Projectes 6-2020 | Universitat Internacional de Catalunya\nMòdul: Mòdul Projectual\nMatèria: Projectes 1\nDra. PICH-AGUILERA BAURIER, Felipe Manuel - fpich@uic.es\nProfessors de taller:\nL'assignatura de Projectes de 4t curs (Projectes 5 i 6) suposa l'última oportunitat, abans d'enfrontar-se el Projecte Final, per a posar en pràctica tot allò que s'ha anat aprenent durant la carrera, tant en els aspectes tècnics com en els més creatius i imaginatius. Després dels dos primers cursos, on es proposen projectes de petita escala, i de tercer, on es reflexiona sobre la intervenció en el patrimoni, el 4t curs de la carrera suposa l'oportunitat per donar un altre salt d'escala i proposar exercicis que incitin una mirada urbana, és a dir, on l'òptima resolució del programa proposat impliqui una reflexió sobre l'entorn, y el diseny de un equipament de proximitat fins al detall constructiu.\nL'assignatura introdueix l'alumne a les eines i metodologia del projecte urbà contemporani entès que l'arquitectura del lloc en el context actual de dèficit de la intervenció pública, adquireix la necessitat de reformar i afrontar intervencions selectives que generin sinergies des de l'arquitectura en un sector d' la ciutat.\nEl curs serà conduït per professors de projectes amb assistència de professors d'urbanisme, compenetrats en proporcionar a l'alumne el coneixement necessari per afrontar els reptes contemporanis de l'escala del projecte urbà i l'arquitectura cívica.\nHaver aprovat Projectes 3 i 4 (3r curs)\n1. Aptitud per a crear projectes arquitectònics que satisfacin al seu torn les exigències estètiques i les tècniques;\n2. Coneixement adequat de la història i de les teories de l'arquitectura, així com de les arts, tecnologia i ciències humanes relacionades;\n3. Coneixement de les belles arts com factor que pot influir en la qualitat de la concepció arquitectònica;\n4. Coneixement adequat de l'urbanisme, la planificació i les tècniques aplicades en el procés de planificació;\n5. Capacitat de comprendre les relacions entre les persones i els edificis i entre aquests i el seu entorn, així com la necessitat de relacionar els edificis i els espais situats entre ells en funció de les necessitats i de l'escala humana;\n6. Capacitat de comprendre la professió d'arquitecte i la seva funció en la societat, en particular elaborant projectes que tinguin en compte els factors socials;\n7. Coneixement dels mètodes d'investigació i preparació de projectes de construcció;\n8. Comprensió dels problemes de la concepció estructural, de construcció i d'enginyeria vinculats amb els projectes d'edificis;\n9. Coneixement adequat dels problemes físics i de les diferents tecnologies, així com de la funció dels edificis, de manera que es doti a aquests de condicions internes de comoditat i de protecció dels factors climàtics;\n10. Capacitat de concepció per a satisfer els requisits dels usuaris de l'edifici respectant els límits imposats pels factors pressupostaris i la normativa sobre construcció;\n11. Coneixement adequat de les indústries, organitzacions, normatives i procediments per a plasmar els projectes en edificis i per a integrar els plànols en la planificació.\n34-T - Aptitud per a la concepció, la pràctica i desenvolupament de projectes bàsics i d'execució, croquis i avantprojectes.\n35-T - Aptitud per a la concepció, la pràctica i desenvolupament de projectes urbans.\n36-T - Aptitud per a la concepció, la pràctica i desenvolupament de direcció d'obres.\n37 - Aptitud per elaborar programes funcionals d'edificis i espais urbans.\n38-T - Aptitud per intervenir en i conservar, restaurar i rehabilitar el patrimoni construït.\n39-T - Aptitud per suprimir barreres arquitectòniques.\n40 - Aptitud per exercir la crítica arquitectònica.\n41-T - Aptitud per resoldre el condicionament ambiental passiu, incloent l'aïllament tèrmic i acústic, el control climàtic, el rendiment energètic i la il · luminació natural.\n42 - Aptitud per catalogar el patrimoni edificat i urbà i planificar la seva protecció.\n43-T - Capacitat per realitzar projectes de seguretat, evacuació i protecció en immobles.\n44-T - Capacitat per redactar projectes d'obra civil.\n45-T - Capacitat per dissenyar i executar traçats urbans i projectes d'urbanització, jardineria i paisatge.\n46 - Capacitat per aplicar normes i ordenances urbanístiques.\n47-T - Capacitat per elaborar estudis mediambientals, paisatgístics i de correcció d'impactes ambientals.\n48 - Coneixement adequat de les teories generals de la forma, la composició i els tipus arquitectònics.\n49 - Coneixement adequat de la història general de l'arquitectura.\n50 - Coneixement adequat dels mètodes d'estudi dels processos de simbolització, les funcions pràctiques i l'ergonomia.\n51 - Coneixement adequat dels mètodes d'estudi de les necessitats socials, la qualitat de vida, l'habitabilitat i els programes bàsics d'habitatge.\n52 - Coneixement adequat de l'ecologia, la sostenibilitat i els principis de conservació de recursos energètics i mediambientals.\n53 - Coneixement adequat de les tradicions arquitectòniques, urbanístiques i paisatgístiques de la cultura occidental, així com dels seus fonaments tècnics, climàtics, econòmics, socials i ideològics.\n54 - Coneixement adequat de l'estètica i la teoria i història de les belles arts i les arts aplicades.\n55 - Coneixement adequat de la relació entre els patrons culturals i les responsabilitats socials de l'arquitecte.\n56 - Coneixement adequat de les bases de l'arquitectura vernacla.\n57 - Coneixement adequat de la sociologia, teoria, economia i història urbanes.\n58 - Coneixement adequat dels fonaments metodològics del planejament urbà i l'ordenació territorial i metropolitana.\n59 - Coneixement adequat dels mecanismes de redacció i gestió dels plans urbanístics a qualsevol escala.\n60 - Coneixement de la reglamentació civil, administrativa, urbanística, de l'edificació i de la indústria relativa a l'acompliment professional.\n61 - Coneixement de l'anàlisi de viabilitat i la supervisió i coordinació de projectes integrats.\n62 - Coneixement de la taxació de béns immobles.\nEls continguts d'aquesta matèria es disposen en línia amb els objectius abans especificats, amb la finalitat de desenvolupar les corresponents competències (34-T, 35-T, 36-T, 37, 38-T, 39-T, 40, 41-T, 42, 43-T, 44-T, 45-T, 46, 47-T, 48, 49, 50, 51, 52, 53, 54, 55, 56, 57, 58, 60, 61 y 62) detallades prèviament:\n- Projectes arquitectònics bàsics i d'execució, croquis i avantprojectes.\n- Projectes urbans.\n- Aspectes d'afectació en projectes arquitectònics de l'adreça d'obres.\n- Elaboració de programes funcionals d'edificis i espais urbans.\n- Intervenció, conservació, restauració i rehabilitació del patrimoni construït des del punt de vista projectual.\n- Barreres arquitectòniques.\n- La crítica arquitectònica en el projecte.\n- L'acondicionament ambiental passiu, l'aïllament tèrmic i acústic, el control climàtic, el rendiment energètic i la il•luminació natural en el projecte arquitectònic.\n- Catalogació del patrimoni edificat i urbà, i planificació de la seva protecció des del punt de vista projectual.\n- Projectes de seguretat, evacuació i protecció en immobles.\n- Projectes d'obra civil.\n- Traçats urbans i projectes d'urbanització, jardineria i paisatge.\n- Normes i ordenances urbanístiques.\n- Estudis mediambientals, paisatgístics i de correcció d'impactes ambientals.\n- Teories generals de la forma, la composició i els tipus arquitectònics en la seva aplicació projectual arquitectònica.\n- La incidència de la història general de l'arquitectura en la projectación.\n- Simbolització, funcions pràctiques i ergonomia en el projecte arquitectònic.\n- Necessitats socials, qualitat de vida, habitabilitat i programes bàsics d'habitatge.\n- Ecologia, sostenibilitat i principis de conservació de recursos energètics i mediambientals en el projecte arquitectònic.\n- Les tradicions arquitectòniques, urbanístiques i paisatgístiques de la cultura occidental: els seus fonaments tècnics, climàtics, econòmics, socials i ideològics aplicats al projecte arquitectònic.\n- Afectació en el projecte arquitectònic de l'estètica, de la teoria i de la història de les belles arts i arts aplicades.\n- Relació entre patrons culturals i responsabilitats socials de l'arquitecte en el projecte arquitectònic.\n- Arquitectura vernacla i projecte arquitectònic.\n- Projecte arquitectònic i sociologia, teoria, economia i història urbanes.\n- El projecte arquitectònic des dels fonaments metodològics del planejament urbà i l'ordenació territorial i metropolitana.\n- Reglamentació civil, administrativa, urbanística, de l'edificació i de la indústria relativa a l'acompliment professional.\n- Anàlisi de viabilitat, supervisió i coordinació de projectes integrats.\n- Taxació de béns immobles.\nAquests 28 apartats són al seu torn els resultats d'aprenentatge a exigir a l'alumnat per a l'avaluació de les competències.\nEl taller pren com a punt de partida el projecte urbà i arquitectònic plantejat a P5 i es desenvoluparà fins arribar al detall constructiu durant les 10 setmanes del curs.\nCada alumne haurà de desenvolupar individualment una proposta complerta d’un equipament en tots els seus aspectes: situació, emplaçament, plantes, alçats, seccions, detalls constructius i façanes. Una proposta clara de programa i distribució amb un plantejament estructural d’instal·lacions, accessibilitat i sostenibilitat. La proposta inclourà diverses maquetes per la comprensió del projecte.\nLa proposta realitzada haurà de tenir en compte la relació amb el seu entorn més pròxim i resoldre l’encaix amb les edificacions existents i integrar l’espai públic lliure entre els edificis.\nEs definirà el projecte executiu de l’Equipament i el seu àmbit d’influència esgotant totes les seves escales. Des de 1:1000 fins al detall 1:20 i 1:5 (descripció detallada del projecte, distribució detallada del programa i entrega del plantejament constructiu, estructural, instal·lacions, sostenibilitat i accessibilitat). Documentació gràfica i maquetes.\nL’entrega final haurà de contenir un panell comú a cada grup de treball on quedi reflexada la relació i estratègia urbana entre els equipaments proposats.\n34-T 35-T 36-T 37 38-T 39-T 40 41-T 42 43-T 44-T 45-T 46 47-T 48 49 50 51 52 53 54 55 56 57 58 60 61 62 0,66\n34-T 35-T 36-T 37 38-T 39-T 40 41-T 42 43-T 44-T 45-T 46 47-T 48 49 50 51 52 53 54 55 56 57 58 60 61 62 0,72\nEstudi individuals o en grup\n34-T 35-T 36-T 37 38-T 39-T 40 41-T 42 43-T 44-T 45-T 46 47-T 48 49 50 51 52 53 54 55 56 57 58 60 61 62 2,75\nSegons sigui cadascuna de les activitats formatives, la seva metodologia d'ensenyament i aprenentatge, i la seva relació amb les competències que ha d'adquirir l'estudiant, els sistemes d'avaluació giraran entorn d'exàmens o proves objectives parcials i/o finals, proves de resposta curta, avaluació centrada en resultats, execucions autònomes i/o tutoritzades, presentació de treballs d'investigació avaluable, presentacions orals, grau de participació activa, exercicis o projectes.\nAixí mateix, es treballa en un sistema d'avaluació continuada, “cada setmana compta”, on els criteris d'avaluació, d'exercicis i proves primaran a la creativitat i profunditat crítica, la seva intel·ligència, la seva eficàcia de fascinació, la capacitat d'anàlisi i síntesi, així com la cientificitat i professionalitat (erudicció, precisió, laboriositat, puntualitat, presentació, correcció tipogràfica, ortogràfica i sintàctica). Durant el curs s'animarà també a la participació activa a classe, que es valorarà especialment. I, per descomptat, es tindrà en compte l'assistència i interès de l'alumne.\nPer altra banda, el sistema de qualificacions queda definit d'acord amb la legislació vigent, definit en l'article 5 del REIAL DECRET 1125/2003, de 5 de setembre, segons l'escala numèrica de 0 a 10, amb expressió d'un decimal, a la qual podrà afegir-se la seva corresponent qualificació qualitativa:\n0-4,9: Suspès (SS).\n5,0-6,9: Aprobat (AP).\n9,0-10: Excel·lent (SB).\nDEPLAZES, A. Construir la arquitectura. Del material en bruto al edificio. Un manual. Editorial Gustavo Gili 2008\nBlog del curs (Taller Metropolis ESARQ)\nBlog del Departament de Cultura i Publicacions


