I ara què? El calendari després de l'empat a l'assemblea de la CUP\nL'esquerra alternativa debatrà el resultat a les assemblees territorials i prendrà una decisió el 2 de gener en un consell polític. Si hi ha acord, la primera sessió del ple d'investidura es faria el 5 de gener. Sense pacte, hi haurà noves eleccions al març\nEls diputats de la CUP Anna Gabriel i Benet Salellas, en primer terme, abans de començar la reunió de la mesa del Parlament / FRANCESC MELCION\nBarcelonaDesprés de la no-decisió de la CUP a l'assemblea de Sabadell –amb un empat de 1.515 vots a 1.515 vots en la tercera votació–, el procés queda a l'aire immers en la incertesa més absoluta. El termini per investir un nou president s'acaba el 10 de gener, dos mesos després de la primera votació del debat d'investidura, dia en què si no hi ha acord es convocaran eleccions automàticament al mes de març.\nDebat territorial i consell polític\nAmb l'empat d'ahir, la CUP ajorna la seva sentència definitiva fins a finals de setmana. Ara, totes les mirades se centren en el dissabte dia 2 de gener. A partir d'avui es convocaran totes les assemblees locals i després les 13 territorials que formen la candidatura CUP-Crida Constituent per debatre el resultat de l'assemblea. Les conclusions dels debats es traslladaran el proper dissabte a un consell polític ampliat –òrgan que reunirà els representants de les assemblees territorials i els membres del grup d'acció parlamentària (GAP)– que haurà de decidir si Mas o eleccions al març.\nSeran una setantena de persones, les que es posicionaran a través d’un vot ponderat: cada territorial té adjudicat més d’un representant –i, per tant, d’un vot–, en una forquilla que va de tres a sis, en funció del nombre de regidors, militants i nuclis locals al territori. Cada assemblea territorial haurà de decidir si reparteix els vots o bé tots els seus representants voten el mateix.\nPle d'investidura o eleccions\nSigui com sigui, la CUP està dividida enfront de l'emplaçament de Junts pel Sí, i així ho demostra el resultat de l'assemblea i els documents interns que la mateixa formació va publicitar dies abans de la trobada extraordinària a Sabadell.\nSi l'esquerra anticapitalista accepta la proposta d'acord de Junts pel Sí, el ple d'investidura se celebraria la setmana de Reis. De fet, la mesa del Parlament ha reservat aquest dilluns de forma "preventiva" els dies 4 -en què Mas faria el discurs-, 5 i 7 de gener -per la primera i segona votació, respectivament.\nEn la primera votació, Mas necessitaria el suport de sis diputats de la CUP –és a dir, majoria absoluta– per arribar als 68 diputats. Si no els aconseguís es convocaria una segona votació, en què el candidat en tindria prou amb dos vots dels cupaires i l'abstenció de la resta –amb majoria simple és suficient.\nSense nova proposta a la vista\nEn la roda de premsa posterior a l'assemblea –en què la CUP no va permetre preguntes dels periodistes– la diputada Anna Gabriel va dir que encara hi havia temps perquè Junts pel Sí generés una nova proposta. Un emplaçament que Junts pel Sí ja ha rebutjat. "No ens mourem més", assenyalaven ahir fonts de la candidatura a l'ARA després de l'empat a l'assemblea.\nDesprés de la ressaca de l'assemblea, aquest dilluns el número dos d'ERC al Congrés Joan Tardà i el segon de la llista de Democràcia i Llibertat Carles Campuzano han piulat per expressar el seu posicionament. Mentre Tardà es mostra esperançat i assegura que el dia 2 la CUP evitarà unes noves eleccions al març, Campuzano advoca per noves eleccions o formar una "altra majoria" al Parlament.\nDefensem resultat 27-S. Segur q @cupnacional ho rematarà bé el dia2 i els q volen eleccions x fer descarrilar no se'n sortiran @Esquerra_ERC\n— Joan Tardà i Coma (@JoanTarda) 28 de diciembre de 2015\n— carles campuzano (@carlescampuzano) 28 de diciembre de 2015\nPer la seva banda, l'antropòleg i membre de la candidatura CUP-Crida Constituent el 27-S Manuel Delgado ha assegurat aquest dilluns que si hagués anat a l'assemblea hauria desempatat la votació: "Mas no seria president perquè hauria votat que no". En declaracions a RAC1, ha admès que no hi va anar perquè li va fer "mandra" i pensava que el seu vot no seria decisiu.\ncalendari assemblea CUP Artur Mas independència Judici presos polítics


