení pravidel nebo přinejmenším přerušení hry i proto, že svým rozsahem překračuje následky a dopady hry, které od ní hráči očekávají – hře vnější důsledky a cíle nechybějí, jejich rozsah by ovšem měl být co riziko i motivace zřejmý již v začátku hry.\nDůvěra ve spoluhráče a v pravidla, která umožňuje rychlý pohyb hry, tak bezprostředně závisí na určitém bezpečí; mimo něj se primární hra provozuje jen velmi obtížně, na čemž se většina ludistů shoduje. Toto bezpečí se přitom týká nejenom existence vůbec – tedy samotného života a základních hmotných potřeb – ale především těla.\nTělo v sázce\n„Trnovou korunu bych ještě skousl, ale s těmi hřeby zašla tahle hra trochu moc daleko, nemyslíte?“\n- Ježíš Nazaretský\nVe svých čtyřech letech přišel budoucí autor tohoto eseje do jisté kuchyně za svou maminkou s upřímným úsměvem, řka: „Mami, v televizi právě někomu uřízli nohu!“ „Proboha, proč?“ odvětila maminka. „Jen tak, pro legraci,“ podal mladý chlapec jasné vysvětlení, demonstruje pokrčením ramen, že zcela nechápe nedůvtipnost dospělých. Ve zděšenou odpověď jeho maminka pouze vytřeštila oči.\nPříliš nás již nezajímá, zda se v dané televizní estrádě poloviny devadesátých let řezala noha z plastu, marcipánu či jiné zástupné hmoty. Můžeme však z dávné příhody vyvodit závěr týkající se chápání primární hry a s ní související „legrace,“ jak ji konsensuálně chápe dospělá společnost:\nV průběhu primární hry by nemělo docházet k vnějšímu poškození těla – hráč by měl hru přečkat bez patrných a dlouhodobých známek na svém těle, které by konstituovaly objektivní paměť na hru.\nHru si člověk jistě může pamatovat z různých důvodů. Jistě však od primární hry žádáme objektivní zapomnění v tom smyslu, že se pro nás jediná hra nestane fatální a neznemožní nám opakování – ať už shodné, nebo právě odlišné, neboť možnost bezpečného opakování dovoluje ve hře zkoušet a pokoušet různé možnosti beze strachu o vlastní superherní identitu. Jediný malíček na noze useknutý v rámci regulérní hry tuto možnost boří, neboť přináší fatalitu lineárního, individuálního lidského času: již nikdy. „Již nikdy si nezahraji hru, ve které by se po směru hodinových ručiček usekávaly malíčky u nohy“ a „vždy již budu vedle svého prsteníčku na noze nést památku na tuto jedinou hru,“ znějí v tomto případě dvě introspektiví figury, s nimiž se primární hra nesnese.\nVe svých čtyřech letech považoval autor tohoto eseje uřezávané nohy v televizi za dobrou zábavu proto, že nechápal fatalitu lidského těla. Na obranu jeho etických postojů řekněme, že tuto fatalitu ani chápat nemohl – nikdy více a vždy již ve svém životě zatím poznal jen velmi povrchně a jeho vlastní tělo prodělávalo tak časté i výrazné změny, že neměl ani příležitost smířit se s jeho rysy a přijmout je za vlastní, natož aby pociťoval potřebu takového smíření. Když jen o pár měsíců dříve narazil hlavou do zdi, zdaleka si tedy neuvědomoval, že na svém čele ponese památku na tento incident do konce života (měl ostatně příliš mnoho práce s pláčem, než aby řešil takové marginálie).\nPro superhru, jež se neopakuje, nutnost zachování těla zcela očividně neplatí: lidé žijí, rodí se, umírají a uřezávají si malíčky u nohy, aniž by superhru narušili. Přesto poznamenání těla svůj význam tak docela neztrácí – v mnohých případech totiž označuje přechod hráče mezi superherními vrstvami, jinak řečeno iniciaci nebo rite de passage. Nikoli náhodou provází přechodové rituály u mnoha přírodních národů propichování různých částí těla, tetování, svatební noc, obřízka nebo i zmíněné usekávání malíčků. Tyto nezvratné, zároveň však zřetelné stopy na lidském těle dávají jasně najevo, jaký typ role člověk ve společnosti hraje, tedy zda například zůstává dítětem, oženil se nebo již závisí na pomoci mladších; rovněž zjizvený bojovník a válečný invalida přitom znamenají typy rolí, které skrze tělesnou zjevnost umožňují ostatním členům společnosti náležitou reakci i bez přítomnosti uniformy a insignií.\nZjevně i pro superhru zůstává tělo významnou součástí herního substrátu; mimo jiné tedy ustavuje identitu hráče skrze svou paměť a odlišuje superhru od snů a fantasmat. Superhra na těle závisí, byť nikoli po způsobu krajně materialistickém – zaříkávání dovede jistě pomoci nemocnému, zatímco večerní zprávy mu přitíží, hudba možná ovlivňuje růst kostí a některé obrazy vyvolávají zvracení; k hromadnému vstávání z mrtvých či dorůstání amputovaných malíčků dochází ovšem velmi, velmi zřídka v jakékoli superhře.\nVe svém trvání a společenské šíři však samotná existence a podoba superhry závisí na těle spíše v množném čísle, tedy na tělech. Těla musí superhra zachovávat, chránit a v neposlední řadě živit chlebem vezdejším – můžeme proto její vnější ukotvení (nikoli ovšem určení) nacházet zejména v jisté minimální praktičnosti a fungujícím využívání krajiny i přírodních zdrojů. Úspěch a vliv exaktních věd tkví právě v jejich praktičnosti, jíž coby jediná vrstva naplňovaly po dlouhý čas samotnou evropskou postosvícenskou superhru důvěrou a sebevědomím (naneštěstí se tato specifická superherní adaptace na vnější podmínky zaměnila za popis mimoherní pravdy).\nEvoluční teorii lze v tomto směru zcela jistě aplikovat do té míry, že výrazně nepraktické superhry zanikají, případně se proměňují od základů a podléhají vnějším vlivům. Tento mechanismus nelze zdaleka absolutizovat a užít k vysvětlení veškerých superherních vrstev neboli kulturních projevů; zcela jistě však superhra, která vede své hráče k hladovění a sebevraždě, příliš dlouho nevydrží. „Přirozený výběr“ v oblasti superherní pochopitelně nepracuje s metodou pokus-omyl, neboť tradice a kontinuita určitou základní míru praktičnosti bezpečně uchovává; v případě, že se konkrétní superherní uspořádání zrodilo revolucí či jiným zlomem paradigmatického rázu (který samotný nemusel nutně prýštit z fatální nepraktičnosti, ale mohl vycházet z vnějších vlivů jako přírodních změn, válečných střetů &c.), mohou se ovšem v praktičnosti objevit značné trhliny, skýtající téměř autodestruktivní potenciál.\nTotalitarismus, jak jej popisuje H. Arendtová, představuje právě tento typ superhry zbavené tradice a s ní i veškerých homeostatických mechanismů, tendence k praktičnosti, respektu k tělům (jež hromadně a bezúčelně padají do masových hrobů) a individuálního zájmu jednotlivce, který stojí u základů vlastního superherního spiklenectví. Stalinismus, nacismus nebo kambodžský režim Rudých Khmérů nemohly se svým vzepětím „idey“ na úkor praktického ukotvení nikdy vytvořit životaschopnou superherní tradici.\nHra contra superhram\n„,Nemám tedy pravdu, když tvrdím, že karneval, víno a marihuana škodí obci?‘“\n,Zcela nepochybně, ó Sókrate!‘ odpověděl Glaukón.“\n- Platón, Ústava\nNa popření tělesnosti coby základního určení superherní role a vymezení superhry samotné se zakládá herní mechanismus, který Caillois nazývá ilinx – závrať; při ní dochází k popření spolehlivosti smyslů, motoriky a stability i k opojení uměle vyvolanému rychlostí, blízkostí smrti či omamnými látkami. Svým významem (byť nikoli rozsahem) odpovídá ilinx do značné míry karnevalizaci, jak ji rozpracoval Bachtin; sám Caillois ostatně mezi hry závratě řadí kultické maskování a karnevaly. Karnevalizace ovšem přesahuje koncept ilinx (ale i Cailloisovu typologii jako takovou) svým specifickým vztahem k superhře, jíž podle Bachtina karneval záměrně rozvrací, aby ji v důsledku regeneroval.\nMěli bychom se ptát, zda se v případě karnevalu (respektive i jiných příkladů ilinx či karnevalizace) jedná o standardní primární hru (kvůli časovému a prostorovému omezení) vsazenou do širšího rámce superhry, nebo o svébytnou superherní vrstvu (vzhledem k totalitě a společenskému rozsahu - „karnevalu se nelze neúčastnit“ ) podílející se na ročním rytmu podobně jako oficiální náboženské svátky. Nejlepší odpověď ovšem nalezneme v možnosti poněkud alternativní: jedná se o záměrné popření a odvržení superhry, jejíž společenskou funkci dočasně přebírá hra primární.\nVelmi rozmanitá a pestrá, zároveň však časově omezená primární hra rozdává vlastní role, jež odpovídají superherní struktuře, hodnoty a významy však invertují (blázen se stává králem, ženy vládnou). Mohlo by se zdát, že se jedná o obyčejnou „hru na skutečný svět,“ právě inverze a především narušení hranic či proporcí individuálního těla však dokonale rozloží vlastní superherní roli člověka. Tato se odkládá spolu se superhrou coby hobbesovským „leviathanem,“ usměrňujícím lidský egoismus, ale i zbývající lidské pudy včetně sexuálního – nikoli společnost, ale džungle si v karnevalu „hraje na lidský svět.“ Karnevalizace tak dovoluje „die Sau rausslassen,“ tedy vypustiti svou latentní svini a nechat ji v džungli popást. Historické prameny dokládají, že během středověkých a raně novověkých karnevalů docházelo nejenom k přejídání, ale i pogromům, volnému pohlavnímu styku a hromadným znásilněním.\nAvšak „what happens in Vegas, stays in Vegas,“ jak praví stará moudrost pro změnu amerického původu. Karneval se neodehrává v rámci superhry a popírá individuální tělesnost, neboť se nechce superhře ani tělu zodpovídat – a právě nezodpovědnost ostatně v karnevalu či ilinx vyhledáváme. V jejich rámci zakoušíme i možnosti, jež v sebe primární hra vnořená do superhry pojmout nedokáže, jako sexuální ukojení, násilí či sebepoškození. Skrze absolutní diskontinuitu sice takové hravé jednání vede ke skutečnému znovuzrození superhry, nabývá ovšem vskutku destruktivní povahy, již demonstruje Caillois na příkladě ničivé opice.\nSoučasná společnost, jež si všeobecný karneval z mnohých důvodů odpírá, praktikuje karnevalizaci pouze v rámci superhry – znásilníme-li tedy někoho v opilosti či na masopustní úterý, soudním trampotám se naneštěstí nevyhneme. Přesto se však formou toxikomanie a nejčastější alkoholizace snažíme dosáhnout jistých karnevalových cílů alespoň v uzavřeném kruhu přátel, kteří si odpouštějí jisté úlety včetně zbavení se paměti a mírně promiskuitního jednání.\nMimo rozmanitých omamných látek si však stále častěji dopřáváme opojení ilinx nikoli přímo karnevalového rázu, jež nám umožňují moderní technologie. Díky nim dosahuje člověk obrovských rychlostí na lyžích, bicyklech i motorových vozech, létá vzduchem nebo se potápí v hlubinách, aniž by jej čekala jistá smrt. Tyto aktivity sice nezbavují člověka tělesné paměti a identity, dopřávají nicméně určitý zážitek diskontinuity běžného života a srozumitelného vnímání světa; za takový zážitek lidé stále ochotněji platí a můžeme konstatovat, že komerční cesty do vesmíru se stavy beztíže pouze pokračují ve vývojové linii započaté houpačkami.\nHra a technologie\n„Nehrajte si s pilulkami. Hrajte si bez pilulek.“\nTechnologický pokrok skrze kompenzaci přirozených omezení lidského těla činí hru stále dostupnější – a stále intensivnější zároveň. Nejenom v oblasti ilinx tak technologie posouvá samotné hranice primární hry. Jednou ze zásadních změn, která západní společnost postihla přibližně v polovině 20. století a výrazně zpřístupnila herní chování, ovšem zůstává rozšíření antikoncepce, a to především ženské.\nJakkoli svádění a jeho vyvrcholení odjakživa tvořily oblíbenou hru, přičemž i jazykem, který využívaly, hravě simulovaly nevinnou hravost dětskou, často dokonce vztaženou ke konkrétní primární hře (fráze jako „pojďme si hrát na doktora,“ nebo „přijď ke mně někdy, zahrajeme si kanastu“), ponechávaly si jistou pachuť tělesné fatality. Sebehravější a sebelehčí milostné dobrodružství totiž s nezanedbatelnou pravděpodobností končilo nejvýraznější tělesnou stopou, jaká vůbec existuje – tělem novým nového člověka. Syfilis pak představovala spíše třešničku na dortu, který svou tíhou drtil kýženou nezávaznost sexuality a pluralitu možností (jinak řečeno promiskuitu), což vedlo flirt k jisté kultivaci zaměřením se na možnost samu, jež zůstávala nerealizována.\nOd té doby, co každá druhá žena v západní společnosti polyká denně svoji pilulku, nemusí si ona ani její příležitostný partner žádnou realizaci odtrhávat od úst. Ostatní se mohou spolehnout na dostupné a poměrně spolehlivé prezervativy. Vše a každého lze nyní nezávazně vyzkoušet, neboť antikoncepce zbavila sex zodpovědnosti vůči individuálnímu tělu a naplnila tak jeho ludický potenciál (tento efekt v druhé polovině 80. let značně omezil vzestup HIV; bez něj by společnost bývala mohla dosáhnout mnohem větší „otevřenosti“ metaforické i hrubě doslovné).\nTělo se v dnešní milostné hře stává spíše nástrojem slasti než vlastním cílem milostného spojení – namísto bezvýhradného přijetí druhého i sebe sama, bez masky a naopak se všemi tělesnými nedostatky, tak současná sexualita postuluje všemožné úpravy těla na intimní úrovni. Nemusí se přitom jednat o piercing či tetování, neboť i obecná posedlost „fitness“ a obyčejné opalování intimních partií – ať už v soláriu či na nudistické pláži – či jejich dokonalá epilace, k níž se uchylují dokonce heterosexuální muži, nasazuje milostnému tělu masku čitelné obecnosti (popřením nadbytečnosti, složité skladby chlupů i struktury mateřských znamínek kontrastujících s bledou kůží) a sterilní čistoty, jíž v hlubším smyslu docílí antikoncepce. Takové tělo se ještě spíše než hračkou stává figurkou na herním plánu, jež svou pevnou dokonalostí deklaruje, že po ní stovky a stovky jednotlivých her stečou jako voda po kachním peří.\nPlastická chirurgie nám navíc tvrdí, že se nemusíme smířit s vlastním tělem vůbec a identifikovat se s jeho specifickými rysy včetně stop času; k tomuto hlasu se přidává současná kosmetika, která již nenanáší masku, ale působí do hloubky a trvale. I díky ní máme takřka neomezenou možnost změnit své tělo k obrazu svému, neboť naše tělo přeci patří nám. Z tohoto extrémního dualismu těla a ducha by se i postmodernou poplivanému Descartesovi zježila paruka hrůzou; netřeba ostatně zdůrazňovat, že neomezená nabídka realizovatelných možností nevede člověka k nalezení spokojenosti.\nNemysleme si, že lze vzít Donu Juanovi tisíce milenek a nepřibrat k nim právě absurditu, jíž ovšem ne každý muž tohoto věku dovede vzdorovat. Můžeme se právem tázat, zda samotný Don Juan vůbec vzdoroval, jak si myslí Camus, nebo spíše propadl oněm nekonečným možnostem a nekonečnému opakování, které nedovolují nalézt klid a smír.\nNa odosobňující ludifikaci sexu se podílejí i zdánlivě nevinné „hračky pro dospělé,“ byť poměrně kreativně rozvíjejí infantilní stránku milostné hry. I ony vděčí za svou existenci technologickému pokroku a zejména plastům – i v dřívějších dobách se jistě nacházelo využití, nenacházel se však odpovídající materiál. Dřevo se rychle špiní a hrozí třískami, kámen a kovy příliš studí, kůže či kosti mají pak značná omezení co do způsobu zpracování a nesou s sebou jistý zápach zoofilie. Naopak plasty se ukazují jako hladké, teplé, veselé, mechanicky odolné a zejména omyvatelné, čímž velmi dobře zapadají do soudobé koncepce milostných hrátek; svou snadnou tvarovatelností a barevnou variabilitou navíc zmnožují možnosti. Aby se hrátky nestaly příliš „nudnými,“ lze střídat délku, tloušťku, povrch či barvu podobně jako partnera. Důmyslné hračky jej ostatně mohou nejen pohodlně zastoupit, ale i doplnit a vylepšit, nedostává-li mu snad požadovaných tělesných rozměrů či schopností (jako například vibrujícího údu). V tomto směru „hračky pro dospělé“ z dualismu současné sexuality nijak nevybočují.\nTechnologický pokrok zasáhl nicméně i hračky „pro děti.“ Jak tyto proměnily svoji podobu a funkci?\nHračky se vším všudy\n„Laudetur dominus propter herbas artificiales et lampam electricam!“\n- František z Assisi\nRoland Barthes dokázal již před padesáti lety vysledovat trend, který v produkci (dětských) hraček přetrval dodnes: „Běžné hračky jsou v podstatě mikrokosmem světa dospělých; všechny jsou zmenšenými reprodukcemi lidských předmětů [...] Známkou rezignace ostatně není ani tak sama imitace jako její doslovnost.\nPřečteno 842krát | Přidáno 11.06.2011 14:51 | Naposledy upraveno 19.09.2020 07:07\nurl = hra-na-hrane-ondrej-cerny\n7 123.5 kB