MURALES – Ús Barcelona 2018\nJames D. Barranger (tipografies Wallspot)\nL’experimentació de les formes de les lletres i de com aquestes es perceben com imatges abans que paraules són els elements bàsics que componen la producció de James. Els seus treballs són el resultat de la recerca i l’observació dels elements tipogràfics de la vida quotidiana que, desengranats i reelaborats de nou amb una cura dels detalls gairebé malaltissa, són inclosos en diferents contextos.\nDurant la seva etapa acadèmica d’estudis gràfics va aprofundir el seu interès per la tipografia, per després concentrar-se en el disseny de cartells i grafits, àmbit al qual es va acostar durant la seva estada a Berlín i Barcelona.\nActualment en James viu a Roma, lloc on treballa, va en bicicleta i gaudeix de la bona cuina italiana.\nSergi Delgado García\nSergi Delgado García. Barcelona 1992.\nDirector d’art, dissenyador gràfic, tipògraf, il·lustrador, artista, sagitari i alguna cosa més.\nDe sang calenta, resident a Barcelona, cosa nòmada i “somiatruites”. Troba la seva inspiració en la naturalesa i en la perfecció de les formes geomètriques i matemàtiques.\nIntensament influenciat pel Op art, la psicodèlia i el surrealisme. Li encanta treballar per als camps de la música i de la cultura. La tipografia és sovint el pilar sobre el qual se sustenta la seva feina. Fidel al risc, al disseny multidisciplinari i a l’experimentació, on combina imatges, textures i motion graphics.\nSelected clients: Adobe, Coca Cola, ESPN Mag, Nike Europe, Jägermaster Spain, Reebok Spain, Seat, Urban Outffitters, Wired, Yorokobu, Seat, Money Mag, Adidas Spain, Blanc fest.\nEmily Eldridge (Artista Wallspot)\nOriginària dels Estats Units, Emily Eldridge es va graduar amb un BFA en Il·lustració a l’Savannah College of Art & Design (SCAD), i més recentment ha cursat un Màster en Il·lustració Creativa al BAU-Centre Universitari de Disseny a Barcelona. Amb seu a Hong Kong durant més de 10 anys, actualment resideix a Barcelona, on cursa un segon mestratge en Disseny Gràfic a EINA – Centre Universitari de Disseny i Art.\nEl seu treball il·lustratiu i de pintura cobreix una varietat de mitjans creatius, des de murals fins a art de carrer, il·lustració editorial i disseny gràfic, entre d’altres. Inspirada en la moda, la cultura pop i la vida quotidiana, Emily té com a objectiu crear imatges cridaneres i visualment atractives amb un element d’humor i enginy.\nTwee Muizen som dos, Denís i Cris. Denís va estudiar belles arts i Cris disseny de moda. El nostre projecte, Twee Muizen, neix a Amsterdam el 2010, d’aquí el nom (dos ratolins en holandès). Els dos som de Galícia i ens vam criar en pobles propers a Santiago de Compostel·la, pobles amb molta muntanya, animals i natura, i això es pot apreciar a la nostra obra, que va des l’art toys a la pintura a l’oli, il·lustració, muralisme i tatuatge. La Cris s’encarrega dels projectes tèxtils i en Denís dels pictòrics. Actualment vivim i treballem a Barcelona, i el nostre estudi es troba al barri de Sant Pere (C/d’en Mònec 16). A banda del taller també tenim una part de galeria on anem mostrant les nostres últimes peces, tant d’art toys com d’il·lustració i pintures.\nPerrine Honoré es una ilustradora i dissenyadora gràfica francesa. Ha realitzat estudis de Disseny de Moda (Suecia), Diseny Gràfic (Epsaa, París) i un màster en Disseny i Comunicació (Elisava, Barcelona). La ilustració es el terreny en el que se sent més còmoda, li permet una major llibertat per expressar-se i bolcar el seus pensaments. A través d’una estètica festiva i colorida, construeix un univers crític on prevaleixen la bogeria i la espontaneitat. Troba la inspiració en artites i dissenyadors/es contemporanis, així com en la història de l’art i la vida quotidiana. Participa sovint a fanzines i està constantment buscant colaboracions.\nAmpparito és un artista jove espanyol que treballa subvertint objectes, significats i realitats per generar noves experiències i situacions. Aquestes poden provocar un ampli ventall de resultats, des de la més absoluta indiferència fins a la més profunda reflexió, passant per desorientació o contemplació.\nGhizlane Agzenai va néixer el 1988 a Tànger, Marroc. Aquesta artista autodidacta treballa primer en una agència de comunicació, abans de fundar, junt a un altre artiste, un estudi creatiu especialitzat en objectes i disseny gràfic. El seu impuls creatiu l’anima a marxar de El Marroc per anar cap a Berlin el 2016 on explora el camp de l’art urbà treballant amb el duo d’artistes Low Bros. Allà redefineix el seu estil, que ara es reconeix gràcies als tòtems amb formes geomètriques plens de colors i amb cert ambient futurista que va esparcint pel món a mesura que va viatjant. Ghizlane s’autodefineix com “un esser humà optimista que utilitza colors + formes per compartir amor + llum”.\nBYG neix entre València i Madrid.\nBYG es la suma de dues persones i les seves trajectòries professionals.\nBYG aposta per allò proper i creu que sempre es pot seguir creixent.\nBYG és comunicació, disseny, il·lustració i art urbà.\nElisa Capdevila es va iniciar al món de l’art el 2013, deixant a mitges una carrera de ciències i dedicant-se de ple a aprendre a dibuixar i pintar en una acadèmia clàssica on durant dos anys va estar pintant del natural unes set hores diàries. Després d’aquests dos anys, abans d’acabar el programa, va decidir que ja era el moment de començar a explorar per ella mateixa. Ben aviat, es va iniciar en el muralisme, descobrint un món que la atreia molt per totes les possibilitats que ofereix. En l’actualitat combina aquesta disciplina amb la pintura d’estudi.\nEl seu treball es centra en la pintura a l’oli, el gravat i la il·lustració. Ha exposat a Barcelona, Madrid, Oporto, París, Londres, Bèlgica, Urbino, Berlín, Santiago de Xile, València, Miami i Mèxic.\nL’abril de 2017 publica “Quema la memoria” (Lunwerg), un cançoner il·lustrat on el seu univers es fon amb el del cantautor The New Raemon en l’aniversari dels seus 10 anys de carrera. El juny del mateix any s’edita “Escribe con Rosa Montero“, un quadern publicat per Alfaguara on l’escriptora dóna les claus per a aprendre a escriure ficció.\nEl març de 2018 publica “Por el olvido” (2018, Lunwerg), un cant d’amor a la literatura i a l’amistat, a Roberto Bolaño i la seva novel·la “Los detectives salvajes”, un treball a quatre mans amb l’artista Aitor Saraiba que no s’ha d’entendre com un text de Bolaño il·lustrat: és la recerca de l’autor de “2666” i “Putas asesinas”, però també la caça de la seva ombra errant.\nActualment es troba treballant en “Roedores | Cuerpo de embarazada sin embrión“(Literatura Random House, 2018) i en les pintures per a “El año del pensamiento mágico” (Literatura Random House, 2019) de Joan Didion.”Roedores | Cuerpo de embarazada sin embrión” és un llibre amb format de diari acompanyat d’un animalari pintat en el qual s’intenta comprendre la corporeïtat de l’absència per il·luminar una d’aquestes construccions aixecades entre tenebres per tantes i tantes dones. “Roedores | Cuerpo de embarazada sin embrión” dona veu al silenci, trenca un tabú i normalitza una realitat tan comú com la de l’avortament espontani.


Cap Vermell - El Tercer Mil·lenni / setembre 2010\nNi en nom de la religió, ni en nom de res, a Europa no es pot matar ningú. Ni als criminals. A Iran sembla que sí. Allà, en nom de la llei i en nom de Déu, es pot matar i es pot fer de la manera més cruel, a pedrades.\nQuin raciocini, quina autoritat moral ni de cap casta podem atorgar a uns dirigents que, en el seu codi civil, permeten tals atrocitats? Idò aquests dirigents també poden enriquir urani i poden fabricar-ne bombes, tot i que ells diguin que no ho faran. Però si poden matar una dona a pedrades, quina credibilitat podem donar a cap de les seves promeses?\nPer als dirigents religiosos d’aquell país, en nom de les lleis islàmiques, la sharia, que inspira les lleis civils, i així ho recull el seu codi penal, l’adulteri és un “crim contra Déu” que, en el cas de persones casades, ha de ser castigat amb la lapidació. I en aquestes es troba ara mateix la senyora Sakineh M. Ashtiani, només amb l’esperança que la pressió internacional acabi avortant definitivament tan bàrbars propòsits.\nLa lapidació no és estrictament un invent musulmà, i ja a l’Antic Testament (en el Deuteronomi i en el Levític) queda recollida la lapidació per als adúlters, entre d’altres pecats de caire sexual. Però sí que, avui, aquest pràctica abominable ha quedat circumscrita a països islàmics, que no és poc. El problema més greu d’aquests països no són les creences dels seus ciutadans, a títol personal, sinó la immersió de tota la societat en una legislació que s’alimenta de preceptes religiosos d’origen revelat, és a dir, inspirats directament per Déu.\nPel que fa a la nostra santa mare església catòlica, apostòlica i romana, fer un repàs a les tortures que temps enrere va aplicar la Inquisició, en nom de Déu, lleva la son: la serra, és a dir, penjar el reu pels peus i serrar-lo de mig a mig; el poltre d’estirament, on la víctima patia el desmembrament de totes les articulacions, fins a la mort; el “bressol de Judes”, això és, una piràmide sobre la qual es penjava el reu i se’l deixava caure, tantes vegades com fes falta, per tal que la punta de la piràmide anàs penetrant-li més i més per l’anus ... He de continuar? Afortunadament, en el nostre cas, a Occident, la societat va aconseguir desempallegar-se de la protecció d’una jerarquia religiosa tan pietosa, i no precisament perquè aquesta jerarquia hi renunciàs de bon grat.\nDesprés arriba a Europa el senyor Gadaffi i ens diu que ens hem de convertir a l’Islam, i ho diu davant un grapat d’al·lotes joves seleccionades per a l’ocasió. Ah, sí, en Gadaffi, ha dit algú, com perdonant-li l’ocurrència. Però no ho diu només Gadaffi: feis una volta per Internet i veureu. Ens estam deslliurant de les cadenes de la llei de la Mare Església, i ara vénen aquests altres a posar-nos el seu jou. Idò mira!\nTot el que duc escrit m’ha vengut inspirat per la notícia de la possible creació, a Capdepera, d’un parc temàtic anomenat Terra Santa, amb la religió com a motiu central. No me’n sabia avenir, me’n feia creus, i mai millor dit. Encara estam en aquestes?, em vaig demanar, atònit, quan en vaig tenir noves. Idò sí, encara estam en aquestes. La religió –les religions– ens segueixen encalçant, amb els seus llargs tentacles, i no sempre com a possibilitats personals de creixement interior, ni com a elements de suport a la dignificació humana, sinó com a interferència permanent en l’esdevenir de la societat, fins al punt de poder decidir sobre el dret a la vida de les persones. Com en el cas de l’Islam, avui, com en el cas nostre, no fa tant.\nNo seré jo qui m’oposi a la construcció d’un parc temàtic religiós. En l’àmbit privat (i amb això em referesc als aspectes en què ens correspon decidir sobre les pròpies actuacions i el propi destí, sense mediació, sempre en el marc de la llei) que cadascú que s’ho manegi com vulgui, o com pugui. Tot i que, com recorda Nel Martí (“Les raons del sentit no són les raons de Déu”), “l’església catòlica s’ha instal·lat en la contradicció permanent en tot això de la laïcitat i el laïcisme. Reivindica la llibertat de consciència quan li interessa, i malparla contra el laïcisme i la laïcitat quan el seu exercici per part de l’Estat es tradueix en normes que no coincideixen amb la veritat revelada”.\nNo propòs l’eradicació de principis ètics. Ans al contrari, estic convençut que, ara més que mai, ens fa falta treballar per la construcció d’una societat civil assentada en valors adreçats a millorar la convivència; una societat que no es fonamenti en principis eterns i revelats, sinó sobre regles humanes assumides amb convenciment; una societat, en definitiva, articulada al voltant de la Declaració Universal dels Drets Humans i les declaracions posteriors que se’n deriven. Ens cal, per tant, una societat, en el seu àmbit públic, desvinculada de les religions, de totes les religions. Aquestes, de la seva part, haurien de quedar circumscrites a l’àmbit personal, parcs temàtics inclosos.\nSalvador Giner es refereix, de manera molt lúcida a una “religió civil”, i jo hi afegesc que la transgressió dels preceptes d’aquesta religió hauria de ser un pecat social. El mateix sociòleg, al respecte, reivindica el paper que Occident ha assumit en el camí cap a la superació del llast del propi passat, en el camí cap a l’emancipació del gènere humà: “És cert que la civilització occidental ha presenciat, permès i fins i tot fomentat excessos, abusos i danys, tan greus com els de qualsevol altra. Cal enumerar inquisicions, genocidis, brutalitats imperials i fanatismes per a provar-ho? Però dit això, i amb la major humilitat, sense pretensió de superioritat moral alguna, convé recordar així mateix que la civilització occidental és també la matriu de la racionalitat científica, el republicanisme democràtic, l’abolició de l’esclavitud, la igualtat dels gèneres, les garanties polítiques constitucionals, l’educació universal per a tots els ciutadans, la preocupació per la preservació de la natura i tants altres trets que l’han feta única.”\nTerra Santa? Benvinguda sigui, si és que ve. Però faríem bé, per a solcar un futur tan incert com tenim en l’horitzó, en comptes de deixar-nos caure dolçament en braços de qualsevol déu que ens sigui ofert com a taula de salvació, si miràssim de posar-nos als rems i vogàssim en la direcció encertada. Tots plegats, perquè entre tots podem. Déus a part.