La veu de T: de maig 2010\n15 motius pels que vull un Android\nAprofitant que el bloc de El Androide Libre ha començat un concurs on sortegen un Nexus One, m'he decidit a intentar llistar 15 dels motius pels qual estic esperant amb candeletes que arribin els nous models amb Android 2.1 i substituir el meu iPhone atrotinat.\nSempre m'ha fet gràcia aprendre a programar per mòbils i fer-ho sense haver de pagar llicències a cap empresa malvada és un bon punt\nPel que he sentit el programa per gestionar podcast funciona a la perfecció\nL'android Market cada cop té més aplicacions, i els preus són molt més baixos que els de Store de l'Apple (per no dir que la majoria són gratuïtes)\nAndroid 2.1 ja és multitàctil i la resposta és pràcticament idèntica a la de l'iPhone\nSi em dóna la gana, em permet canviar qualsevol component, des del teclat, passant pel sistema de SMS o l'agenda. Sense necessitat de fer jailbreaks ni tonteries vàries.\nTots els models fan servir un connector estàndard, ja sigui un miniusb o un microusb.\nLa ranura pel jack d'audio té una mida normal, sense rebaves metàl·liques estranyes.\nPuc ampliar-li la memòria amb una microSD i li puc canviar la bateria.\nVull que quedi clar que amb aquest llistat no estic dient que l'iPhone sigui un mal dispositiu, el tinc des de fa més de dos anys i m'ha anat prou bé (i això que no és un 3G), però decididament prefereixo les avantatges que m'ofereix Android i el maquinari que tenen els dispositius d'última generació.\nEtiquetes: Concurs, Opinió, Programari lliure\nNwiki ja és la wiki oficial de Moodle\nDesprés de molts anys, la Nwiki per fi ha passat a formar part dels mòduls oficials de Moodle. Malgrat que jo ja porto força temps fora del projecte, crec que com a mínim es mereixen que dediqui un article al tema, i a tots els que han col·laborat al projecte.\nHa costat, però és que queia pel seu propi pes. Felicitats a tots.\nEtiquetes: Internet, Programari lliure


La conquesta de Grècia i dels altres territoris orientals al s. II i I a.C. tindria dues conseqüències importants:\nles riqueses (metalls preciosos, obres d'art, esclaus...) provinents dels territoris conquerits van fer créixer el luxe i relaxar els costums i l'austeritat tradicionals,\nl'augment de l'hel·lenització (influència grega) sobre la cultura i la societat romanes.\nTots dos processos són paral·lels, ja que la manera grega de vida implicava un luxe més gran, i afecten tots els àmbits però es restringeix força a les classes més elevades. Així l'afegit del peristil o del triclini a les domus, la introducció de nous aliments o nous teixits (lli i seda), la filosofia, innovacions literàries i artístiques, noves formes religioses, etc.\nDe fet la progressiva hel·lenització de la societat romana, com de la majoria dels pobles itàlics, havia començat molt abans, a causa de la proximitat de la Magna Grècia i el comerç mediterrani, però a partir del segle II a.C. es va accelerar, no sense tensions i oposició de les ments més tradicionalistes. Aquest conflicte es va viure amb més intensitat a mitjans del segle II a.C. entre els amants de la cultura grega i els defensors dels costums i valors tradicionals. L'exemple paradigmàtic dels primers va ser Escipió Emilià i el cercle dels Escipions. Enfront d'ells la figura senyera dels tradicionalistes va ser Cató el Censor, implacable denunciador del luxe i la influència estrangera.\nRoma va acabar assumint plenament la cultura grega i la va estendre a tot el seu imperi, des de Britànnia fins a l'Eufrates, un imperi bilingüe, en què a la meitat oriental va continuar el grec com a llengua predominant mentre que a Occident s'imposava el llatí. També a Roma es deu la transmissió de la cultura grega a la posteritat.\nDues mostres del luxe d'època imperial: taula i bronzes de Pompeia (exposició Pompeia, un dia entre el Vesubi i la Mediterrània) i joies d'or i objectes de plata del tresor de Boscoreale (Musée du Louvre).