Albánie se pyšní nádhernou krajinu a okouzlujícími památkami, které stojí za to navštívit. S námi se můžete těšit na nezapomenutelné zážitky a prozkoumávání největších krás tamější země. Nabízíme poznávací zájezdy do Albánie pro rodiče s dětmi, pro seniory a další zájmové skupiny. Řím je město plné památek a tajemných koutů. Se zkušeným průvodcem, který vám ukáže ty nejkrásnější pamětihodnosti a prozradí ty nejzajímavější historky, zažijete opravdová dobrodružství a shlédnete obdivuhodná místa, které toto město nabízí.\nAť už se rozhodnete pro poznávací zájezdy do Říma nebo do jiného města Albánie, po celou dobu budete v milém a sympatickém kolektivu. Kromě nezapomenutelných zážitků, suvenýrů a desítek vyfocených fotografií si tak můžete odnést i nová přátelství. Všechny poznávací zájezdy do Albánie mají zajištěné ubytování v příjemném prostředí poblíž centra a s blízkým napojením na komunikaci. Součástí bohatého programu je i dostatek volného času pro vlastní procházky, návštěvy restaurací či nákupy upomínkových předmětů.\nVybírat můžete z 0 skvělých poznávacích zájezdů do Říma a okolí. Mezi velmi oblíbené poznávací zájezdy Řím patří například . Procestujte s námi Albánii a prozkoumejte všechny krásy světa! Všechny potřebné služby za vás zajistí naši zkušení průvodci, kteří jsou vám k dispozici od začátku zájezdu až po příjezd do vaší domoviny.