Vida lectora: Òmnium\nSergi 11 de juliol de 2011, a les 23:01\nEl dia que Òmnium no hagi d'existir serà una victòria, voldrà dir que no caldrà lluitar per ser allò que som, vaja, per ser. Serà una realitat, com que l'AVE de Cantabotijos és deficitari. Per això diria, moltes felicitats i que se t'acabi la feina.\nPerò reconeixent-li la gran tasca que ha fet. ja que la nostra emancipació vindrà de les seves mans, segur.\nMentre sigui necessari, endavant i al seu costat.


Viatgers romàntics - Revista Mètode\nEls viatges d'Alexander Von Humboldt i de Charles Darwin\nRichmond Humboldt, a l'esquerra, es va convertir en el paradigma de l'aventurer científic, potser l'últim en dominar tots els camps de la ciència del seu temps. Gran comunicador, cosmopolita i diplomàtic, simpatitzava amb els moviments revolucionaris americans però al mateix temps era fidel servidor del seu monarca i de les grans potències colonials. Darwin, jove i inexpert, a la dreta, volia aprendre, no pretenia establor cap teoria unificadora de la natura. Aquells cinc anys, en canvi, el convertiren en un naturalista capaç de plantejar nous models per a explicar la gran complexitat de la vida. / Friedrich Georg Weitsch / Alte Nationalgallerie (Berlin) i George\nA finals del segle XVIII, les grans nacions colonialistes potenciaren viatges de descoberta amb l’objectiu de millorar la cartografia, cercar matèries primeres i recol·lectar material cultural i natural per als seus museus, símbols del seu poder. Alexander von Humboldt (1769-1859) i Charles Darwin (1809-1882), dos dels naturalistes més coneguts de la història de la ciència, compartiren el fet de tenir en un gran viatge iniciàtic el punt de sortida de la seva gran popularitat i la fita determinant d’una fructífera carrera científica. Pertanyen al grup de viatgers romàntics que descrigueren mons exòtics on la natura encara es mostrava incògnita i salvatge i enaltia els esperits. Tanmateix, hi ha força diferències en la preparació, els objectius i els resultats d’aquests dos extraordinaris viatges.\nEls viatgers abans del viatge\nL’objectiu dels naturalistes romàntics, amb Humboldt al capdavant –per això s’ha parlat d’una ciència «humboldtiana»– parteix del reconeixement de la unitat de la natura i tracta d’explorar-la i de descobrir la interacció de les seves forces i les influències del medi geogràfic sobre la vida vegetal i animal. Ja en els seus primers treballs de botànica, geologia o fisiologia tracta d’estudiar els fenòmens des de tots els punts de vista possibles i d’interrelacionar totes les dades (Von Humboldt, 1860; Bowler i Morus, 2007; Fara, 2009).\n«Humboldt i Darwin pertanyen al grup de viatgers romàntics que descrigueren mons exòtics on la natura encara es mostrava incògnita i salvatge i enaltia els esperits»\nGràcies a la influència de preceptors com Joachim Heinrich Campe, escriptor i lingüista, autor, entre d’altres, de llibres d’aventures, i a l’amistat amb Georg Forster, naturalista del segon viatge de James Cook i autor també de llibres de viatges, la passió pel viatge de Humboldt es desvetllà ben precoçment (Puig-Samper Molero i Rebok, 2007). A partir de 1797 decideix abandonar una prometedora carrera administrativa per tractar d’emprendre el gran viatge que li havia de permetre formular una teoria general per a la física de tot el món. Amb tot Europa en efervescència bèl·lica, els seus primers plans es van anar veient frustrats successivament. Per això, després d’adquirir els instruments de precisió que cregué necessaris als millors artesans de París, nucli de la ciència de l’època, es va decidir a viatjar a Espanya en companyia d’Aimé Bonpland amb la intenció d’embarcar cap a Àfrica a la primera oportunitat. Però la intervenció dels ambaixadors de Saxònia1 i dels Països Baixos i del ministre Mariano de Urquijo li obrí les portes de la cort i la possibilitat de realitzar una expedició sense precedents a les colònies espanyoles. El permís obtingut, mai abans concedit a ningú en termes tan favorables, li permetia fer qualsevol mesurament físic o astronòmic amb els seus instruments i recol·lectar mostres d’allò que volgués, amb el compromís d’enviar-ne duplicats a la corona espanyola i en el ben entès que les despeses anirien a compte seu (Puig-Samper Molero i Rebok, 2007; Von Humboldt, 1826).\nCom havia exposat en el memorial destinat a la cort, Humboldt volia recórrer el món per conèixer «les grans harmonies de la naturalesa». En el gravat, trobada entre Schiller, Wilhelm i Alexander von Humboldt i Goethe a Jena, el 1797. / Adolf Müller\nLa narració del viatge de Humboldt, publicada el 1814, va entusiasmar el jove Darwin, qui, si bé era un bon afeccionat a la geologia, la caça i el col·leccionisme d’insectes i demostrava tenir dots d’observació i una ment altament inquisitiva, no era persona gaire inclinada cap a l’estudi ni massa formada en ciències naturals. Tanmateix l’atzar li procurà el 1831, quan tenia tot just 23 anys, un futur que mai hagués pogut imaginar (Darwin, 2008).\nDarwin estava planejant un viatge a Tenerife per veure de primera mà els magnífics paisatges de l’illa canària i el Teide, que tan bé havia descrit Humboldt. Però el capità Robert Fitz-Roy, home obsessiu i amb tendències depressives, volia algun cavaller ben educat amb qui compartir conversa al llarg del viatge de circumnavegació que era a punt d’emprendre amb la missió d’aixecar cartes marines de les costes encara mal cartografiades de l’extrem meridional d’Amèrica i de retornar a la Terra del Foc uns indígenes que havia agafat com a ostatges en un viatge anterior. Educats a Anglaterra un parell d’anys, aquests indis havien de contribuir a l’evangelització del seu poble, amb l’ajut d’un missioner (Taylor, 2009).\n«Humboldt globalitzà el món, trencà la divisió atlàntica i en creà una de nova fonamentada en la línia equatorial»\nAmb aquest objecte es plantejà portar a bord un naturalista i, a través d’una cadena de coneixences, la demanda de Fitz-Roy acabà en mans de John Henslow, professor de botànica de Cambridge i coneixedor de les qualitats del jove Darwin. En rebre aquest la proposició i vençudes les reticències paternes amb l’ajut del seu oncle i futur sogre Josiah Wedgwood, acceptà la plaça, conscient de l’oportunitat que se li obria de fer carrera com a naturalista. L’entrevista amb Fitz-Roy confirmà la bona sintonia entre ells dos, tot i les diferències que separaven un acèrrim tory, conservador i partidari de l’esclavatge, d’un whig liberal i abolicionista. Fins i tot el nas de Darwin, que Fitz-Roy, seguidor de la frenologia, considerava impropi d’una persona amb prou determinació, no va ser obstacle perquè Darwin embarqués en el Beagle. Això sí, amb el passatge i les despeses a càrrec del seu pare (Darwin, 2008; Moorehead, 1980; Taylor, 2009).\nEl viatge de Humboldt\nHumboldt i Bonpland salpen de La Corunya el 5 de juny de 1799. El seu periple s’estendrà fins l’agost de 1804, quan retornen a França. En el viatge visitaran les Canàries, i parts dels actuals territoris de Veneçuela, Colòmbia, Equador, Perú, Mèxic, Cuba i Estats Units. Recorreran les conques de grans rius com l’Amazones, l’Orinoco o el Negro, i estudiaran volcans mítics com el Chimborazo, el Cotopaxi i el Pichincha (Puig-Samper Molero i Rebok, 2007). Gràcies al seu salconduit, gaudiran sempre de la màxima protecció per part dels responsables de les colònies espanyoles. També tindran la col·laboració dels naturalistes espanyols (Von Humboldt, 1826). Excel·lent fou la seva relació amb el gran botànic José Celestino Mutis (Puig-Samper Molero i Rebok, 2007).\nHumboldt, com havia exposat en el memorial destinat a la cort, volia recórrer el món per conèixer «no només les espècies i els seus caràcters, sinó també la influència de l’atmosfera i la composició química sobre els cossos organitzats, la formació del globus, les identitats de les capes geològiques en els països més allunyats, en definitiva, les grans harmonies de la naturalesa». La selecta col·lecció d’instruments astronòmics i físics que havia adquirit, alguns dissenyats per ell mateix, li havien de permetre determinar les propietats físiques de la natura. Pioner del treball de camp, estudiava cada lloc detingudament. Determinava astronòmicament la longitud i latitud, l’anivellació de les parts amb ajuda del baròmetre, la declinació i intensitat magnètiques, recollia plantes dels diferents nivells, estimava l’altitud de cada punt, calculava la humitat, la temperatura, la càrrega elèctrica i el grau de transparència de l’aire, i aixecava plànols topogràfics i perfils geològics fonamentats en la mesura de les bases verticals i els angles d’altura. A més a més, per jutjar el grau de confiança dels resultats, conservava amb detall les operacions parcials. Aquesta era la seva precisa metodologia (Von Humboldt, 1826).\n«La narració del viatge de Humboldt va entusiasmar el jove Darwin, qui demostrava tenir dots d’observació i una ment altament inquisitiva»\nEl viatge per terra li donava molts avantatges, ja que li permetia estudiar totes les propietats de la part més fecunda del país. Com a contrapartida, era molt més feixuc que en vaixell i tenia l’inconvenient del transport dels materials. A la part final del seu viatge, Humboldt i Bonpland carregaven desenes de caixes amb la seva biblioteca i les col·leccions de plantes, llavors, conquilles, insectes i sèries geològiques. Això representava una comitiva amb quinze o vint matxos de càrrega que s’havien de canviar cada vuit o deu dies, així com els indis necessaris per conduir aquesta caravana d’animals. Part de les col·leccions les envià a Europa. Moltes es perdien pel camí, sovint per desídia. Per això, Humboldt normalment n’enviava només els duplicats (Von Humboldt, 1826).\nInspirat pel corrent romàntic alemany, Humboldt pretenia comprendre els fenòmens físics i la seva connexió general, i representar la natura com un tot, moguda per forces internes animades. La recopilació sistemàtica de dades físiques del globus li havia de permetre deduir racionalment les lleis que ho regien tot. Humboldt globalitzà el món, trencà la divisió atlàntica i en creà una de nova fonamentada en la línia equatorial. Però en una mentalitat romàntica, les mires no són exclusivament científiques. La contemplació de la natura en tot el seu esplendor produeix una plaent sensació interna, misteriosa inspiració causada per l’harmonia de les lleis que regulen les seves forces. Humboldt creia en una comunicació profunda entre l’home i la natura. Pujar les muntanyes més altes i contemplar el paisatge des de les altures estimulava aquesta connexió. La seva ascensió –no completada– al Chimborazo, volcà equatorià, fou vista com una autèntica proesa, un símbol romàntic, i Humboldt fou considerat l’home que havia pujat a més altitud en la seva època, un heroi (Bowler i Morus, 2007; Fara, 2009).\nEl viatge de Darwin en el Beagle és un dels més estudiats de tota la història. En aquest petit vaixell de 27 m de llarg i una màniga màxima de 7,15 m en el qual convivia amb més de setanta persones, va fer la volta al món des del 27 de desembre de 1831, que va salpar de Plymouth, fins el 2 d’octubre de 1835, que el Beagle arriba a Falmouth. / Cambridge University Library\nEl viatge de Darwin\nEl capità Robert Fitz-Roy, home obsessiu i amb tendències depressives, volia algun cavaller ben educat amb qui compartir conversa al llarg del viatge de circumnavegació que era a punt d’emprendre. A través d’una cadena de coneixences, Darwin va acceptar aquesta plaça. / Royal Naval College, Greenwich\nEl viatge de Darwin en el Beagle és un dels més estudiats de tota la història. En aquest petit vaixell de 27 m de llarg i una màniga màxima de 7,15 m en el qual convivia amb més de setanta persones, va fer la volta al món des del 27 de desembre de 1831, que va salpar de Plymouth, fins el 2 d’octubre de 1835, que el Beagle arriba a Falmouth. El viatge marítim no va ser gaire plaent per a un Darwin que passava gran part del temps marejat dins la petita cabina compartida que li van assignar (Darwin, 1983; Moorehead, 1980; Taylor, 2009).\nEls seus objectius científics eren recollir mostres, observar i llegir tant com fos possible sobre història natural, fer observacions meteorològiques i enviar a Anglaterra els materials recol·lectats perquè fossin classificats. Els instruments científics que portava a l’expedició eren els necessaris per a l’orientació, la recol·lecció i el reconeixement: brúixola, clinòmetre, martell geològic, microscopi, baròmetres, xarxes, flascons, etc. De fet, més precís era l’instrumental que portava el capità Fitz-Roy destinat a les mesures hidrogràfiques i cronomètriques (Taylor, 2009).\nDarwin, jove i inexpert, volia aprendre, no pretenia establir cap teoria unificadora de la natura. Coneixia la teoria de Lamarck i les idees evolucionistes del seu avi Erasmus, però la seva posició era molt més propera a la de la conservadora teologia natural de William Paley. Aquells cinc anys, però, el convertiren en un naturalista capaç de plantejar nous models per explicar la gran complexitat de la vida. Algunes lectures el van influir profundament: el relat del viatge de Humboldt li obrí la imaginació i li mostrà una nova metodologia; la Introducció a l’estudi de la filosofia natural de John Herschel l’animà a fer aportacions a la ciència; i els Principis de geologia de Charles Lyell li ensenyaren una nova perspectiva de les ciències de la Terra (Darwin, 2008).\n«El viatge portà Darwin a l’abandó progressiu del creacionisme i la teoria del diluvi, i a cercar noves solucions per explicar l’aparició i extinció de les espècies»\nFou en les llargues excursions terra endins, sobretot a Amèrica del Sud, on Darwin, emulant el model humboldtià, estudià la diversitat natural. En el Viatge d’un naturalista, diari que elaborà aconsellat per Fitz-Roy, hi trobem una descripció personal i precisa de paisatges, espècies, persones i nacions. La meravellosa diversitat de la selva, la trobada de mamífers fòssils gegants a la Patagònia, l’estranya fauna endèmica de les illes Galápagos, els letals efectes de les inundacions i les sequeres a la Pampa, les extraordinàries revolucions geològiques que mostraven les costes de la Terra del Foc, i els efectes devastadors del terratrèmol que visqué a Xile són alguns dels fets que canviaren la seva manera d’interpretar els fenòmens naturals. La teoria de canvis graduals de Lyell, aplicada a allò que veia sobre el terreny, portà Darwin a l’abandó progressiu del creacionisme i la teoria del diluvi, i a cercar noves solucions per explicar l’aparició i extinció de les espècies i de fenòmens geològics com la formació dels atols o les illes de corall. Altres fets que colpiren Darwin foren la crueltat de l’esclavatge, la brutalitat de les guerres amb els indígenes, la corrupció a les colònies espanyoles, la trobada amb les tribus de la Terra del Foc i el trist final de l’experiència antropològica de Fitz-Roy, quan els tres indígenes que creia cristianitzats esdevingueren novament salvatges en tornar a la seva terra. La constatació de l’immens salt qualitatiu entre aquelles criatures, que Darwin definí d’abjectes i miserables, i l’home civilitzat marcà profundament el seu pensament i la seva teoria sobre l’origen de la humanitat (Continenza, 2008; Darwin, 1983; Moorehead, 1980; Taylor, 2009).\nLa constatació de l’immens salt qualitatiu entre els indígenes americans, que Darwin definí d’abjectes i miserables, i l’home civilitzat marcà profundament el seu pensament i la seva teoria sobre l’origen de la humanitat. Fitz-Roy va retratar els indígenes en aquestes làmines. / Cambridge University Library\nConclusió: després del viatge\nEl rumb vital de Humboldt i Darwin fou sacsejat pel viatge. Els materials que van recol·lectar, entre ells moltes espècies noves, i la narració de les experiències viscudes els feren personatges populars i respectats pels naturalistes. Els seus descobriments biològics, geològics i paleontològics modificaren idees vigents en les ciències naturals fins aquells moments (Bowler i Morus, 2007).\nHumboldt esdevingué el paradigma de l’aventurer científic, potser el darrer a dominar tots els camps de la ciència del seu temps. Gran comunicador, cosmopolita i diplomàtic, simpatitzava amb els moviments revolucionaris americans però alhora era fidel servidor del seu monarca i de les grans potències colonials. Dedicà vint anys de la seva vida a posar en ordre i publicar les dades recollides, ajudat pels grans científics del moment, i dirigí noves expedicions. En la seva obra, Humboldt integrà les dades físiques amb la vegetació, el paisatge i la societat. Fou un gran innovador visual perquè, recolzat en l’avenç de les tècniques editorials, representà les dades d’una nova manera: elaborant talls transversals de les muntanyes i gràfics d’enorme abast geogràfic, i traçant isolínies basades en mitjanes estadístiques. Aquesta metodologia i el seu estil romàntic de narració inspiraren nombrosos naturalistes, entre ells Darwin (Camós, 2005; Fara, 2009).\nDarwin, taciturn, malalt i reclòs en la seva casa de camp, vinculat per sempre a la selecció natural, ridiculitzat i admirat alhora per col·locar l’home dins l’escala evolutiva, esdevindrà un mite per a la ciència dels segles XX i XXI. / Herbert Rose Barraud, 1881\nQuan Darwin arriba a Anglaterra el 1835 la fama el precedeix i és una persona respectada en els àmbits científics. L’èxit del seu viatge es difon gràcies al llibre Zoologia del viatge del Beagle, on alguns dels principals especialistes britànics analitzaven els materials recollits, i amb la seva narració personal i obres sobre geologia. En aquests primers anys s’incorporà de ple dret a la comunitat científica anglesa i fou nomenat secretari de dues societats científiques. És en aquest període que comença a desenvolupar el que anomena «la seva teoria». El 1842, un cop casat el 1839 amb la seva cosina Emma i en un estat precari de salut que mai l’abandonarà, decidí recloure’s en una casa de camp a Down, a uns 20 km de Londres, i iniciar un dels seus treballs científics més complets i reconeguts, un estudi exhaustiu sobre la classificació dels percebes (Bowler i Morus, 2007; Continenza, 2008; Darwin, 2008).\nEl 1859, havent sabut que Alfred Russell Wallace havia arribat a conclusions semblants a les seves i aconsellat pels seus col·legues, Darwin publica L’origen de les espècies i dóna inici a una nova visió evolucionista que impregnarà totes les branques del coneixement. El mateix any mor Humboldt. La resplendent figura del prussià, el més cèlebre científic del segle XIX s’esvairà lentament.\n«Quan Darwin arriba a Anglaterra el 1835 la fama el precedeix i és una persona respectada en els àmbits científics»\nLa seva teoria de síntesi basada en infinites dades i formulada en una obra colossal caurà gairebé en l’oblit a finals del xix, afectada pels canvis científics i polítics. Darwin, en canvi, taciturn, malalt i reclòs en la seva casa de camp, vinculat per sempre a la selecció natural, ridiculitzat i admirat alhora per col·locar l’home dins l’escala evolutiva, esdevindrà un mite per a la ciència dels segles XX i XXI.\n1. L’ambaixador de Saxònia, baró von Forell (1756-1808) era un mineralogista aficionat i posseïa un gabinet geognòstic. (Tornar al text)\nBowler, P. J. i I. R. Morus, 2007. Panorama general de la ciencia moderna. Crítica. Barcelona.\nCamós, A., 2005. «Humboldt en algunos medios de comunicación en el siglo xix en España». In Cremades, J; Dosil, F. J. i X. A. Fraga (eds.), 2005. Humboldt y la ciencia española. Ediciós do Castro. La Corunya.\nDarwin, Ch., 2008. Autobiografia. Monografies Mètode. València.\nPuig-Samper Molero, M. A. i S. Rebok, 2007. Sentir y medir. Alexander von Humboldt en España. Doce calles. Aranjuez.\nVon Humboldt, A., 1860. Cosmos. Harper and brothers. Nova York.\nCharles Darwinexpedicions científiqueshistòria de la ciènciaHumboldt