INS Can Roca Solidari | INS Can Roca | Pàgina 3\nComissions solidàries :)\n1 comentari Posted by inscanroca a 10 Desembre 2014\nAquest any la marató de TV3 tracta sobre les malalties cardiovasculars, perquè han vist que el 10% dels ingressos hospitalaris, 104.877 casos, són per culpa d’aquestes malalties.\nL’any 2011 van haver-hi 13.000 morts per majoritàriament infarts i angines de pit, però amb el pas del temps han aconseguit prolongar la vida d’aquests malalts durant 7 anys més.\nEn el centre de l’INS Can Roca s’estan fent uns tallers per recolzar aquesta causa:\n– Cor-punt de llibre: Amb alguns materials (cartó, fulls de colors, etc.) es fan cors i punts de llibre per vendre’ls.\n– Panera: Es fan tiquets per després vendre’ls a la gent, i el 19 de desembre, en un concert que fan els alumnes i es dirà qui ha guanyat la panera. També estan fent cartes per explicar-ho millor als pares i amb els diners que es guanyin es donaran a la marató de TV3.\n– Vídeo: S’ha fet un vídeo editat parlant sobre les malalties cardíaques i també s’han fet caixes per recollir joguines.\n– Amfitrions: Uns quants alumnes acolliran a uns testimonis que tenen a veure amb aquestes malalties i fan que es sentin el millor possible.\n– Cartell: Fan un cartell per a que la gent interessada pugui veure el que estem fent i el per què.\nPer això esperem que tots i totes hi col·laboreu. Penseu que és per una bona causa!\nText realitzat pels alumnes: Denís Montoya, David Rico, Sergi Ferrer i Marc Ferrer.\nTorneu-nos les nostres noies!\n1 comentari Posted by inscanroca a 26 Mai 2014\nHan passat quasi dos mesos des del segrest de més de dos centenars de nenes a Nigèria a càrrec del grup islàmic radical Boko Haram.\nDes de l’optativa de Món Actual, els alumnes de l’institut hem estudiat la situació que viu el país africà i hem fet un vídeo per sumar-nos a la campanya mundial de solidaritat per reclamar el retorn de les nenes a les seves famílies.\nCreiem que els fets són lamentables i exigim la llibertat immediata d’aquestes persones. Tothom té dret a la llibertat, tothom té dret a una educació i tothom té dret a triar el seu futur. #bring back our girls\nTUB-TAP: Recollida de taps solidàris\nDeixa un comentari Posted by inscanroca a 6 Mai 2014\nEl TUB-TAP és una iniciativa de l’Institut Can Roca que involucra a tota la comunitat educativa. Volem aconseguir omplir tantes vegades com sigui possible el tub amb taps de plàstic.\nL’objectiu és col·laborar de manera altruista amb alguna de les dues organitzacions de les que disposem informació: Fundació SEUR i l’Associació infantil QUIPA.\nEls taps solidaris permesos són els que es mostren a la següent imatge:\nAra cal portarMOOOLTS TAAAPS, quants més millor i encistellar-los al tub-tap del centre!!!\nEl nostre repte: omplir el tub. El nostre desitg: construir un món més just i solidari.\nEn nom de l’Institut Can Roca volem agrair a la família Díaz Barranco (pares de l’alumne Raúl Díaz de 2n B) la seva implicació desinteressada en aquesta iniciativa, especialment en la construcció del tub de fusta.\nA continuació us enllacem algunes imatges que mostren l’evolució del tub-tap solidari.\nEl projecte de col·laboració “Creixem plegats amb la música” al programa “Para todos La 2”\nDeixa un comentari Posted by inscanroca a 10 Abril 2014\nAvui dijous 10 d’Abril al programa de TVE La 2 “Para todos La 2” surt un petit reportatge de la matèria optativa que realitzem al centre “Creixem plegats amb la música”.\nSi el voleu veure-ho hi ha 2 oportunitats:\n– La 2: 12.50 h\n– La 2: 19.00 h (repetició)\nLamentem no poder avisar amb més antelació però ens han informat avui mateix.\nEscrit d’agraïment per l’ajuda rebuda al final del primer trimestre\nDeixa un comentari Posted by inscanroca a 14 gener 2014\nL’Institut Can Roca vol agrair a totes les famílies i entitats col·laborades que van fer possible aquest final de trimestre tan intens. Som conscients que us vam demanar ajuda per totes bandes, aportant joguines, col·laborant per a la Marató de TV3, oferint pastissos, etc. i gràcies a aquest esforç de cadascú de vosaltres podem dir que tant la campanya de recollida de joguines com l’aportació a la Marató de TV3 fou tot un èxit, així com la venta de productes i pastissos el dia del concert en benefici dels alumnes de 2n d’ESO per a les colònies.