Archiv – Adalbert Stifter Verein\nNapsáno a přečteno\nPodpora & ceny\nMaskenbaum in Prag\n© Christoph Israng, Deutsche Botschaft Prag\nKateřina Tučková: Národ sobě\nŽádné nové boty. Ani kabát nebo sukně. Osobní garderobu musel každý z nás letošního jara doplnit o zcela nový kus oděvu - o roušku. A to neprodleně. Koronavir mohl přeskočit s každým kýchnutím spolucestujícího v tramvaji či metru, s každým polibkem na přivítanou. Rouškami se chráníme navzájem, bez nich nikdo nesmí opustit domov, rozhodla vláda s okamžitou platností v půli března. Jenže - kde takovou roušku naráz vzít? Na dveřích lékáren ještě téhož dne visely cedule roušky vyprodány a e-shopy se zdravotnickými potřebami hlásily, že je dané zboží dočasně nedostupné. A tak se ještě té noci sklonily nad šicí stroje tisíce českých matek a podle střihů, které se promptně objevily na sociálních sítích, vyráběly z rozstříhaných prostěradel ústenky, aby si rodina mohla ráno zakrýt tvář.\nNedostala jsem do vínku zrovna kdovíjakou zručnost. A tak se můj manžel i syn museli v prvních dnech spokojit s všelijak se krabatícími a klouzajícími nepodarky, které se jim k jejich mrzutosti smekaly z tváří, než se na rohu naší ulice objevil rouškovník. Starý věšák přivázaný k plotu, aby ho neshodil vítr, na němž se každý den urodily na mašličku přivázané roušky k rozebrání, jak hlásala ručně psaná cedule. Prosté bílé unisex roušky spíchnuté nejspíš z ubrusu, pestrobarevné roušky s květinovým potiskem nebo meditativními mandalami, roušky s rozesmátým Krtečkem různých dětských velikostí - každý si mohl vzít, jakou si přál. Také jsem si jich pár vzala. A na oplátku jsem na rouškovník zavěsila čerstvě upečené koláče a tašku s látkami a tkalouny, které jsem sama nebyla schopná proměnit v kýžený výsledek. V příštích dnech jsem na tváři kolemjdoucího spatřila kus manželovy košile - na rouškovníku se urodilo z našich zdrojů.\nStarý věšák ověnčený ústenkami pro ty méně šikovné z naší ulice byl jen jedním z příkladů pozoruhodné vlny solidarity, která se v posledních týdnech vzedmula v Česku. Sociální sítě vypovídaly o tom, že kromě sousedské výpomoci se lidé nezdráhali vzájemně si poskytnout i pomoc nepoměrně širší. K šicím strojům zasedli ti, co se ze dne na den ocitli bez práce, také studenti či vězňové, v šicí centra se proměnila zákulisí řady zavřených divadel. A zatímco novopečené roušičky a roušiči (jak je pokřtil český internet) stříhali, špendlili a šili, další dobrovolníci se stali spojkami mezi těmi, co švadlenám posílali materiál anebo něco k snědku, a těmi, co chybějící ochranné ústenky potřebovali nejvíc. Stovky kusů putovaly k zdravotnickému či ošetřovatelskému personálu pečovatelských domů, k seniorům, k postiženým, k lidem bez domova, zkrátka ke všem potřebným, kteří měli mít z nařízení vlády skrytou tvář, kterým však ta samá vláda jaksi zapomněla požadovanou ochranu opatřit.\nPoradili jsme si i bez vlády, chtělo by se říct s hrdostí na pověstné zlaté české ručičky, které v minulých týdnech pohánělo tolik zlatých srdcí. Co se však zdá jako chvályhodný doklad sounáležitosti a okamžité improvizace, vzbuzuje na druhou stranu i obavy. Lidé si s vyhlášením nouzového stavu totiž až příliš rychle rozpomněli na modus operandi, který se naučili za minulého režimu, a spolu s nasazením vlastnoručně ušitých náhubků většinou mlčky přijali i všechny ostatní vládou vyhlášené restrikce. Bez protestu přijali protiústavní zákaz shromažďování, omezení pohybu na veřejnosti, přijali i spuštění koronavirové opony, za níž uvízli stejně jako kdysi za tou železnou.\nRoušky a jejich nedostatek, roušky a jejich střih, potisk či prodyšnost, roušky a zase roušky na nějaký čas ovládly hovory mluvčích, takže si mnozí možná ani nevšimli ministerského návrhu posílit během nouzového stavu pravomoci současného premiéra. Na nátlak médií byl návrh stažen, naštěstí. Hřejivý pocit z celonárodní sounáležitosti však mezitím zastřel stín obav, abychom zaslepení rouškami nakonec třeba nezjistili, že se vládní opatření proti šíření koronaviru, proklamovaná původně jako dočasná, stala nepozorovaně součástí našich životů na věčné časy.\nKateřina Tučková se narodila v roce 1980 v Brně a vystudovala kunsthistorii a bohemistiku na tamní Masarykově univerzitě. studierte Kunstgeschichte und tschechische Philologie an der dortigen Masaryk-Universität. Působí jako kurátorka, spisovatelka a publicistka. Její román Vyhnání Gerty Schnirch (2009) o vyhnání brněnských Němců v květnu 1945, který se stal bestselerem, inspiroval vznik festivalu Meeting Brno. Jeho programovou ředitelkou byla v letech 2016-2018.