Quina diferència hi ha entre un ERTO i la Suspensió Temporal de Contracte? - Vallès Visió\nA causa del coronavirus moltes empreses han hagut de cessar la seva activitat per causes de força major, és a dir, raons alienes a l’empresa com és aquesta pandèmia. Per això, algunes d’elles han aplicat un expedient de regulació temporal d’ocupació, és a dir, un ERTO. En aquests casos l’empresa no cal que negociï amb els treballadors.\nPer contra la Suspensió Temporal de Contracte s’utilitza quan, per causes econòmiques, tècniques, organitzatives o de producció, l’empresa necessita reduir la seva plantilla. En aquest cas, la companyia està obligada a negociar amb els treballadors.\nDurant aquest estat d’alarma tots els treballadors afectats per aquestes mesures tenen dret a cobrar la prestació d’atur encara que no puguin acreditar el període mínim de cotització. Un cop transcorregut el període de regulació o suspensió, els contractes es reactiven en les condicions prèvies.


LA BEAT GENERATION I ELS PÒTOLS MÍSTICS CATALANS: de gener 2020\nFill d'un concertista de piano i d'una poetessa, Dan Bern va néixer el 1965 a Mount Vernon, Iowa. I en aquest escenari, envoltat pel poder de la música i el poder de les paraules, és on va créixer Dan; prenent lliçons de cello clàssic, idolatrant a el jugador de baseball Willie Mays, i seguint als seus estimats San Francisco Giants.\nEl futur compositor va abandonar el cello d'una vegada per totes a l'escoltar el irreverent blues de "Leopard Skin-píndola-Box Hat".\nA l'edat de 14 anys, va agafar una guitarra acústica, va començar a escriure cançons de rock. I, com diu un vell refrany, mai més es va aturar.\nA principis dels 90, signa un contracte amb Sony Music, Dan ja és considerat artista de culte i ha escrit centenars de cançons.\nEl 2008, amb 8 àlbums a l'esquena, algun EP i la banda sonora de la pel·lícula Walk Hard, podem situar la música de Dan Bern entre Bob Dylan, Woodie Guthrie amb matisos d'Elvis Costello o del Bruce Springsteen més folkie.\nEtiquetes de comentaris: Dan Bern - Breathe (2006)


4/09 Festa de la Diversitat. Quedem a Ca la Dona a les 17h. - Ca la Dona, un espai de dones i per a dones\nDivendres 4 de setembre estem convidades a la Festa de la Diversitat que organitzen les companyes de l’Anc de Ciutat Vella, 19h Plaça dels Àngels (bcn).\nLes FxI quedem a Ca la Dona a les 17h per recollir els decàlegs Per una República Catalana Lliure, Independent i Feminista en diferents idiomes que presentarem i repartirem a la Plaça dels Àngels.\nAprofitem la trobada per fer repàs de les accions que farem al TRAM 82 de la Via Lliure el proper 11 de setembre! Vine!\n03/09:: Reunió Caravana Feminista de la Marxa Mundial de les Dones a Catalunya16 i 17/10:: [Formació] Violència masclista: detecció, identificació i intervenció responsable