\nCom molts sabeu, es van sortejar quatre paneres, tres de les quals ja han arribat al seu destinatari. Aprofitem l’escrit per agrair a botigues i empreses que han col·laborat en farcir aquestes paneres i en realitzar una aportació econòmica per a la Marató. La relació d’empreses que hi han participat és la següent:\nGesprint (gestors globals d’impressió)\nFarmàcia M. Garrabou i Gomá\nFruites i Verdures Ca l’Elena\nPerruqueria Merche Moreno\nBar restaurant Romero\nAixí com a totes les altres empreses que van col·laborar desinteressadament, però de les quals no hem aconseguit la referència.\nA continuació, teniu algunes imatges d’aquest final de trimestre:\nactivitats, centre, INS Can Roca Solidari


Sindiquem-nos! - ECONOMIA I TREBALL\nDimarts, 19 d'octubre de 2021 | 11:49h\nTal i com van escriure la Marta Rovira i l’Oriol Junqueras al seu llibre Tornarem a vèncer (i com ho farem), una de les baules del país a potenciar per arribar a aconseguir el nostre objectiu d’una República Catalana, són els sindicats.\nNo només per aquest motiu, ja de per si molt important per als republicans i les republicanes, sinó també, i molt especialment, perquè els sindicats són una de les primeres portes d’entrada a la democràcia en aquest país. La democràcia més propera a nosaltres, amb tota seguretat, la del centre de treball.\nEncara que les eleccions sindicals es van celebrant de forma continuada a les diverses empreses, cada quatre anys es produeix un moment de màxima concentració d’eleccions; aquest moment coincidirà amb la tardor del 2022 i arribarà fins a final del 2023. Serà el moment en què s’escolliran o es renovaran la major quantitat de representants dels treballadors i les treballadores als centres de treball.\nÉs per aquest motiu que des del Fòrum Sindical del partit engegarem la campanya Sindiquem-nos!, reunint-nos amb els territoris (comarcals, regionals i/o seccions locals), per explicar la necessitat d’afiliar-nos a un sindicat. Volem que les republicanes i els republicans siguin part activa de la millora de les condicions dels llocs de treball en totes les seves vessants: seguretat i salut, socials, econòmiques...\nLa millor manera de fer republicanisme és dur les nostres lluites i reivindicacions per millorar les condicions de vida dels nostres companys i companyes de manera organitzada a les empreses. Per això us convidem a participar de la vida sindical del vostre lloc de treball: afilieu-vos, i sigueu part activa de la defensa de les condicions i la lluita per aconseguir millores.\nPresident del Fòrum Sindical


Sobekhotep I - Viquipèdia, l'enciclopèdia lliure\nSobekhotep I fou el primer faraó de la dinastia XIII. Era fill d'Amenemhet IV de la dinastia XII. Va regnar uns tres anys. El seu nom Horus fou Hor mnx..., el Nebti nb.tj anx nTr.w ('Les dues senyores, el déus viuen'), el seu nom Sa Ra fou Sekhemre Khutawi ('El poder de Ra, protector de les dues terres') i el seu nom de regnat Sobekhotep ('Sobek està satisfet'); és indicat a la llista de reis com a Sekhemre Khutawi Sobekhotep.\nDurant el seu regnat, Yakbim Sekhaenre, un senyor local del delta, estranger, va adquirir força poder i va fundar la dinastia XIV a Avaris. Les expedicions al Sinaí es van aturar potser perquè el camí estava tallat per aquest governant. Després d'un període d'hostilitats, es va consolidar la divisió.\nEl papir Boulaq 18 de Tebes esmenta el seu visir Ankhu i la seva dona Ay, entre altres dignataris.\nPer un error, apareix a la llista del papir com el sobirà 19è, i en col·loca Wegaf com el primer, però està comprovat que és un error, degut segurament a la similitud del noms que precedeixen al títol.\nA Wikimedia Commons hi ha contingut multimèdia relatiu a: Sobekhotep I\nObtingut de «https://ca.wikipedia.org/w/index.php?title=Sobekhotep_I&oldid=24707160»\nLa pàgina va ser modificada per darrera vegada el 29 ago 2020 a les 18:17.