Jméno Cong Ben Naše jména Aktuální databáze křestních jmen a příjmení, jejich četnost, význam a původ , svátek\nJméno Cong Ben má 0 lidí.\nJméno Cong Ben je složeno z více jmen. Jméno Cong nosí 1 obyvatel ČR. Jméno Ben nosí 87 obyvatel ČR, svátek slaví 7.12., má význam: milovaný syn a původ hebrejský.\nDiskuze na téma: Jméno Cong Ben Ostatní diskuze:


Domů > Bakteriím podobné kanadské fosilie jsou nejstarším důkazem života\nVložil/a Pavel Kábrt, Pá, 03/03/2017 - 13:59\nReuters, 1. března 2017\nČást článku z https://www.yahoo.com/news/canadian-bacteria-fossils-called-oldest-evide...  přeložil Pavel Kábrt - 3/2017 - pavelkabrt@seznam.cz \nMikrofosilie mikrobů staré téměř 4,3 miliardy let byly nalezeny v Kanadě. Jsou podobné bakteriím, kterým se dnes dobře daří na mořském dnu kolem hydrotermálních jícnů. Vědci řekli, že mohou představovat nejstarší doklady o životě na Zemi.\nVědci se vyslovili pro to, že tyto zkameněliny od břehu Hudsonova zálivu v severním Quebecu poblíž ostrovů Nastapoka jsou podkladem důvěry v hypotézu, že kolébka života na Zemi se mohla nacházet relativně velmi brzo po zformování planety Země právě v těchto hydrotermálních jícnech.\nVědci také řekli, že planetární soused Země Mars měl zřejmě v této době oceány, které jsou od té doby dávno pryč, kde mohly být podobné podmínky vhodné pro příchod života.\nPodle studie v časopisu Nature byla jemná vlákna a tubuly, vytvořené mikroby z určité formy oxidu železitého či rzi, nalezeny uzavřené ve vrstvách křemene, jehož stáří experti určili mezi 3,77 a 4,28 miliard let.\nBadatelé vyjádřili důvěru, že fosilie ze severovýchodní Kanady byly vytvořeny organizmy. Bylo řečeno, že není přijatelné žádné nebiologické vysvětlení.\nByli to právě dávní mikrobi, jako jsou popsaní v této studii, kteří uvedli v pohyb evoluční pochod směrem ke složitému životu a nakonec k objevení se lidí před 200 000 roky.\nBiogeochemik Matthew Dodd z vysoké školy v Londýně, který prováděl tuto studii, řekl: "Porozumění tomu, jak život na Zemi začal, pomáhá odpovědět na dlouhotrvající otázky: Odkud pocházíme? Existuje život někde jinde ve vesmíru?\nVědci se vyjádřili, že tyto dávné mikrobiální struktury se velmi blízce podobají moderním bakteriím, které žijí poblíž hydrotermálních jícnů bohatých na železo. Věří, že tak, jako jejich moderní protějšky, se živily železem. Složení horniny odpovídalo prostředí hlubokomořských jícnů.\nČlánek pokračuje v angličtině zde .\nZávěr: Normální rozumný člověk se musí smát, brečet nebo zuřit!\nKdyby evolucionisté našli v horninách 4 miliardy let starých zkamenělinu kozla rohatého, ani nemrknou okem. Jen napíšou, že je to další důležitý důkaz pro poznání evolučních mechanizmů a rychlosti, se kterou se některé organizmy mohly v minulosti vyvíjet.\nDr. Charles Thaxton v knize Tajemství vzniku  života píše:\n"Představa zamrzlého oceánu vycházející z astronomie není slučitelná s názorem geologie, že teplota Země byla před 3,98 miliardami let příliš vysoká, než aby se na ní mohl objevit život."\nA jinde dr. Thaxton píše:\n"V této kapitole jsme se zamýšleli nad třemi důležitými otázkami. Nejprve jsme se zabývali časem, který měla chemická evoluce k dispozici. Na základě důkazů nalezených v molekulárních fosiliích a mikrofosiliích bylo zjištěno, že život vznikl téměř okamžitě (v geologickém časovém měřítku) poté, co zemská kůra vychladla a stabilizovala se, tj. před zhruba 4,0 miliardami let."\n1. Dr. Thaxton před 25 lety ještě netušil, že vznik života na zemi bude evolucionisty posunut ještě o více jak o půl miliardy let zpět. Země tedy musela být, pokud se přidržíme evolucionistických scénářů jejího vzniku, příliš horká na to, aby na ní zázračně vznikla živá buňka a ten žár ještě navíc tato buňka přežila. To však evolucionisté neřeší (protože je to neřešitelné).\n2. Na překvapení jsme si v evolucionistických báchorkách už zvykli, třeba to, že se mikroorganizmy po dobu 4,3 miliard let nikam nevyvíjely a zůstaly dodnes stejné, čili nulová evoluce. Na to mají evolucionisté jedinou odpověď: neměnily se jim podmínky. To je legrace, 4,3 miliardy let se na zemi "neměnily podmínky pro jednu skupinu bakterií", ale stačilo pouhých půl miliardy let, aby vznikly houby, rostliny, ryby, obojživelníci, plazi, ptáci, savci a lidi. To byl ale fofr a to se ty podmínky měnily o sto šest!\n3. Samozřejmě už máme zkušenost, že se evoluční parta z těchto nepříjemných faktů opět vylže a evolucionistický mýtus bude zachráněn a směšné lživé dogma, jak svět vznikl sám od sebe, bude dál učeno na školách všech stupňů. [Pavel Kábrt]\n1005-3.3.2017-bakteriim_podobne_kanadske_fosilie_jsou_nejstarsim_dukazem_zivota.doc  571.5 KB\nURL zdroje (přijato 12/04/2020 - 18:04): http://old.kreacionismus.cz/node/2182


Půjčka na účet ihned - využijte půjčky Půjčka na účet ihned - využijte půjčky\nChcete si zvýšit životní úroveň? Půjčka na účet ihned je tu pro vás!\nPůjčka na účet ihned vám může pomoci zvýšit vaši životní úroveň. Pokud vám vadí, že si nemůžete dovolit koupit zboží či zažít zážitky, které ostatní mají, můžete zažádat o půjčku. Půjčka na účet ihned vám může v mnohém zpříjemnit život. Zvyšování životní úrovně však musíte udržet v únosné mezi, kterou si můžete se svými běžnými příjmy dovolit.\nV současné době lidé žijí adrenalinovými zážitky. Seskok padákem, bungee jumping, či hloubkové potápění, to vše může být zajímavým zpestřením života. Pokud si chcete i vy užívat život plnými doušky, Půjčka na účet ihned je vhodná i pro vás. Všechny tyto zážitky totiž stojí nemalé peníze a ne každý si je může dovolit. Díky půjčce se pravděpodobně nestanete nadšencem, který má adrenalinový zážitek každý týden. Půjčka na účet ihned vám však může pomoci vyzkoušet věci, které byste si sami nemohli dovolit.\nPůjčka na účet ihned vám zajistí dostatek financí pro vaše potřeby\nPůjčka na účet ihned patří mezi nejvýhodnější půjčky na tuzemském trhu. Můžete si ji dovolit i vy. Proč žít nezajímavý život a vidět adrenalinové zážitky jen v televizi? Život není jen o neustálém šetření, občas je potřeba si pomoci půjčkou. Právě Půjčka na účet ihned může být tou pravou. Vezměte svou šanci pevně do rukou a vydejte se na dovolenou snů, proleťte se vrtulníkem nebo si splňte cokoliv, po čem již dlouho toužíte a co vás udělá šťastným.


Manželé Lavičtí oslavili zlatou svatbu 2. listopad 2015 12:56 Padesát let společného života si 30. října 2015 připomněli spolu s rodinou manželé Vilém a Bohumila Lavičtí z Velkého Meziříčí.\nMichaela Charvátová má s pomocí druhých nový vozík 2. listopad 2015 10:48 Touto cestou bych chtěla poděkovat za finanční pomoc firmě Wiegel CZ – žárové zinkování, s.r.o., Velké Meziříčí a městu Velké Meziříčí při úhradě nákladů na…\nSokolovna má nový kabát, Křižanovští zvou k její prohlídce 30. říjen 2015 9:49 Sokolovna v Křižanově prošla roční rekonstrukcí, která právě skončila. Křižanovští připravují slavnostní otevření svého společenského a kulturního stánku.\nCestovatelé projeli 10 zemí, v Borech vylíčili zážitky 21. říjen 2015 8:15 Povídání o osmiměsíční cestě proběhlo ve čtvrtek 15. října na obecním úřadě v Borech.\nHlasujte v soutěži Rozkvetlé město 2015 19. říjen 2015 14:02 Město Velké Meziříčí, které realizuje projekt Zdravé město a místní Agenda 21, vyhlásilo soutěž „Rozkvetlé město 2015". Do soutěže se mohli přihlásit všichni…\nKlienti Domova Kamélie zdobili i chutnali dýně 19. říjen 2015 12:41 Domov Kamélie Křižanov pořádal 15. 10. 2015 Dýňové slavnosti.\nNejlíp vaří Marie Prudková dětem ve školce ve Vídni 16. říjen 2015 14:52 Nejlepší školní jídelna v republice je v mateřské škole ve Vídni a vede ji kuchařka Marie Prudková. Ocenění získala na slavnostní konferenci k 70. výročí školního…\nNa trati Velké Meziříčí-Křižanov nepojede vlak 16. říjen 2015 14:37 Ve středu 21. října a ve čtvrtek 22. října vždy od 7.35 do 15.35 hodin proběhne výluka v úseku Velké Meziříčí - Křižanov.\nÚložiště radioaktivního odpadu může být v sousedství. Chcete vědět víc? 16. říjen 2015 13:20 Průzkumné práce v nedaleké lokalitě Horka představí zítra v Rudíkově Správa úložišť radioaktivních odpadů