Els targarins renovaren la tradició del centenari Aplec a Sant Eloi - Bisbat Solsona\nEls targarins renovaren la tradició del centenari Aplec a Sant Eloi\nEl passat diumenge dia 10, els targarins renovaren la tradició del centenari Aplec a Sant Eloi, una festa que perdura en el temps cada segon diumenge de setembre. Una celebració dedicada a honorar un dels copatrons el sant Bisbe Eloi, al qual l’argenter targarí Simó Canet li feu bastir una ermita l’any 1248 dalt de la serra que domina la població.\nEls actes s’obriren amb la cercavila des de la plaça Major fins al Parc presidida per les autoritats, acompanyades pels gegants, capgrossos i grallers de l’Associació La Fal·lera Gegantera, i els Grallers del Corral Nou.\nA l’ermita titular hi hagué una missa presidida pel rector Josep Maria Vilaseca i el diaca Joan Novell. En l’homilia, entre altres coses, Mn. Vilaseca assenyalà: “Sant Eloi era orfebre i cada vegada que feia una joia, primer la fonia, després la treballava i finalment la decorava. Així en la nostra vida hauríem de deixar-nos moldejar per Jesús i ens faria ser persones noves. Per nosaltres la millor decoració és estimar. Els cristians hem de brillar per l’amor i l’estimació dels uns als altres. Així hem d’aspirar a ser joies amb el motlle de Jesús”. Els cants anaren a càrrec de la Coral FresCor, de Claravalls, dirigida per Elisabet Soldevila, acabant amb la interpretació dels Goigs en lloança a sant Eloi per tots els devots assistents.\nDesprés del Ball de Gegants, l’Aplec continuà amb el típic esmorzar de coca, xocolata i préssec per tots els racons del Parc Municipal de Sant Eloi. Els assistents gaudiren de jocs tradicionals; demostracions d’obediència i exhibició canina Agility; i el XXXIII Concurs Nacional de Colles Sardanistes, participant-hi diverses colles de les comarques del país. Les autoritats locals presidides per l’alcaldessa Rosa Maria Perelló i el president dels Amics de l’Arbre, Jaume Aligué, visitaran les obres del nou passeig Magí Manonelles i el monument que s’inaugurarà ben aviat dedicat a la memòria de Mn. Josep Garriga Sampons, qui fou rector de Tàrrega.\nPublicat el dimecres 13-09-2017 dins de Notícies


Coordinadora Informàtica CGT – Pàgina 3 – Revista Catalunya\nCategoria: Coordinadora Informàtica CGT\nLa motxilla austríaca. Una història de por\nA finals del passat mes d’octubre es va tornar a parlar d’un tema molt oportú per als dies previs a Halloween. Mentre provàvem les disfresses més terrorífiques i monstruoses, la realitat va superar, de mot, aquests horrors imaginaris quan vam saber que, un cop més, el PSOE pretén implantar a Espanya la “motxilla austríaca” (ja ho havia plantejat al Programa Nacional de Reformes de 2019, i Zapatero al 2010). Us explicarem perquè això té trampa, y gorda.\nSona bé. Al cap i a la fi és la “motxilla austríaca” i no sembla que els hi vagi malament als austríacs. Però a l’hora de comparar aquest tipus de mesures s’ha de comparar els sistemes globalment, no la mesura aïllada. A la legislació laboral es contraposen interessos d’empresaris i treballadors i el resultat és un equilibri entre ambdós (o aquesta és la teoria): si una mesura afavoreix a un grup, hi haurà una altre que l’equilibri afavorint l’altre. Desenvolupem això després, però és aquí just on hi resideix la trampa gorda.\nLa motxilla austríaca és una quantitat de diners que es va apartant de cada nòmina i s’acumula en un fons d’inversió per a que el treballador pugui utilitzar-lo posteriorment en cas d’atur o per a la jubilació.\n“s’han de comparar els sistemes globalment, no la mesura aïllada”\nHi ha un debat sobre si això significa que el treballador es paga la seva pròpia indemnització per acomiadament, però ens sembla un debat secundari. El que l’empresa paga per cada treballador és una despesa que intentarà minimitzar per a maximitzar beneficis. Hi ha factors que limiten la seva capacitat per a fer-ho: l’oferta i la demanda de treball, la capacitat de negociació col·lectiva dels treballadors, el SMI, els convenir… Però si no canvia cap d’aquests factors, a les empreses els hi dóna igual pagar les quantitats de la motxilla austríaca “de la seva butxaca” o que es descomptin dels salaris bruts dels treballadors: en el primer cas, el que faran serà disminuir els salaris en aquesta quantitat.\nL’autèntic problema és que aquí la “motxilla” substituiria les indemnitzacions per acomiadament improcedent (segons el Programa Nacional de Reformes per a 2019 es crearia un fons “que permeti als treballadors fer efectiu l’abonament de les quantitats acumulades al seu favor en els suposats d’acomiadament improcedent, de mobilitat geogràfica, pel desenvolupament d’activitats de formació o en el moment de la seva jubilació”). Al marge de com i quant es pagui, això no des incentiva els acomiadaments. En e moment d’acomiadar la despesa per a l’empresa és nul·la, doncs ja s’han aportat les quantitats que s’han de pagar. Es presenta com una msura que, entre d’altres coses, contribuirà a reduir la temporalitat dels contractes. Com? Tots els contractes serien “indefinits”, però temporals de facto: si et poden fer fora sense més, de què serveix un contracte indefinit?\nPosem-nos el típic sombreret tirolès, amb la seva ploma inclosa, i viatgem a Àustria per a veure què passa allà. A Àustria, aquesta “motxilla” serveix per als acomiadaments procedents. I què passa amb els improcedents? No existeixen. A Espanya l’acomiadament és lliure però indemnitzat. A Àustria no és lliure; si l’empresa no ho justifica, l’acomiadament és nul i s’ha de readmetre el treballador (excepte que s’arribi a un acord econòmic que acceptin ambdues parts). Per això dèiem que s’ha de comparar els sistemes globalment: es podria acceptar el sistema austríac d’acomiadaments que no permet acomiadar sense acreditar la causa, però aquest no és el debat. Aquí el que es vol és combinar el pitjor d’ambdós sistemes, és a dir, acomiadament lliure i gratuït.\nEl somni humit de la patronal!


Balles? L'IVC busca 12 ballarins i ballarines d'entre 16 i 26 anys | Tresdeu.com\nBalles? L’IVC busca 12 ballarins i ballarines d’entre 16 i 26 anys\nRedacció | 1 febrer 2019\nRedacció - 1 febrer 2019\nL’Institut Valencià de Cultura convoca proves de selecció per a la Jove Companyia de Dansa. L’objecte d’aquesta convocatòria és seleccionar a dotze joves ballarins o ballarines per a participar en una activitat formativa i artística. Aquesta es desenvoluparà al costat de la Jove Orquestra de la Generalitat en la seua Trobada d’Estiu de 2019.\nL’activitat consistirà en la preparació i representació escenificada de La Consagració de la primavera d’Igor Stravinski. És una obra de nova creació, per a orquestra i ballet, del compositor resident de la JOGV, Marc García Vitoria. El projecte compta amb la direcció artística i musical de Pablo Rus Broseta i la direcció escènica i coreogràfica d’Asun Noales.\nPhoto by Kevin Eddy on Foter.com / CC BY-NC-ND\nEls requisits per a presentar-se a les proves, són els següents.\nHaver nascut o residir en la Comunitat Valenciana.\nSer major de 16 anys i menor de 26 en el moment de la prova.\nEstar cursant o haver finalitzat els estudis professionals o superiors de dansa.\nEncara que el tribunal podrà admetre a determinats aspirants que no posseïsquen la titulació requerida o l’edat mínima establida que acrediten una trajectòria artística d’especial interés. El nombre de places convocades és dotze. Es crearà una bossa amb un màxim de deu aspirants per tal de suplir qualsevol baixa que es puga produir durant el procés.\nEl termini de presentació dels aspirants finalitza el 13 de febrer de 2019 i les llistes definitives d’admesos es faran públiques a partir del 22 de febrer en el tauler d’anuncis de la direcció adjunta de música i cultura popular de l’IVC i en el web del Institut Valencià de Cultura.\nLes audicions seran del 28 de febrer al 2 de març a la sala La Nau de L’Escorxador d’Elx i constaran d’un primer exercici Amb una classe tècnica de dansa contemporània i un segon exercici amb repertori coreogràfic d’Asun Noales.\nEls resultats de les audicions es publicaran al tauler d’anuncis de la direcció adjunta de música i cultura popular de l’IVC i al web de l’Institut.\nEl període d’assajos del ballet serà entre el 24 de juny i el 23 de juliol a Elx. Els assajos del ballet amb la JOGV del 24 al 26 de juliol a València. Les actuacions seran el 28, 29 i 31 de juliol a l’Auditori d’Altea, ADDA d’Alacant i Teatre Romà de Sagunt dins de la programació del festival Sagunt a Escena.\nDescarrega’t el full de sol·licitud d’inscripció i consulta les bases completes al web de l’IVC.\nPlaces: 12 ( ballarí-ballarina)\nInici de presentació d’instàncies: 17 de gener\nTermini de recepció d’instàncies: fins el 13 de febrer\nPublicació llistes d’admesos: 22 febrer\nRealització de les proves: del 28 de febrer al 2 de març\nLloc realització de les proves: Sala La Nau de l’Escorxador d’Elx (Alacant)\nCàsting! L’Institut Valencià de Cultura busca actrius i actors de teatre\nL’Improversa reuneix Arkano i Jonatan Penalba al mateix escenari\nBallarines, Ballarins, Ballet, casting, dansa, IVC, Jove Orquestra, Proves\nJordi Company: «La música és tan necessària per a mi com el Ventolin, que soc asmàtic»