Martín Montoya: “Marcar un gol amb el primer equip és immillorable” - FC Barcelona\nHomeFutbolPrimer EquipNotíciesMartín Montoya: “Marcar un gol amb el primer equip és immillorable”\nMartín Montoya: “Marcar un gol amb el primer equip és immillorable”\nCRISTINA PALAU - 06/12/2011 | 00:00\nEl lateral del Barça B, que ha estat un dels golejadors del partit, ha explicat que el Barça “sempre està obligat a guanyar” encara que ja estiguessin classificats\nMontoya, en acció / FOTO: MIGUEL RUIZ-ÀLEX CAPARRÓS-FCB\nAmb un equip ple de jugadors del segon equip, el FC Barcelona ha aconseguit guanyar per golejada el BATE Borissov, el campió de Bielorússia (4-0). Els nois del planter han demostrat tenir un gran nivell i dos jugadors del Barça B, Montoya i Sergi Roberto, han aconseguit fer dos dels quatre gols del partit.\nEn el dia del seu debut a la Lliga de Campions, Martín Montoya ha marcat el seu primer gol amb el primer equip. El jugador blaugrana ha explicat les sensacions d'haver aconseguit jugar per primera vegada a la Champions i marcar: "Estic molt content amb la segona part, perquè he pogut pujar més, el joc ofensiu és el que m'agrada. Feia molt que no marcava un gol i fer-lo al primer equip és el millor".\nEls jugadors del B, molt contents per jugar a la Lliga de Campions\nMontoya no ha estat l'únic jugador del Barça B a jugar. Fins a nou jugadors del segon equip han participat en aquest partit davant el BATE Borissov. El lateral blaugrana ho ha explicat: " Tots els nois del filial estem molt contents per haver jugat a la Lliga de Campions", i ha afegit: "Era un partit important que s'havia de guanyar, el Barça sempre està obligat a guanyar, també ha estat un partit per gaudir i així ho hem fet". Montoya ha explicat que el fet d'haver jugat amb gent que ja coneixes del filial és "més fàcil" però amb la gent del primer equip també és "molt fàcil jugar".\nA continuació, les declaracions de la resta dels jugadors del FC Barcelona que han atès els mitjans de comunicació:\n"Marcar sempre va bé, dóna confiança, he tingut unes setmanes més difícils per la lesió. Estic content per haver ajudat l'equip".\n"El planter és molt fort, els jugadors ho han fet molt bé, pugen amb molta força i tenen ganes de quedar-se al primer equip".\n"Els xavals vénen amb la lliçó apresa, tenen molta qualitat, gaudirem del seu joc. Jo només els puc dir que facin el que sempre fan".\n"Realment no et planteges el resultat abans del partit. S'ha fet un gran partit, això és mèrit dels xavals. Abans de jugar era difícil imaginar-te un resultat com aquest".\n"Per nosaltres és una satisfacció jugar aquí, en aquest estadi, davant aquesta gent, i veure que el tècnic et dóna aquesta confiança".\n"El fet d'estar aquí és el que ens agrada. Una vegada fas el que t'agrada, t'oblides de tot. El tècnic et dóna tots els consells".\nEntrenament, dimecres a les 11h\nEl primer equip entrena aquest dimecres a les 11 hores del matí a la Ciutat Esportiva, posteriorment Xavi Hernàndez compareixerà en roda de premsa.\nMartín Montoya, fins al 2014