Reflex Nutrition Micro Whey - FitStore.cz - Váš eshop s doplňky stravy\nProdukty Proteiny Reflex Nutrition Micro Whey\nNative whey přináší špičkovou kombinaci NATIVNÍHO SYROVÁTKOVÉHO IZOLÁTU jako hlavní složky a cross-flow syrovátkového izolátu!\n1 169 Kč 172 Kč –15 %\nVelikost: 909 g\n1 169 Kč (–15 %)\nProč užívat "Reflex Nutrition Micro Whey" ?\nje bioaktivní syrovátkový izolát, vyráběný přímou cestou z mléka\nobsahuje až o 166% vyšší obsah aminokyseliny Cystinu, ten je základní složkou pro tvorbu Glutathionu\nvyznačuje se také vysokým množství L-Leucinu (nejdůležitější BCAA)\nDávkování: Rozmíchejte 30g dávku (3 zarovnané 25ml odměrky) v 300 ml vody nebo nízkotučného mléka v shakeru nebo mixéru. Berte 2 - 3 porce denně. Konzumujte nejlépe ihned po namixování. Již rozmíchaný produkt nenechávejte stát po delší dobu v teple. Odměrka obsažená v balení měří objem, ne hmotnost. Pro precizní odměření dávky použijte váhu. Produkt je balen na váhu, ne na počet dávek.\nPříchuť vanilka: Nativní syrovátkový izolát 55 %, instantizovaný syrovátkový izolát 43 % (cross-flow mikrofiltrovaný syrovátkový izolát, emulgátor sójový lecitin), aroma, komplex trávicích enzymů Digezyme®, sladidla (acesulfam K, sukralóza), barvivo karoteny, Bacillus Coagulans (Lactospore®).\nPříchuť čokoláda: cross-flow syrovátkový izolát (mléko), nativní syrovátkový izolát (mléko), aromata, barvivo (kakový prášek), komplex enzymů Digezyme® (amyláza, celuláza, laktáza, lipáza a neutrální proteáza), sladidla (acesulfam-K, sukralóza), emulgátor sojový lecitin, Bacillus Coagulans (Lactospore®).\nPříchuť jahoda: cross-flow syrovátkový izolát (mléko), nativní syrovátkový izolát (mléko), aromata, barvivo (červená řepa), komplex enzymů Digezyme® (amyláza, celuláza, laktáza, lipáza a neutrální proteáza), sladidla (acesulfam-K, sukralóza), emulgátor sojový lecitin, Bacillus Coagulans (Lactospore®).\nBanán Vanilka, Jahoda\nEnergetická hodnota 1512 kJ/356 kcal 1559 kJ/367 kcal\nBílkoviny 88g 85 g\nSacharidy 2,1g 5,6 g\n- z toho cukry 0,7g 1,6 g\nTuky 0,4g <0,5g\n- z toho nasycené mastné kyseliny 0,1g 0,2 g\nSůl 0,56g 0,4 g\nTrávící enzymy Digezyme® 166mg 166mg\nBacillus Coagulans (LactoSpore®) 166 x 106 spór 166 x 106 spór\nDoplněk stravy. Ukládejte mimo dosah dětí. Nevhodné pro děti, těhotné a kojící ženy. Nevhodné pro osoby mladší 16 let. Doplňky stravy nejsou náhradou pestré stravy. Před použitím čtěte pečlivě informace a upozornění na etiketě výrobku. Nepřekračujte doporučené denní dávkování uvedené na etiketě výrobku. Skladujte na suchém místě. Skladujte v teplotě do 25°C. Výrobce neručí za škody vzniklé nevhodným použitím nebo skladováním.\nAlergeny: jsou vyznačeny tučně ve složení produktu. Vyrobeno v závodě zpracovávající vejce, obiloviny, výrobky z ryb a korýšů a suché skořápkové plody.\nI expirace Iveta 8.8.2017 13:52\nDobrý den, ted už ty nabízené proteiny nejsou v expiraci nebo ano?\nPW expirace Patrik Waldhans 8.8.2017 14:01\nDobrý den, všechny uvedené proteiny jsou v expiraci. Hezký den, Patrik


Ucpaná kanalizace Ucpaná kanalizace – widenet.cz\n7. 3. 2018 by Tagged with: čištění odpadů\nČištění odpadu zahrnuje čištění domovních, venkovních i dešťových potrubí, odpadových stoupaček, odpadů z koupelen, WC a kuchyní, trasování potrubí pomocí sondy, revize potrubního systému kamerou, a havarijní službu.\nPřed tím, než dojde k čištění odpadu, je nutno místo dobře zmapovat, a detekovat problém. K mapování patří i revize potrubí pomocí kamery. Záznam z kamery vám chováme a poskytneme. Záběry nám pomohou zjistit lokalizaci a charakter problému. Poté jej můžeme začít řešit správnou metodou.\nPokud máte problém s ucpanou kanalizací, a potřebujete službu čištění odpadu, zavolejte nám. Pokusíme se vše co nejrychleji a neefektivněji vyřešit. Disponujeme potřebnými moderními technologiemi vybavením.\n← Jak to vlastně všechno vzniklo Moderní kuchyně Praha →


V České Lípě vznikla koalice čtyř stran a hnutí. Starostkou bude Volfová z ANO | Liberec\nV České Lípě vznikla koalice čtyř stran a hnutí. Starostkou bude Volfová z ANO\npodpis smlouvy (ilustrační foto)|foto:Fotobanka Pixabay\nKoaliční vyjednávání v České Lípě skončilo. Smlouvu dnes podepsalo vítězné hnutí ANO s uskupením Živá Lípa, Piráty a Nezávislými a soukromníky. V zastupitelstvu bude mít koalice pohodlnou většinu 16 mandátů z 25.\nStarostkou bude náměstkyně libereckého hejtmana Jitka Volfová, která byla lídrem kandidátky ANO. V krajské samosprávě zůstane v pozici neuvolněné radní. Rada bude sedmičlenná. Jako první místostarosta by v ní měl zasednout lídr uskupení Živá Lípa Jaroslav Turnhöfer, jako druhý místostarosta pak Martin Brož z ANO.\nZa ANO by radními měli být Roman Hejna a Martin Volf. Za Živou Lípu Štěpán Slaný a Michal Prokop. Zástupci Pirátů a Nezávislých a soukromníků budou mít kontrolní, iniciativní nebo poradní roli v oblastech podle jejich odbornosti.\nRada bude sedmičlenná. Měli by v ní zasednout lídr uskupení Živá Lípa Jaroslav Turnhöfer jako první místostarosta a jako druhý místostarosta Martin Brož z ANO. Za ANO by radními měli být Roman Hejna a Martin Volf. Za Živou Lípu Štěpán Slaný a Michal Prokop. Zástupci Pirátů a Nezávislých a soukromníků budou mít kontrolní, iniciativní nebo poradní roli v oblastech podle jejich odbornosti.\nMezi priority nové koalice bude podle Jitky Volfové patřit například otevřená radnice, městské koupaliště, kvalitní divadlo nebo investice do školství. Kromě rozpočtu bude muset nové vedení města řešit městskou hromadnou dopravu , hlavně kontroverzní desetiletou smlouvu s dopravcem BusLine, které dosavadní vedení podepsalo v první den voleb.\n„Což nás poměrně tíží. Věřím tomu, že cesty jsou, a že je najdeme, tak aby od prvního první byla doprava zajištěna. Je to smlouva, která byla uzavřena první den voleb. Plnění je od prvního čtvrtý dva tisíce devatenáct,“ popsala Jitka Volfová.\nZakázku za 771 milionů korun získala společnost BusLine MAD Česká Lípa, která ve městě jezdí už deset let. Před nedávnem dosavadní starostka České Lípy Romana Žatecká z ČSSD Českému rozhlasu řekla, že na uzavření smlouvy nebylo nic nelegitimního, protože Rada města k tomu má pravomoce. Rozhodnutí může činit do ustavujícího zastupitelstva, které bude někdy v listopadu. Lídryně ANO a budoucí starostka Jitka Volfová to označila za nemorální. Podle jejích slov byla nadpoloviční většina zastupitelů proti tomuto kroku. Hnutí podle ní zjišťuje, zda je možné platnost smlouvy napadnout. Smlouva je podle ní nevýhodná. Doteď dopravce inkasoval 43 korun za kilometr. Podle nové smlouvy to má být přes 57 korun.\nKoalice jsou už předběžně domluvené v České Lípě a v Semilech\nV obou městech jsou už předběžně domluvené budoucí koalice. Starostkou České Lípy se tak nejspíš stane Jitka Volfová (ANO) a v Semilech Lena Mlejnková (Volba pro Semily).