L'enigma Buñuel – Joc de Miralls – Xavier Montanyà\nActualització: 23.05.2022 - 18:07\nEl 23 d’agost de 1969 Max Aub aterrava a l’aeroport de Barcelona després de trenta anys d’exili. “He vingut, però no he tornat”, digué a la premsa. L’excusa que tenia per a venir era recollir materials per a escriure un llibre sobre el seu amic Luis Buñuel, que ell volia titular Buñuel, novel·la. No el va acabar mai, tot i que hi va treballar fins que es va morir, l’any 1972, a Ciutat de Mèxic. Volia que fos la novel·la de la seva generació. Per contra, d’aquell viatge va néixer, amb perplexitat, ràbia i dolor, La gallina ciega, un valuós testament literari, polític i moral. Potser és aquesta, l’obra de la seva generació.\nAixò ho escrivia fa uns mesos ací amb motiu de l’acurada reedició de La gallina ciega feta per l’editorial Renacimiento. Però, què va passar amb tota la feina prèvia feta per Max Aub per al projecte de novel·la sobre Luis Buñuel? Durant quatre anys, del 1969 al 1972, l’escriptor va tenir llargues converses amb el seu amic cineasta, i amb infinitat de gent del seu entorn, o dels seus entorns, atès que les vides de tots dos intel·lectuals van confluir moltes vegades. A l’estat espanyol, durant la República, a París, durant la guerra del 1936-1939 i a l’exili mexicà.\nLa combinació de les idees, opinions i vivències de tots dos personatges, amb els records i impressions de molts més de la seva generació, hauria estat una gran obra. Parlen tots. De Rafael Alberti i Alejo Carpentier, a Salvador Dalí i Louis Aragon, passant per Ricardo Muñoz Suay i Federico García Lorca. O Fernando Rey i Pere Portabella. Són com materials en brut, les cintes de rodatge d’una obra que no es va arribar a editar mai per la mort de l’autor. Tot i que volia escriure una obra literària, Max Aub va arribar a dir que se n’imaginava l’estructura i la forma com el muntatge d’una pel·lícula.\nViridiana, l’últim sopar.\nOn són els materials de la novel·la de tota una generació?\nGràcies a la feina acurada i meticulosa del catedràtic de comunicació audiovisual de la Universitat Pompeu Fabra Jordi Xifra, també director del Centro Buñuel Calanda (CBC), tenim accés a explorar gairebé tot allò que Aub va recopilar durant aquells anys. Xifra es va submergir en els arxius de l’escriptor per revisar els centenars de converses, entrevistes, notes, interrogants, reflexions, apunts… I, tot seguint la idea d’Aub, ha editat en forma de llibre els materials, com si fos un documentari. Aquella feina monumental d’història oral que va deixar incompleta l’escriptor va ser editada en dos volums fa un parell d’anys per Jordi Xifra a Max Aub/Buñuel. Todas las conversaciones, publicat per Prensas de la Universidad de Zaragoza. Xifra, entre més qüestions, també ha estudiat la faceta d’escriptor del cineasta i ha tingut cura del llibre Luis Buñuel. Obra literaria reunida, publicat fa poc per Cátedra.\nEl llibre Aub/Buñuel s’estructura a partir d’una conversa molt llarga entre tots dos protagonistes, en què es van inserint, en talls, fragments escollits dels centenars d’hores d’entrevistes que Max Aub va mantenir amb personatges que l’havien conegut, un mosaic ben representatiu d’aquella generació. A més d’explorar Buñuel –l’home i l’artista–, l’obra ens introdueix en aspectes ideològics del protagonista i de la seva generació: la religió, el sexe, la família, les idees estètiques i polítiques, la violència, les seves fílies i fòbies.\nMax Aub i Luis Buñuel aborden, amb complicitat sincera, els afers que els preocupen. I, a la vegada, Aub pretén d’indagar en aquells aspectes més enigmàtics del seu amic. Com ara la seva militància o no en el Partit Comunista. La col·laboració amb Salvador Dalí. Les missions d’espionatge a París durant la guerra. L’amor per les armes, malgrat el pànic per la violència. Les seves profundes arrels religioses, malgrat la seva constant revolta contra la parafernàlia catòlica i les jerarquies. El sexe, l’amor i la relació amb la seva dona, Jeanne, la família, el pare, l’anarquisme i el comunisme, els insectes, la música, la psicoanàlisi, etc. Tot plegat sense oblidar, lògicament, la part més important: la gestació conceptual i pràctica de totes les seves pel·lícules, i la seva evolució intel·lectual i espiritual.\nEl llibre és apassionant, té ritme i interès de principi a fi i permet una lectura cronològica, temàtica o la que cada lector, empès per la curiositat, vulgui traçar. En aquest sentit, Xifra va fer una bona feina, tot i que, aquesta edició, tal com diu ell mateix, és un work in progress, atès que encara hi ha material a l’Arxiu Aub pendent de catalogació.\nSeqüència de ‘L’age d’or’, de Buñuel i Dalí.\nEl fet que la feina restés inacabada també demostra la monumentalitat del projecte, o la immensitat i la profunditat del camp d’estudi. Potser Buñuel i tota aquella generació no caben en un llibre. O potser l’univers buñuelià és tan complex i ambigu que constitueix un intricat laberint entre la cosa real i la imaginària o el somni i la història. En el qual es pot perdre fins i tot Max Aub, una de les ments més lúcides d’aquella generació.\nParlant, Buñuel és molt hàbil i molt intel·ligent. A estones fa la sensació que inventa, ignora, silencia o menteix descaradament, cosa que és paradoxal perquè, alhora, totes les seves intervencions semblen d’una sinceritat rotunda, pròpies de les confidències a un amic íntim amb qui l’uneixen mil coses i, potser, una manera similar de veure el món i la cultura. És clar que en molts aspectes Buñuel és un enigma, potser ho era per a si mateix. O potser s’ho feia, no ho sabrem mai. També hem de tenir en compte que era un gran bromista.\nLa seva obra cinematogràfica és la d’un dels gegants del segle XX, en un moment en què passaven esdeveniments culturals i polítics decisius. No podem pretendre que l’home sigui transparent i fàcil de comprendre. A més, tal com remarca Jordi Xifra, ens endinsem en un moment en què els grans intel·lectuals desapareixien del panorama europeu i espanyol. I l’art i les idees, sobretot les d’un surrealista nat, no tenen mai una sola i senzilla interpretació. Com en un etern joc de miralls, avancen en el temps i són susceptibles de noves revelacions i significats. O, potser, tal com va escriure Jorge Guillén, “les tenebres acaben en tenebres que no s’acaben”.\nUna atracció fatal per l’estat espanyol\nLes converses entre tots dos amics és un llibre immens que es desplega en moltes direccions. No solament pel nombre de pàgines, unes mil, sinó per la radiografia intel·lectual que fa de tota una generació. Buñuel ens havia parlat mitjançant seus films i amb Mi último suspiro, escrit en col·laboració amb el seu amic i íntim col·laborador Jean-Claude Carrière, amb qui van crear sis obres mestres del cinema: Diari d’una cambrera, Belle de jour, La Via Làctia, El discret encant de la burgesia, El fantasma de la llibertat i Aquest obscur objecte del desig.\nMonestir de las Batuecas, prop de las Hurdes, que Buñuel va intentar comprar l’any 1936.\nAra, aquest nou llibre de converses ens permet de fer un pas més. És un relat coral. En la recopilació de Jordi Xifra, hi parla Buñuel, hi parla Aub i tot es contrasta amb els records i les opinions de tots els altres. L’intent de fer un retrat generacional sincer és molt interessant. Comento algunes qüestions, entre mil més, que particularment m’interessen.\nUn bon dia de l’any 1971, Buñuel va confessar al seu amic Max Aub, en el prestigiós restaurant El Parador, de Mèxic D.F., que “tenia una atracció fatal per Espanya”. Ho va incloure com a cita d’encapçalament de La gallina ciega, un any abans de morir. Buñuel de petit havia begut de les fonts més reaccionàries de la tradició de l’Espanya negra. La que hi havia en tot l’estat espanyol: el jesuïtisme, el nacionalcatolicisme, la repressió sexual i intel·lectual, el costumisme rural, el masclisme, etc.\nTot això va modelar la seva psicologia per sempre. Però ben aviat es va formar un esperit crític contrari al que li havien ensenyat. Tres autors van ser definitius, segons que confessa ell. Federico García Lorca li va descobrir la poesia; els científics, com J.H. Fabre, la natura i els insectes; i, tota la resta, el Marquès de Sade, a qui va arribar gràcies als surrealistes francesos.\n“Llegir Sade va ser una revolució total. És quan vaig començar a desconfiar de tota la cultura, del meu món cultural, de la meva educació, de tot.” Aquella revolució moral va coincidir amb la revolució moral del surrealisme. Per ell, Sade era un tipus extraordinari, i no especialment per la qüestió eròtica, que no li interessava gaire, segons que afirmava contra els tòpics. Sinó perquè tractava la cosa divina i la humana en tots i en tot. Aleshores va descobrir quel’havien enganyat fins i tot a la universitat, perquè La divina comèdia era “una gran porqueria”, així com Els Lusíades.\n‘La Hurdes, tierra sin pan.’\nPolítica, religió i sexe\nÉs especialment significativa la seva aparent sinceritat, si en Buñuel és possible, quan parla de política, religió i sexe. Sobre la religió, són molt interessants les llargues converses, reproduïdes al llibre, que va tenir amb un teòleg jesuïta, el pare Artela Lusaviaga, S.J. El capellà s’interessa molt per seves pel·lícules perquè, segons que diu, el fan reflexionar sobre el seu ofici, cosa que devia entusiasmar Buñuel, que es va indignar sempre quan algú el qualificava de blasfem. En aquesta i més qüestions sempre es va moure molt còmodament en l’ambigüitat.\n“Com poden dir ara que Déu és amor?”, argumenta. El Déu que a ell li van fer conèixer de petit era un ésser venjatiu, terrible, injust. La conversa és molt il·lustrativa també dels raonaments eclesiàstics. Arran dels dubtes i les preguntes del cineasta, quan el religiós li diu amb certa ironia que els teòlegs són molt llestos, respon: “Sí, van trigar tres segles a dir que Galileu tenia raó.”\nÉs remarcable, també, el fragment de la conversa sobre la figura de Simó l’estilita, el protagonista del film Simó del desert. Buñuel conegué el personatge per García Lorca i el va fascinar. Durant anys en llegí tots els llibres teològics i històrics. Fins al punt d’informar el jesuïta que les seves dejeccions no podien ser tan abundants com deien alguns estudiosos, atès que tan sols menjava enciam i olives. Però es veu que als experts els agradava el símil de la columna com un ciri encès per on regalima la cera.\nBuñuel amb la seva dona, Jeanne Rucar, a París.\nDesprés d’algunes discussions amb el capellà, Buñuel diu que pel guió es va ajustar fidelment als texts religiosos. Que en realitat havia fet una mena de documentari, no un film de ficció. L’única part que s’havia inventat, segons que reconeix, és el dimoni, que era un dona i duia barba. No està malament. I algunes temptacions més pròpies del seu segle.\nNihilista o estalinista, o vés a saber…\nSobre política, no hi ha cap dubte que era d’esquerres, republicà i ateu. Però aquest també és un terreny per on circula lliurement. Hi ha moments que es confessa anarquista de jove i nega haver estat del Partit Comunista, tot i que els que el van conèixer ho qüestionen respectuosament. De fet, va abandonar el grup surrealista amb els seus amics comunistes del grupet de Louis Aragon.\nBuñuel diu que és nihilista si tanca els ulls, però quan els obre veu que és impossible. Hi ha moments que diu que no s’ha pogut entendre mai amb els anarquistes i que no és demòcrata, que creu en les dictadures perquè li sembla que és l’única manera de poder governar, i se sent estalinista fins a la mort. Boutade o no, de fet, és un reflex ben fidel dels dubtes que van tenir els de la seva generació.\nDiu que té remordiments perquè Stalin va fer afusellar l’agregat cultural rus a París l’any 1937. Per encàrrec del govern de la República espanyola, Buñuel s’hi havia entrevistat per a demanar-li perquè no arribaven al govern les pel·lícules de la guerra que filmava el càmera rus Karmen. El funcionari soviètic li va respondre que no li havia de donar cap explicació. Per contra, li va demanar, amb insolència, com és que ell no era al front. L’informe de Buñuel a l’ambaixada i al govern va ser contundent. Sembla que, poc després, al funcionari soviètic el van cridar a Moscou i el van afusellar. Segurament, hi devien influir més els processos de Moscou que no pas l’informe de Buñuel.\nHi ha algunes anècdotes que el defineixen molt bé. El juliol del 1936 va negociar la compra del Monestir de les Batuecas, a Salamanca, que havia descobert prop de les Hurdes. L’esclat de la guerra del 1936-1939 va impedir la transacció que, segons ell, ja estava tancada. És simptomàtic que, mentre molts volien cremar els convents, ell, l’ateu militant, en volia comprar un. Durant la guerra tenia carnet de la UGT i de Mundo Obrero. Un dia, assabentat que el govern volia embargar-ne una edició, la va comprar tota sencera per impedir el segrest del diari.\nFotograma de ‘Simón del desierto’.\nAgent secret a París\nEn els anys que va ser a París, per intercessió de la seva germana Conchita, el seu pis de Madrid va ser ocupat per la família del cap de l’estat major de l’exèrcit republicà, el general Vicente Rojo, cosa que facilità la conservació de la seva biblioteca. Era ben protegida. Però va ser debades. Quan es va acabar la guerra, la mare de Buñuel s’hi va presentar per cremar tot allò que pogués ser emprat pels franquistes contra el seu fill. Val a dir que Conchita va ser empresonada i amenaçada d’afusellament a Saragossa durant la guerra.\nSobre les missions d’espionatge i contraespionatge, en té, o en vol tenir, pocs records. Diu que l’avorrien. Esmenta un cas conegut de desarticulació d’un grup terrorista franquista que posava bombes. I l’enviament de globus amb propaganda fins a la zona feixista pel Pirineu Oriental. També diu que va organitzar la introducció clandestina en zona franquista d’una encíclica de Pius XI molt crítica amb els nazis, escrita en alemany: “Mit brennender Sorge.”\nPerò alguns dels seus coneguts sospiten que, com que li feia pànic la violència, va aconseguir aquesta feina a l’ambaixada republicana a París, on era molt ben relacionat, per no haver de participar activament en la guerra. Val a dir, com a dada per a la història, que l’ambaixador republicà a París, Luis Araquistain, l’any 1937 va pagar de la seva butxaca la sonorització de Las Hurdes. Tierra sin pan.\nTambé explica que quan va arribar als EUA l’any 1938 li van demanar si era comunista: “No. Però tinc molts amics comunistes, i el Partit Comunista és l’únic que lluita de veritat per al poble espanyol. Ho jura? Ho juro.” En realitat, sembla que aquesta declaració va influir els anys quaranta quan treballava als EUA el Museu d’Art Modern de Nova York i els estudis de Hollywood. Hi ha constància que l’FBI el va espiar i que el macarthisme el vigilava de prop. Potser per això va perdre la feina i s’exilià a Mèxic. Tot i que també li agradava sostenir que la culpa de tot fou de Salvador Dalí, que a La vida secreta va dir que era un ateu.\nPere Portabella, irònic, qüestiona que fos comunista. Ricardo Muñoz Suay diu que és un misteri. El seu fill, Juan Luis, diu que és un afer molt difícil, però està clar que el seu pare creu en la justícia i en la lluita contra l’opressió. Salvador Dalí, que el coneixia prou bé, nega que fos comunista, com Alberti. Creu que un dia ho va dir i ho va haver de mantenir. “Com que Buñuel és de Calanda, i molt tossut, no canvia mai d’opinió. En aquest sentit, és un cas extraordinari”, declara Dalí a Max Aub.