Přidejte znak Wehrmachtu – Ukrajinská policie chtěla seznam Židů!\nVedoucí ukrajinského židovského výboru, Eduard Dolinskij, zveřejnil oficiální dopis policie Ivano–Frankivské oblasti a mnohým zatrne.\n13. května 2020 – 04:20\nV ní totiž požádala o seznam členů z židovské komunity města Kolomyja, a rovněž vybídla předložit seznam židovských studentů studujících na univerzitách. Podle „Strana.ua“ obsahuje dopis „jemný“ náznak, že Židé jsou etnickou zločineckou organizací.\nPolicie regionu Ivano–Frankivska vyžádal od židovské komunity Kolomyia seznam svých členů s mobilními telefony a vybídla také k uvedení seznamu studentů židovské národnosti, studujících na univerzitách ve městě. Podle portálu „Strana.ua“ dopis policie z února zveřejnil šéf ukrajinského židovského výboru Eduard Dolinskij. Publikace napsala, že v době zveřejnění materiálu ho policie nevyvrátila.\nV dopise se uvádí, že informace požaduje oddělení pro strategické vyšetřování regionální policie Ivano–Frankivska, které se mimo jiné zabývá „bojem proti nadnárodním a etnickým organizovaným skupinám a zločineckým organizacím“, to znamená, že dopis obsahuje jemný náznak, že Židé jsou etnickou zločineckou organizací.\nDopis ukrajinské policie\nJak noviny poznamenaly, policie ve skutečnosti nelegálně shromažďuje osobní údaje lidí podle etnického původu a dělá to zcela otevřeně – na základě oficiálních žádostí.\n„Je zajímavé, že v roce 1941 nacisté a ukrajinská pomocná policie také požadovali předložení seznamu všech Židů," upozornil Eduard Dolinskij na skandální dopis.\n„A čemu se, promiňte, divíte?" Nejprve starosta Ivano–Frankivska s vyznamenáním pohřbil veterána divize SS „Galicia", obklopený postavami oblečenými jako muži SS. A pak šéf místní policie požádal o seznam místních Židů. A co, promiňte, měl by policejní šéf v takové situaci dělat, když ne požadovat seznam Židů? Co jste od nich očekávali? “ komentoval situaci poslanec Rady Maxim Bužanskij.\nSvůj komentář vůči policii doplnil i právník Andrej Portnov: „A náhodou jste to sami nějak nezmotali? Ve formuláři dodejte, že jste pomocná policie a logo Wehrmachtu. No, a oblečení personálu ve vhodné uniformě také nebude zbytečné. Zatracení idioti.“\nK tomu je třeba dodat, že tzv. ukrajinská pomocná policie se pod nacistickou okupací podílela na teroru a vyvražďování ukrajinských obyvatel – zejména židovského nebo polského původu.\n(kou, prvnizpravy.cz, strana.ua, foto: arch., repro: strana.ua)


Box: Light Heavyweight - WBA Continental Title Muži - Livesport\nLight Heavyweight - WBA Continental Title Muži 2019\nBox Light Heavyweight - Muži\nLight Heavyweight Muži WBA Continental Title\nSA÷16¬~ZA÷LIGHT HEAVYWEIGHT - MUŽI: WBA Continental Title (Svět)¬ZEE÷KSDl2vlm¬ZB÷3473162¬ZC÷rP947bxH¬ZD÷p¬ZE÷0¬ZF÷2¬ZH÷9084_KSDl2vlm¬ZJ÷2¬ZL÷/box/light-heavyweight-muzi/wba-continental-title/¬ZX÷1995778.000WBA Continen021 Title00100000WBA Continen028(Svět)¬ZHS÷5778¬ZCC÷0¬ZAF÷Light Heavyweight - Muži¬~AA÷Mke61bp9¬AD÷1549134000¬ADE÷1549134000¬AB÷3¬CR÷3¬AC÷3¬CX÷Ball J. (Gbr)¬RW÷0¬AX÷0¬BX÷-1¬WQ÷¬WM÷BAL¬AE÷Ball J. (Gbr)¬JA÷MPy7m9uq¬WU÷ball-jake¬GRA÷0¬AG÷TKO/3¬OA÷men¬WN÷RIC¬IB÷92¬ID÷3¬AF÷Richards C. (Gbr)¬JB÷0GzBnTfk¬WV÷richards-craig¬AS÷2¬AZ÷2¬GRB÷0¬AH÷TKO/3¬OB÷men¬~\nNápověda: Jste na stránce Light Heavyweight - WBA Continental Title Muži 2019 výsledky v sekci Box/Light Heavyweight - Muži. Light Heavyweight - WBA Continental Title Muži 2019 výsledky a program zápasů. Kromě stránky Light Heavyweight - WBA Continental Title Muži 2019 výsledky můžete na Livesportu sledovat přes 5000 událostí z více než 30 sportů z celého světa. V horním menu klikněte na název sportu nebo vlevo na název země a vyberte si požadovanou soutěž. Výsledky na stránce Light Heavyweight - WBA Continental Title Muži 2019 jsou automaticky online aktualizované.


články s tagem: adopce\nKOMENTÁŘ 6. 3. 2018 15:05 - Komentáře - 0\nKoalice pro manželství sbírá podpisy pod petici požadující, aby Poslanecká sněmovna a Senát umožnily gayům a lesbám uzavírat manželství. Jaké jsou nedostatky registrovaného partnerství, které mohou uzavřít dnes? A jaké má tato iniciativa limity? více\nZdravotní sestra devět let tajně pečovala o matku, která ji dala do dětského domova\nMAGAZÍN 8. 1. 2016 16:00 - Magazín - 0\nBritce Phyllis Whitsellové trvalo roky, než se jí podařilo vypátrat svou biologickou matku. Pohádka se nekonala: objevila vyžilou alkoholičku a bývalou prostitutku. Místo toho, aby ji zavrhla, devět let se o ni až do její smrti starala. Aniž by jí řekla slovo o tom, že je její dcerou. více\n3. 7. 2015 13:30 - Člověk - 0\nKterá z našich významných osobností prohlásila o homosexualitě, že „Sexuální perverzita v každé formě je prostě smrt?“ Nejedná se o žádného z našich žijících prezidentů, prezident to ovšem byl – sám Tomáš Garrigue Masaryk. Pod pseudonymem takto odsoudil světoznámého spisovatele Oscara Wildea. více\n7. 2. 2015 13:01 - Aktuality - 0\nSlováci mohou až do dnešní 22. hodiny v referendu o ochraně tradiční rodiny rozhodovat mimo jiné o tom, zda budou moci adoptovat děti i páry stejného pohlaví. Aby bylo platné, musí dorazit minimálně polovina oprávněných voličů, což je nepravděpodobné. více\n8. 2. 2014 20:00 - Aktuality - 0\nNový ministr pro lidská práva Jiří Dienstbier (ČSSD) chce uzákonit možnost, aby homosexuální páry mohly adoptovat děti. Uvedl to server E15.cz s tím, že pro svůj záměr nemá Dienstbier dostatečnou podporu mezi poslanci. Ministr využil pro svůj záměr jako podklad koncepci, kterou prosazuje Platforma pro rovnoprávnost, uznání a diverzitu zvaná Proud. více


Slyšeli jste o Belliskách? - Smartuj.cz\nZákaznická podpora:+420 770 192 129info@smartuj.cz\nOchranna os. údajů\nTotální výprodej skladu- poslední kusy\nDomů / Blog / Slyšeli jste o Belliskách?\nNáhradní silikonový řemínek pro Xiaomi mi Band 4/ Xiaomi Mi Band 3 SWB19 55 Kč\nFitness náramek M6 - nejočekávanější novinka 2021 SMW64 449 Kč\nFitness náramek M4-SMW46 289 Kč\nNáhradní řemínek pro Mi Band 5,6 / M5,M6 SWB22 69 Kč\nNáhradní řemínek k náramku M2 Aligator/Xiaomi 39 Kč\nPrsten z kvalitního titanu v černém provedení SR178 349 Kč\nNáhradní baterie- LQ-S1 pro DZ09, GT08, MY1, V8, T8, Q18 199 Kč\nNáušnice z chirurgické oceli SE000014 249 Kč\nPrsten z broušeného titanu v černém provedení SR156 349 Kč\nPrsten z chirurgické oceli- Classic- černý SR00006 320 Kč\nSlyšeli jste o Belliskách?\n»Rakovina prsu se prý mladých žen netýká«. Největší mystifikace, kterou musí uvádět na pravou míru novodobá osvěta. Ačkoliv ještě před deseti lety bylo žen mladších 45 let s karcinomem prsu jako šafránu, věková hranice se stále snižuje a dnes není třicetiletá onkologická pacientka ničím výjimečným.\nStrašák jménem rakovina. Smrtelná nemoc, která je však dobře léčitelná, pokud se na ni přijde včas. Zejména mladé ženy prevenci a hrozbu onemocnění podceňují, protože mají pocit, že jich se ještě onemocnění netýká. V produktivním věku řeší svoje „mateřství“, kariéru a snahu užívat si života každým coulem, než aby vnímaly a řešily varovné příznaky.\nO tom, že se rakovina prsu mladým ženám nevyhýbá, svědčí i aliance Bellis, která sdružuje ženy, co procházejí nebo prošly léčbou spojenou s nádorovým onemocněním prsu. Bellisky, jak si ženy do 45 let věku říkají, pořádají ročně několik projektů a akcí, jejíchž smyslem je nejen setkání žen s podobným osudem, ale zároveň osvěta široké veřejnosti.\nLetošní rok byl ve znamení projektu „Zpět do kondice“. Cílem bylo zlepšit fyzickou kondici pacientek po náročné onkologické léčbě. Fyzická kondice a síla těla je nezbytnou součástí pro zdravou duši a psychikou pohodu, kterou mnoho žen po léčbě těžko hledá. Klánovickým terénním půlmaratonem vyvrcholila akce, při níž si holky zasportovaly a navíc šířily osvětu samovyšetření. Právě doma a o samotě má žena největší šanci, najít si bulku, neboť svá prsa nejlépe zná ona sama.\nNejde jen o prsa, ale jde o život\n„Každý den je dar a život není samozřejmost.“ Toho si ženy po léčbě nanejvýš váží. K samovyšetření prsu potřebujete jen vaše 3 prsty a 10 minut času každý měsíc. Nejjednodušší metodou včasného zachycení nádoru prsu je samovyšetřování. Velká říjnová kampaň #HlidejSiJe oslovila už tisíce žen a určitě některé z nich zachrání život. PinkOctober, neboli růžový říjen, je měsícem na podporu samovyšetření (.)(.)\nKaždý rok onemocní v České republice rakovinou prsu až 7000 žen. V posledních letech se objevuje čím dál více nových pacientek do 45 let. Právě u nich je jedinou možností včasného odhalení nemoci pravidelné samovyšetření prsu, protože pojišťovny nehradí v této věkové kategorii mamografické, ani ultrazvukové preventivní vyšetření. Nicméně mnoho žen stále neví jak samovyšetření provádět nebo jim přijde zbytečné. Že rakovina prsu není nemocí pouze starších žen, dokazuje projekt Bellis – mladé ženy s rakovinou prsu. Právě ten již třetím rokem spouští kampaň #HlidejSiJe, jejímž úkolem je naučit ženy samovyšetření prsu a přiblížit jeho význam co největší části společnosti.\nJak na samovyšetření najdeš zde: http://bit.ly/samovysetreni\n► Dámský náramek se srdíčkem a zirkony - šperk se symbolem naděje, lásky a víry, že vše špatné v dobré se obrátí\n► Náramek Infinity- nekonečno - ve zdraví od tohoto dne až na věky věků. Amen.\nVytvořil Shoptet Copyright 2022 Smartuj.cz. Všechna práva vyhrazena.


PROJECT LIFE S DIANOU... Jak jsme (ne)odjeli na dovolenou | Pretty Papers - přáníčka, scrapbook, tvoření z papíru...\nProtože z posledního pracovního týdne před dovolenou nemám ani jednu fotku, rozhodla jsem se nechat vyniknout naše víkendové aktivity a každé věnovala vlastní stránku. Obě jsou hezky sladěné díky papírům z malé sady Crush (Authentique). Ty jsme vybrala vzhledem k Marjánčině červené mikině a upřímně, že jsem ani netušila, že tuhle sadu doma ještě mám, natož, že s ní budu někdy scrapovat PL. Jinou správně sytě červenou ale - scrapový světe div se - nevlastním...\nV sobotu jsme původně měli odjíždět na dovolenou, ale v pátek jsme byli tak unavení, že jsme prostě nezvládli zabalit, a tak jsme se rozhodli odložit odjezd a jet oslavit s Mari maturitu k rodičům jejího přítele. Pro ty, se kterými se neznáme - Marianna je moje mladší sestra, která - jak jste správně odtušili - odmaturovala. Kromě toho letos v srpnu oslaví 20. narozeniny a odjede mi studovat do Dánska, což bude zřejmě naše nejdelší odloučení od doby, kdy jsem jí jako malá nechala v kočárku hodinu před barákem a šla hrát ke kamarádům videohry... Kecám, samozřejmě :-D\nObě stránky mají podobní rozložení - tj. velká fotka, fotka z textem, koláž, čtvercová fotka a dvě do malých kapsiček. Můžu říct, že tenhle sketch, který jsem si vymyslela, mi velmi usnadnil práci a všechno bylo tak nějak rychlejší a mohla jsem si užít scrapování.\nNa první fotce se vyhřívá kocourek Čiko, který je jedním z naší už početné řady koťátek od stejného (parchanta) kocoura, který stále chodí navštěvovat naše kočky a očividně si spolu jen nepovídají... ;-) Zase jsme si oblíbila sešívačku, takže na stránkách najdete i pár svorek...\nS rodiči od Ondry už se známe, takže jsme mohli přeskočit zdvořilostní konverzaci a pustit se rovnou do oslav. Pro tuto příležitost bylo otevřena nejedna láhev vína a já jsem ještě ráno upekla kynutý švestkový koláč. Byl to můj první pokus a byl tak dobrý, že si myslím, že už se mi nikdy takový nepodaří. Prostě štěstí začátečníka... :-)\nKromě hraní Aktivit jsme taky stříleli z luku. A co se scrapbookingu týká, všechno samozřejmě muselo ladit a tak jsem byla dost nešťastná, že jsem si vyřízla kolečko do posledního papíru s trojúhelníkovým vzorem. Nakonec jsem to ale vyřešila šalamounsky a opět si uvědomila, že ty nejlepší věci mi vznikají po rukama vlastně z čiré nouze a zoufalství... Máte to taky tak? :-)\nObčas mě samotnou překvapí, jak k sobě jdou dvě úplně odlišné kolekce - téměř vintage papíry Authentiue, které když se obrátí skrývají skvělé moderní geometrické vzory, a ozdoby od Heidy Swapp. A Thickersky, of course! :-) Na fotce je naše úspěšná maturantka a v koláži pak všichni účastníci oslavy. Víte, já miluju tyhle rodinné sešlosti a tohle byla jedna z těch hodně v pohodě. Jak říká mládež "chill-out"... :-)\nDruhý den už jsme ale opravdu vyjeli na chatu, abychom se z ní pak přesunuli do Bratislavy a odletěli na Sardinii. Ale to přebíhám, protože dovolená začala hned v neděli výletem na Konopiště, které máme po cestě na Vysočinu.\nKdyž jsme balili, rovnou jsme přezuli na novou letní obuv. Legrační, že jsme si s Honzou nezávisle na sobě koupily stejné značky jako jsme měli vloni a ještě se vzájemně trefili do stejných odstínů.\nNa Konopišti jsme samozřejmě museli navštívit místní hračkářství hned u parkoviště a vyzkoušet tyhle legionářské helmy... :-) Honzovi teda slušela mnohem víc než mně, a proto se dostala i do PL.\nJá jsem se naopak skamarádila s místním medvědem - i když byl jen dřevěný, oblíbili jsme se vzájemně a byla z toho "true love story that never ends", tedy pravá láska která nekončí, jak říká kartička... :-)\nA tady další důkaz toho, co jsem psala výše. Chybí vám číslo - napište to slovy! 22. se pak může třeba změnit ve 2-dva :-)\nPředposlední kartička má nachlup stejný design jako ta "zlončická", jen na obrázku tentokrát Konopiště. A nakonec koláž z fotek, které jsme nasbíraly za celý den. Protože jsem foťák měla převážně já, byly na nich hlavně zvířátka :-)\nTak takhle za mě a vy užívejte prázdniny a nescrapujte za každou cenu... Buďte co nejvíc venku, běhejte, plavejte, opalujte se, jezte maliny, sbírejte houby, vymalovávejte si, dělejte marmelády, foťte, tančete, opékejte buřty, šijte, natírejte, zavařujte, posnídejte chleba s pažitkou nebo udělejte něco bláznivého... :-) Protože, co byste jinak bez skluzu doháněli o Vánocích? :-)\nJana S 15. července 2016 13:43\nDianko, si miláček. Hned je mi z toho mého skluzu tak nějak lépe! ;-) Stránky jsou úžasné, líbí se mi elegance černo-bílo-červené kombinace, tu určitě jednou dám ;-) A puntíky miluji ... super!!! (Sešívačka za 10 b. z 10)\nPaper Garden 15. července 2016 16:05\nJani, díky. Mám novou sešívačku, tak ji zaučuju - určitě už teď musí být nadšená, že může scrapovat a nescvakává v kancelářích dokumenty :-) Stránky á la červená karkulka budou minimálně Tilince moc slušet! :-) A ten skluz...prostě je. Tečka. Jdu na tu pažitku... :D\nUnknown 15. července 2016 22:36\nDianko úžasné stránky ! Kartička s Honzou v helmici je boží ! Tak barevná, ozdobená a při tom dokonale ladí ! To se stále potřebuju naučit :-)\nPaper Garden 17. července 2016 9:31\nHonza je prostě rozenej pravej legionář z hračkářství :D\nJana B. 15. července 2016 22:37\ntý jo, ten geometrický papír je bombový ... a úplně nejvíc žeru tu fotku s botami, ta je!\nPaper Garden 17. července 2016 9:32\nTen papír mi taky udělal děsnou radost, už jsem tu kolekci měla nabalenou na Scrapbazárek, tak si jí tak prohlížím a ono ejhle :-) A boty? Nakonec jsem vyměkla a vzala si na dovču starý a tyhle ještě šetřim... :-)\nĽubicaMedvedica 16. července 2016 11:30\nDianka, si super 👍 Nielen stránky sú úžasné ale aj záver textu mi urobil úžasnú letnú usmievavú náladu aj ked vonku je zima a jeseň. Ja som si zamilovala fotku boty a kolaže Konopište a Zlončince.\nPaper Garden 17. července 2016 9:34\nLubko, děkuju jsem ráda, že má to posleství takovou sílu :-) A kdyby ses chtěla ještě pobavit při těch deštivých dnech, můžeš se třeba mrknout na www.svetpodledi.cz, tam je takových mých postřehů mimo scrap mnohem víc :-)\nĽubicaMedvedica 17. července 2016 19:27\nDíkyyy a krásnu dovolenku prajem !\nĽubicaMedvedica 17. července 2016 19:43