Es cancel·la el Mobile World Congress 2020 pel coronavirus\nLa GSMA cancel·la el Mobile World Congress d'enguany pel coronavirus i les anul·lacions d'empreses.\nLa GSMA, organitzadora del Mobile World Congress (MWC), ha decidit cancel·lar l’edició d’este any del congrés pel brot internacional de coronavirus i després que una trentena d’empreses haja anunciat que no assistirien.\nL’associació ha pres esta decisió després de la reunió d’este dimecres del seu comité, format per 26 empreses i operadors de la indústria mòbil, entre les quals es troben Telefónica, Orange, Vodafone, Deutsche Telekom, Telenor, Verizon, NTT Docomo, AT&T i Turkcell.\nEntre les companyies que formen el comité de la GSMA, es troben Orange, Vodafone, Deutsche Telekom, NTT Docomo i AT&T, que són algunes de les empreses que havien anunciat que no assistiran al MWC pel coronavirus.\nEste mateix dimecres hi ha hagut una altra reunió en la qual estaven les administracions implicades i s’ha decidit comparéixer en roda de premsa conjunta a les 10.30 hores del dijous en Fira de Barcelona, on s’anava a celebrar el MWC.\nEl MWC d’enguany estava previst del dilluns 24 al dijous 27 de febrer a Barcelona i L’Hospitalet, en els recintes de Montjuïc i Gran Via de Fira de Barcelona i La Farga de L’Hospitalet.\nLa GSMA preveia més de 110.000 assistents de 200 països –una mica més que el rècord de participació de fa un any–, i un impacte econòmic de 492 milions d’euros en la seua quinzena edició a Barcelona.\nEl saló tenia com a lema ‘Limitless intelligent connectivity’ (Connectivitat intel·ligent il·limitada) i preveia generar al voltant de 14.100 ocupacions temporals, a més de comptar inicialment amb la participació de 2.800 empreses.


Turisme | 1r semestre 2021\nAlguns sectors han patit un impacte enorme per la pandèmia, mentre que uns altres han pogut continuar creixent. En aquest article analitzarem la situació d'aquells que se situen en un extrem i en l'altre.\nAlguns sectors han patit un impacte enorme per la pandèmia, mentre que uns altres han pogut continuar creixent. Entre aquests extrems, se situen els sectors que podem anomenar «intermedis».\nLa majoria de sectors presenten un deteriorament de la situació econòmico-financera, però es podrà reactivar ràpidament quan es retirin les mesures de restricció a la mobilitat i a l’activitat.\nA ningú se li escapa que la pandèmia ha tingut un impacte molt heterogeni sobre els diferents sectors de l’economia. Així, els sectors vinculats al turisme i a l’oci han patit la crisi de manera desproporcionada. A l’altre extrem, alguns sectors, com el sector d’agricultura, ramaderia i pesca o el d’Administracions públiques, educació i sanitat, han vist augmentar l’activitat durant la pandèmia. En aquest article, ens centrem en la resta de sectors. Aquells que, malgrat que han patit un impacte molt notable, ho han fet en menor mesura que els esmentats al principi. Els anomenarem sectors «intermedis».\nAl primer gràfic, mostrem dades de valor afegit brut (VAB) per sector d’activitat (classificació CNAE). A l’eix horitzontal, es mostra la caiguda del VAB en el 2T 2020 en relació amb el nivell precrisi del 4T 2019 i, al vertical, la caiguda en el 4T 2020 en relació amb el nivell precrisi. La línia discontínua vermella separa l’àrea que denota una recuperació del VAB entre el 2T i el 4T 2020 (per damunt de la línia) de la que denotaria una nova caiguda (per sota de la línia). D’altra banda, la línia discontínua negra marca el ritme de recuperació que ha mostrat el PIB entre el 2T i el 4T 2020.1\n1. En concret, si ens centrem en un sector qualsevol i partim del nivell d’activitat que ha perdut fins al 2T, la línia negra ens indica on es trobaria el nivell d’activitat d’aquest sector en el 4T si s’hagués recuperat al mateix ritme que ho va fer el PIB agregat.\nDiversos missatges emanen del gràfic. En primer lloc, destaca l’heterogeneïtat de la caiguda del VAB entre els sectors. Com ja és sabut, els sectors de comerç, transport i hoteleria i d’activitats artístiques, recreatives i altres serveis van presentar les caigudes més intenses en el 2T, superiors al 30%. En canvi, hi ha alguns sectors que han augmentat el VAB en relació amb el 4T 2019. En segon lloc, veiem que la recuperació va ser generalitzada a partir del 2T (tots els sectors se situen per damunt de la línia discontínua vermella). En tercer lloc, el ritme de recuperació dels diferents sectors també ha estat molt desigual. Una gran majoria de sectors ocupen l’àrea entre les línies discontínues vermella i negra: són els sectors que s’han recuperat en relació amb el 2T, però que ho han fet a un ritme inferior al del PIB nacional. Entre els sectors que més van patir en el 2T, destaquen, d’una banda, el sector industrial, que s’ha recuperat a un ritme superior al del PIB nacional, i, de l’altra, els sectors de la construcció i d’activitats artístiques, recreatives i altres serveis, que s’han recuperat a un ritme menor (més distància de la línia discontínua negra).\nPer analitzar amb més detall la capacitat de recuperació de cada sector, utilitzem l’Índex de Confinament Empresarial (ICE) elaborat per CaixaBank. L’ICE mesura el canvi en l’operativa bancària de les petites i de les mitjanes empreses a causa de la COVID-19 i té en compte una àmplia bateria d’indicadors.2 Un valor proper o inferior a zero denota que la situació econòmico-financera de l’empresa és similar o millor a la del mateix mes de l’any anterior.3 Un valor superior indica que la situació econòmico-financera de l’empresa s’ha deteriorat. Així mateix, valors superiors a 0,3 indiquen un deteriorament notable de la situació econòmico-financera de l’empresa.\nAl segon gràfic, mostrem l’ICE per sectors d’activitat entre el març i el maig del 2020 i el comparem amb els valors registrats entre el desembre del 2020 i el febrer del 2021.4 Destaquem diferents àrees del gràfic. En primer lloc, podem veure que, en els primers mesos de la pandèmia, la situació econòmico-financera de les empreses es va deteriorar a tots els sectors (l’índex presenta valors positius per a tots els sectors). No obstant això, també s’observa que, de llavors ençà, la situació ha millorat a gairebé tots els sectors (la majoria se situen per sota de la línia diagonal). En segon lloc, veiem que només un sector, el de turisme/hoteleria, manté una situació econòmico-financera molt adversa malgrat la millora d’aquests últims mesos (únic sector al quadrant vermell fosc). Així mateix, un conjunt reduït de sectors (àrea en vermell clar), que inclou, entre d’altres, el sector de l’oci i el del tèxtil/calçat, han passat d’un deteriorament de la situació financera sever a un de moderat. Finalment, veiem que la gran majoria de sectors (àrea en blau clar) s’han mantingut en una situació econòmico-financera de deteriorament moderat. D’aquesta manera, la majoria de sectors presenten un deteriorament de la situació econòmico-financera, com no pot ser de cap altra manera atesa la crisi que travessem, però es podrà reactivar ràpidament quan es retirin les mesures de restricció a la mobilitat i a l’activitat.\n2. S’inclouen indicadors d’ingressos (per exemple, els provinents de TPV), de despeses (com nòmines o despeses en rebuts) i d’impagaments, entre altres variables.\n3. Més concretament, un valor inferior a 0,08.\n4. En tractar-se de dades internes, els sectors d’activitat no es corresponen perfectament amb els codis CNAE.\nDesprés d’aquest funcionament el 2020, i tenint en compte que és probable que, després de l’impacte de la tercera onada de contagis durant el 1T, la recuperació no es reprengui fins al 2T 2021, com pot contribuir al PIB la recuperació de l’activitat d’aquests sectors «intermedis» en el 2T?5 La resposta està subjecta a un elevat grau d’incertesa, atesos els interrogants que envolten la velocitat a la qual es retiraran les mesures de restricció a la mobilitat i a l’activitat i la manera com la retirada d’aquestes mesures afectarà cada sector. No obstant això, és clar que els sectors «intermedis», que conformen el 47,6% de l’economia6 i que presenten un bon potencial de recuperació, faran una contribució important a la recuperació de l’activitat agregada a mesura que es comencin a retirar les restriccions. A tall d’exemple, si en un trimestre el conjunt d’aquests sectors «intermedis» recuperés fins al 75% del VAB perdut entre el 4T 2019 i el 2T 2020 (en el 4T 2020, aquests sectors ja havien recuperat el 62%, de manera que no sembla que sigui un supòsit massa optimista), la contribució al creixement intertrimestral del PIB d’aquests sectors se situaria al voltant d’1,4 p. p.\n5. Els sectors «intermedis» es componen dels sectors de la indústria (codis CNAE B-E), la construcció (CNAE F), activitats professionals, científiques i tècniques (CNAE M-N), informació i comunicacions (CNAE J), i activitats immobiliàries (CNAE L). Excloem els sectors de comerç, transport i hoteleria (CNAE G-I) i activitats artístiques, recreatives i altres serveis (CNAE R-T), perquè són els sectors més afectats per la pandèmia i perquè és previsible que es recuperin més lentament. També excloem els sectors que han vist augmentar el VAB durant la pandèmia (CNAE A, K i O-Q).\n6. Segons les dades del 4T 2020.


El Procicat afluixa abans de al fi de l'estat d'alarma - Notícies Societat - Notícies Societat - e-notícies\nSocietat · 30 d'Abril de 2021. 12:13h.\nEls restaurants podran servir sopars a partir del dia 10\nEl Govern autoritzarà l'obertura de bars i restaurants per servir sopars a partir del dia 10, tant a interiors com a exteriors, després de la reunió mantinguda pel Procicat. El toc de queda, que es podria allargar fins a les 11 de la nit.\nAixò quan falten deu dies per al final de l'estat d'alarma, previst per al 9 de maig, que fa decaure aquesta restricció així com el confinament de tot Catalunya. El passat 20 de desembre, fa més de 4 mesos, va ser l'últim dia que bars i restaurants van poder servir sopars.\nPel que fa al gruix de mesures, es prorrogaran les restriccions vigents des de la setmana passada, amb petites obertures com podria ser la reobertura dels parcs d'atraccions.