Venezuela bojuje po vraždě miss s korupcí. Ministr zveřejnil své číslo | Svět | Lidovky.cz\n12. ledna 2014 9:43 Lidovky.cz > Zprávy > Svět\nBývalá Miss Venezuela Monica Spearová. | foto: Reuters\nCARACAS Venezuelský ministr vnitra Miguel Rodríguez během živého televizního vystoupení zveřejnil číslo svého soukromého mobilu. Vyzval přitom policisty, aby volali přímo jemu v případě, že se dozví o korupčním jednání uvnitř policie. Stalo se tak jen pár dní po vraždě venezuelské miss.\nKorupce mezi muži zákona je údajně jedním z důvodů, proč je Venezuela zemí s nejvyšším počtem vražd na hlavu. Debatu o násilí v zemi a chování policie rozproudila nedávná brutální vražda tamní bývalé miss a oblíbené herečky Moniky Spearové, uvedla BBC. Vymýcení korupce je podle Rodrígueze jediným způsobem, jak by si mohla policie v zemi znovu vydobýt důvěru.\nDevětadvacetiletá Spearová se spolu s bývalým manželem britského původu Thomasem Berrym a pětiletou dcerou vracela z novoroční dovolené v horách na západě země do metropole Caracasu. Jako desítky předešlých obětí vražd však byli i oni přinuceni zastavit auto, když jim ostré předměty nastražené na silnici propíchaly kola. Když se k nim přiblížila skupina ozbrojených lupičů, snažili se zamknout v autě, ale nepomohlo jim to. Útočníci pár nemilosrdně zastřelili, pětiletá dívka skončila se střelným poraněním v nemocnici. V souvislosti se zločinem již bylo zadrženo sedm lidí.\n"Mezi policisty jsou i ti špatní. Nebojte se o tom informovat, korupční jednání podrývá autoritu policie v očích venezuelského lidu," uvedl ministr vnitra. "Prostě mi zavolejte a já se tohoto nemorálně se chovajícího nadřízeného zbavím," dodal. Jak BBC poznamenala, na zveřejněné mobilní číslo se pokoušela zavolat, nicméně v tu chvíli ho nikdo nezvedal.\nDo boje s kriminalitou se pustil i venezuelský prezident Nicolás Maduro. Rozhodl se sejít se stovkou guvernérů a starostů, aby projednali plán boje proti násilným trestným činům. "Kdo by chtěl přijít a vraždit, na toho dopadne tvrdá ruka," pohrozil prezident ve venezuelské televizi.\nS Madurem se v souvislosti s potíráním zločinnosti setkal i bývalý prezidentský kandidát a opoziční vůdce Henrique Capriles, který je velkým kritikem prezidenta. K jejich setkání došlo vůbec poprvé od loňských prezidentských voleb, které byly podle opozice zmanipulované.\nHerečka, která byla populární zejména díky účinkování v několika telenovelách, a její bývalý partner byli pohřbeni v pátek v Caracasu. Rozloučit se s ní přišly stovky fanoušků i kolegů z branže.


Kudy z nudy - Festival divadla v Třebíči láká na komedie i drama\nÚvod > Aktuality > Festival divadla v Třebíči láká na komedie i drama\nOd 2. do 24. března se v Třebíči na Vysočině uskuteční již osmnáctý ročník divadelního festivalu s názvem "Festival divadla 2-3-4 herců". Ve městě se představí pražská divadla Ungelt, Divadlo Dva, Agentura Harlekýn, Divadlo v Rytířské, ale také Divadlo Bolka Polívky z Brna, která přivezou na jeviště Národního domu komediální i dramatické hry, v nichž uvidíte známé herecké osobnosti.\nFestival divadla 2-3-4 herců pořádá Městské kulturní středisko Třebíč od pondělí 2. do úterý 24. března 2020 po osmnácté. Na prknech třebíčského Národního domu představí celkem pět profesionálních divadel v šesti představeních. Festival zahájí v pondělí 2. března Agentura Harlekýn Praha představením Scény z manželského života s Michaelou Badinkovou, Michalem Dlouhým, Barbarou Lukešovou a Kamilem Halbichem.\nFestival dále nabídne Horskou dráhu, představení Divadla Bolka Polívky o tom, co se stane, když si starší, ale zkušený lev salónů přivede do svého luxusního pařížského bytu mladší atraktivní dámu...\nDivadlo Ungelt Praha přijede s představením Přítelkyně, v němž excelují Alena Mihulová a Jitka Smutná. Americká komedie pojednává o tom, jak se usedlá domácnost kdesi v zapadákově otřese v základech. Divadlo v Řeznické z Prahy přiveze představení Relativita - fiktivním setkání Alberta Einsteina a jeho utajované dcery Lieserl. Hrají Lucie Štěpánková, Miroslav Táborský a Kateřina Táborská.\nPosledním představením bude konverzační komedie Studia Dva z Prahy s názvem Oscar pro Emily. Děj pojednává o stárnoucím manželském páru Emily a Henryho, kteří čekají na předávání Oscarů. Oba doufají, že jejich celoživotní herecké dílo bude odměněno. V hlavních rolích hraje Carmen Mayerová a Petr Kostka. Všechna představení začínají v 19:00 hodin v Národním domě.\nFestival divadla 2-3-4 herců v Třebíči\nJiž XVIII. ročník přehlídky profesionálních divadel. Patronem festivalu je třebíčský rodák, herec Oldřich Navrátil.