Relat d'Anna Moner per a «Escriptors cienciaferits»\n16.08.2016 - 03:05\nActualització: 15.08.2016 - 23:33\nCada dia, tan bon punt acaba la jornada laboral al sanatori de Sainte-Irène, abans d’abandonar el despatx, Claude Régnard, amb molta cura a fi de no vessar ni una sola gota al sòl, canvia l’aigua de l’abeurador de la gàbia d’ocells que té en un penjador de peu metàl·lic, al costat de la balconada i d’una exuberant kèntia, i s’entreté uns instants contemplant el canari esquifit, de plomatge escàs, d’un ataronjat intens, que es mou per l’interior amb dificultat a causa d’una estranya deformació a l’ala dreta; una imperfecció molt visible quan prova d’alçar el vol i a penes apreciable quan roman immòbil. Després, trau una ploma estilogràfica de la butxaca interior de la jaqueta, amb un gest ràpid en frega un dels extrems contra les barres de filferro, i somriu complagut en veure com l’animal, esglaiat pel soroll, bat les ales amb turpitud mostrant les anomalies que l’incapaciten per a volar. Habitualment, encara conserva a la cara la peculiar expressió de satisfacció que li provoca aquest ritual impregnat de certa crueltat infantil mentre es posa l’abric i el barret, i ix de l’edifici en direcció al landó, que aparca al lloc que hi ha destinat a prop de l’entrada del jardí.\nAvui, però, la delectança s’ha transformat en enuig així que, sense voler, ha colpejat amb el maletí el muntó de documents col·locats al costat del llum, que s’han escampat sobre el tapet de cuir que cobreix l’escriptori. Li ha calgut una estona per a reordenar els informes i les fotografies que havia revisat, tot i que ho ha fet ràpid, recorda perfectament la fisonomia de cadascun dels interns que componen aquell singular museu patològic viu i les observacions mèdiques que els hi corresponen. Malgrat això, no ha pogut evitar que l’esguard tornara a fixar-se en els rostres angoixats de les desvalgudes criatures que poblen el magatzem de misèries humanes en què s’ha convertit el vell establiment i, en especial, una vegada més, en el d’Augustine Bernard, la interna número trenta-cinc, una dona d’uns quaranta anys, de complexió forta, coll robust i pitrera generosa, afectada d’acatísia, que eclipsa la resta. Régnard, que ha entrenat l’ull fins a l’extenuació durant una dècada per tal de detectar els indicis més insignificants de les malalties i dur a terme, sense marge d’error, els diagnòstics més difícils, després de quasi dos mesos estudiant-la, no sap com aturar els intermitents episodis de paràlisi que la torturen.\nHa posat les fitxes i els retrats clínics on es trobaven, i amb el polze i l’índex de les dues mans ha arreglat les vores de la pila; no suporta que una punta desencaixada trenque l’harmonia visual del conjunt. Damunt ha restat la fotografia d’Augustine, una imatge en què apareix aïllada en un espai pla, embolcallada d’un silenci quallat que sembla preservar intacte el trastorn que la consumeix. L’única referència temporal es redueix a la data de realització, que figura al dors: 21 d’octubre del 1886.\nAquell dia, Régnard arribà a la sala en la qual havien improvisat un estudi fotogràfic i s’assegué a tocar d’una taula buida. La llum lànguida de les primeres hores del matí penetrava pels grans finestrals orientats al sud i esquitxava de reflexos daurats les làmines d’anatomia humana, els quadres sinòptics i els gràfics que cobrien els murs; també, els complexos esquemes del sistema nerviós que havia traçat amb clarió la setmana anterior en una gran pissarra que hi havia darrere seu. Un parell d’estudiants de medicina esperaven, callats, en un lateral, a prop d’unes reproduccions de guix d’extremitats amb contractures, sense perdre detall de les evolucions de Guinon, el fotògraf, que manipulava aliè a tothom una moderna càmera Ottewill. Als pocs minuts, entrà per la porta, acompanyada per una infermera alta i ossuda, la interna número trenta-cinc, que només feia un mes que havia ingressat a Sainte-Irène. L’havien vestida amb una camisola blanca, desgastada i foradada, que deixava a la vista uns turmells prims i evidenciava un caminar bast; duia els cabells mal recollits al bescoll i llargues grenyes castanyes li queien pels muscles i pel front i enfosquien la mirada atemorida. Tothom romania en silenci, expectant. La infermera la situà al bell mig i ell l’observà, sense pressa, colpejant la taula amb els nusos de la mà esquerra, uns tocs secs i compassats amb els quals solia indicar que en breu s’iniciaria la posa. Guinon preparà la càmera, organitzà l’escena, col·locà Augustine al lloc habitual, davant d’un cortinatge negre, i disposà una cadira al seu costat, tal com li havia ordenat. Entretant, ell, aprofitant la lentitud dels preparatius, es limità a examinar la superfície del subjecte patològic. Una inspecció ocular minuciosa, purament visual, no gens tàctil; una mirada muda que analitzà, com de costum, l’expressió facial, la manera d’actuar, l’estat de nutrició…\n«Tanque els ulls i sega», li digué amb la parsimònia i la dicció impecable que el caracteritzen, i féu un senyal al fotògraf perquè estiguera atent. A primera vista, tot semblava normal en la pacient, no es percebia cap alteració ni incapacitat física; tanmateix ell sabia que, si tot succeïa com en les darreres visites, al cap d’una estona més bé curta es manifestaria la veritable naturalesa d’allò que niava ocult a l’interior d’aquell cos. Una exhibició de segur massa fugaç que, igual que ocorria amb les diferents patologies que poblaven Sainte-Irène, calia enregistrar amb la càmera, l’únic aparell capaç de capturar amb una precisió esparveradora l’aparença real de la síndrome. Passats uns deu minuts, mentre Guinon comprovava si la il·luminació era correcta, hi calculava la distància i n’ajustava l’objectiu per tal d’aconseguir un clixé vàlid, advertí que Augustine començava a regirar-se, a transpirar i a gemegar. De seguida es mostraren els indicis de l’afecció: la immobilitat a la qual la sotmetia la cadira li generava una reacció furiosa, uns espasmes que l’obligaven a agafar-se amb desesperació a les vores del seient, i transformava, de sobte, una dona de musculatura tova i flexible en una altra, amarada de suor, de faccions distorsionades per una barreja d’agressivitat, coïssor, enuig i terror, tors contret i extremitats rígides, talment una estàtua viva de dolor. Aleshores, el fotògraf premé el disparador de l’Ottewill i aquella criatura de bellesa sinistra quedà atrapada, per sempre, en la grafia màgica de la llum, esperant el diagnòstic que desvelara allò que romania amagat davall dels plecs de la pell i de les contractures.\nL’havia obligada a seure cada tarda, dia rere dia, obsessivament, a fi d’arribar a comprendre quins eren els mecanismes que desencadenaven les crisis. En acabant, així que l’ajudaven a posar-se dreta, li feien olorar un mocador impregnat amb una dotzena de gotes de nitrit d’amil i els símptomes desapareixien a poc a poc. En un primer moment, el potent narcòtic li accelerava el ritme cardíac i li provocava una insuportable sensació d’ofec que la feia agitar-se sense control, deixant-la mig nua; després, la respiració es regularitzava i la cara recuperava la serenitat habitual. Llavors, la infermera li recomponia la camisola i tapava de nou la nuesa insípida pròpia del material humà viu disposat per a la mirada clínica, de la carn asexuada sotmesa a la inspecció de cada detall, a l’experimentació.\nAra, abans d’eixir del despatx, Régnard col·loca una quartilla en blanc sobre la fotografia de la pacient número trenta-cinc i torna a arreglar el muntó de documents. No pot ignorar la desesperació i la perplexitat que transmet l’esguard d’aquella dona de celles gruixudes i llavis acostumats al silenci, i la seua imatge l’acompanya mentre avança pel porxo del gran pati central i per davant de la capella, dels dos menjadors i de la cuina. Tot allò que no entén li genera un malestar estrany, que muta en seducció profunda si es tracta del funcionament de l’organisme humà, una maquinària única i admirable, activada per mecanismes i ressorts complexos i làbils, fàcils de desajustar a causa d’una malaltia nerviosa. Malauradament, els darrers intents d’alliberar-la de les doloroses contraccions que la fustiguen quan s’asseu amb l’administració de drogues, banys electrostàtics i tota mena de mètodes galvànics, incloent-hi agulles electrificades implantades directament als músculs, no han funcionat, i té la certesa que, si continua així, la interna morirà, a causa de l’aturada del cor fatigat, sense revelar el seu secret.\nEl metge franqueja el llindar de la porta principal de l’edifici, baixa els tres graons de l’escala de pedra i recorre el centenar de metres que el separen del landó de lloguer que ha aparcat fa quatre hores, després de dinar, al costat dels magatzems, enfront del celler. La mort d’Augustine Bernard suposarà la pèrdua d’un exemplar valuós, ha cavil·lat amb l’oïda saturada per la remor pedregosa dels seus passos sobre la graveta i la mirada fixa en els reflexos argentats de l’aigua de l’estany que marca l’accés als jardins; alhora, però, ha notat en els tous dels dits l’excitació prèvia a l’autòpsia. Un rampell similar al del nen que cansat de sacsejar i escrutar, una vegada i altra, el seu joguet preferit, decideix obrir-lo i desarmar-lo guiat pel desig d’esbrinar de què es compon i quina força invisible nodreix els dispositius interns.\nEl cel gris de novembre, amb uns núvols que es desplacen mandrosos, esmorteeix més encara la llangorosa claror del capvespre. Régnard somriu imaginant l’esmolada punta del bisturí, llest per a proporcionar-li les mostres necessàries per a l’estudi necroscòpic del cervell, l’òrgan en què confia trobar la lesió que explique l’acatísia d’Augustine i el seu curs clínic. Durant anys, ha desenvolupat una sensibilitat exquisida que l’empeny a cercar la perfecció, i sap que per posseir la veritat, si l’estudi d’un ésser viu no resulta suficient, cal introduir-se en les interioritats del cadàver, burxar-hi. Per dissecar i admirar a plaer la delicada estructura orgànica d’una papallona cal subjectar les ales amb agulles, rumia.\nAmb tranquil·litat, abans de pujar al landó, s’acosta al cavall i revisa l’arnès; una vegada dalt, diposita el maletí al costat dels peus, agarra les regnes i fueteja la gropa de l’animal, que s’enfila al trot pel camí de les acàcies. Mentre el vehicle circula sota les frondoses capçades dels arbres i deixa enrere la vetusta façana del sanatori de Sainte-Irène, repassa el que li toca demà, dia de consulta. Pensar que s’haurà d’enfrontar a casos de distròfia, sífilis hereditària, paràlisi histèrica i hipertròfia li dibuixa de nou l’expressió de delectança al rostre.


Vox demana semàfors en dos encreuaments de pare Méndez | Periódic local L' Opinió de Torrent\nVox demana semàfors en dos encreuaments de pare Méndez\nSegons la formació ultraconservadora tenen com a objectiu evitar els importants embossos que es produeixen en aquesta zona de la localitat, provocant a més, inseguretat tant a conductors com vianants\nLa formació d'Abascal ha presentat una moció al ple la instal·lació de dos semàfors en dues creus del carrer Pare Méndez amb el carrer Caixa d'Estalvis. Segons la formació ultraconservadora tenen com a objectiu evitar els importants embossos que es produeixen en aquesta zona de la localitat, provocant a més inseguretat tant a conductors com vianants.\nVOX també ha mostrat la seua queixa pel retard en la instal·lació del nou aparell de radiologia en el centre d'especialitats de Sants Patrons. "Fa mesos que els veïns de Torrent anem patint la falta d'equips de radiologia en el Centre d'Especialitats de Sants Patrons. El grup municipal VOX TORRENT sol·licitem, a través de la Instància General el passat 26 desembre, els oportuns aclariments sobre aquest tema; si bé, una vegada més, tornem a posar de manifest l'absència de resposta a la nostra petició".\nLa formació afirma que estan rebent queixes sobre aquest tema, "hem sol·licitat indicacions sobre quan es produirà la instal·lació i posada en marxa d'aquest equip, al que ens informen que serà d'ací a poc temps. No obstant això, segons els terminis que ens han comunicat, estimem que encara es demorarà alguns mesos, per la qual cosa no és presentable que els torrentins hagen d'esperar més temps i hagen de ser derivats a altres centres de Paiporta i València".\nDes de conselleria aclareixen aquesta situació, "ja s'ha adjudicat a l'empresa, que disposava de 5 dies per a presentar la documentació i vint dies més per a fer el lliurament i instal·lar l'equipament. Si l'empresa compleix els terminis, estarà a final de febrer"\nEl centre d'especialitats de Sants Patrons sense equips de radiologia\nCompromís acusa l'Ajuntament d'incomplir el Pla de Residus valencià


L'urgellenc Ferran Aril, president de la Federació Catalana de Basquetbol pels propers 4 anys — RàdioSeu 107.2 FM: notícies de La Seu d'Urgell, l'Alt Urgell i el Pirineu\nSou a: Inici / Notícies / L'urgellenc Ferran Aril, president de la Federació Catalana de Basquetbol pels propers 4 anys\nL'urgellenc Ferran Aril, president de la Federació Catalana de Basquetbol pels propers 4 anys\nLa seva candidatura ha estat finalment l'única que s'ha presentat en el procés electoral. La convocatòria d'eleccions prevista pel 5 de setembre ha estat anul·lada\nFerran Aril serà el president de la Federació Catalana de Basquetbol (FCBQ) durant els propers 4 anys (2020-2024). La candidatura encapçalada pel directiu urgellenc ha estat finalment l’única que s’ha presentat en el procés electoral de la FCBQ. Així, ha quedat anul·lada i sense efecte la convocatòria d'eleccions prevista pel pròxim 5 de setembre.\nUn cop comunicada la resolució de la Junta Electoral a l'únic candidat, el ja proclamat nou president, Ferran Aril, ha manifestat que "l'equip pren amb il·lusió, responsabilitat i molta energia, el compromís d'estar al capdavant del bàsquet català per treballar de valent en benefici dels clubs afiliats". La seva proposta, sota el nom Units pel Bàsquet Català, ja havia sumat un ampli suport dels clubs, aconseguint un total de 205 avals i superant amb escreix el 10 per cent del cens necessari per formalitzar la candidatura.\nLa nova Junta Directiva compta també amb Pere Francitorra, Judit Cabacés, Josep Campaña, Patrícia Costas, Salvador Chiva, Xavier Font, Albert Gavaldà, Pilar Landeira, Xavier López-Atalaya, Antonio López, Noemí Llorens, Fernando Peñarrubia, Míriam Pla, Olga Praderas, Agustí Puig, Josep Maria Rofes, Miquel Sans, Joan Soler, Lluís Vergés i Maria Eulàlia Vila.\nFerran Aril continuarà així en el càrrec, que ja ocupava des del 9 de juliol de l'any passat, quan va rellevar Joan Fa.


La IV Fira del Sentir, el 3 i 4 de setembre a Mollerussa amb 30 expositors i 20 activitats – Mollerussa Televisió\nLa IV Fira del Sentir, el 3 i 4 de setembre a Mollerussa amb 30 expositors i 20 activitats\nUna trentena de parades d’alimentació natural, artesania i teràpies alternatives d’arreu de la Plana de Lleida conformaran la quarta edició d’Estima’t – Fira del Sentir, que tindrà lloc a Mollerussa els propers 3 i 4 de setembre. En el marc del certamen s’han programat una vintena d’activitats, començant amb un concert d’Holon Alquimia, que anirà a càrrec de Flavia Vallega.\nEls hàbits de vida saludables i l’alimentació ecològica seran alguns dels eixos de debat del programa de conferències, juntament amb altres temes com la contaminació electromagnètica o, fins i tot, com les constel·lacions són determinants per a la configuració de la línia familiar.\nTot plegat, tindrà lloc entre les places Major i de l’Ajuntament, a més del Centre Cultural i el Teatre L’Amistat. El certamen clourà també amb música, concretament amb un concert de Bols a càrrec del centre Dhamma.