ACN Sitges 27-06-2019 17:07 Lectures 4813\nLa Platja del Gaspar, a Sitges, entre les deu més amenaçades per la urbanització massiva a tot l'Estat, segons Greenpeace. Greenpeace\nCatalunya és la comunitat autònoma amb els hàbitats naturals de la costa més amenaçats pel totxo, però també la més protegida, segons Greenpeace. L'entitat alerta que la catalana és la comunitat amb més pressió humana a la costa, on la superfície urbanitzada és més de tres vegades superior a la dels hàbitats naturals no protegits. Un informe de Greenpeace apunta, però, que la bona notícia és que Catalunya és també l'autonomia amb menor percentatge d'hàbitats naturals fora de les figures de protecció, amb un 10,7%. En el cas de l'Estat, el percentatge arriba al 22%. La Platja del Gaspar, a Sitges, està entre les deu més amenaçades per la urbanització massiva a l'Estat.


Records i cigarrets | FET a TARRAGONA\nLa Dolors Huguet envoltada de tota la seva família\nLa Dolors Huguet, la Lola, té 97 anys. Ella és història viva de la Tabacalera. Hi va començar a treballar quan es va estrenar la fàbrica l’any 1932. Tenia 14 anys. En aquell mastodòntic edifici del passeig de la Independència només hi treballaven 32 operàries i 4 mecànics. Feien 40 cigarrets per minut. Eren els inicis tímids d’una fàbrica de tabacs que a mitjans dels anys 60 va arribar a ser la principal de l’Estat, amb una producció diària de 26 tones de tabac.\nLa Dolors només va treballar set anys a la Tabacalera. I van ser anys de trasbals. L’esclat de la guerra i els bombardejos a Tarragona van obligar a traslladar la producció a Sabadell i a Vic. La Dolors, amb tota la família, van fer cap a Osona. “Les vam passar magres”, m’explica. “No teníem ni casa on allotjar-nos. Sort en vam tenir d’una mestra que ens va llogar un pis”. A Vic la fàbrica es va instal·lar en un antic sanatori per a capellans. Les màquines fallaven i el material escassejava. Mentrestant, a Tarragona trenta bombes feien blanc a la Tabacalera.\nLa Dolors recorda la misèria d’aquella època. “Hi havia homes que passaven per davant i demanaven un cigarret. No tenien res. Però no els en podíem donar. Hi havia una vigilància molt estricta” Sentint-la parlar d’aquells anys se’t fa un nus a la gola. Lligant records la Lola acaba parlant del seu xicot que va morir a la batalla de l’Ebre. Fa prop de 80 anys i encara se li humitegen els ulls.\nEl final de la guerra també va ser aspre. Després de l’entrada dels nacionals la Dolors no va ser readmesa a la fàbrica. I no va ser l’única. Eren anys de depuració i la Tabacalera era una empresa estatal i, per tant, afecta al régimen. Els sospitosos de ser rojos no hi tenien cabuda. A més, l’any 1946 la Dolors es va casar. I a la Tabacalera no n’hi volien de dones casades. Això no va canviar fins a finals dels anys 60.\nGrup de dones mirant l’exposició sobre la Tabacalera que dissabte es va cloure a l’Arxiu\nLa Mercedes Fernández ho va viure en la pròpia pell, “Em vaig sentir enganyada. El director de la fàbrica em va dir literalment que las mujeres que se casan, a fregar platos para los maridos”. Ella i la Dolors són dues de les 32 protagonistes del documental sobre la Tabacalera que aquest dissabte es va presentar a l’Arxiu municipal. El migmetratge, dirigit per Maria Jesús Pinto, no és un simple repàs a la història de la fàbrica. També és un retrat dels anys del franquisme i la transició i el paper que hi van jugar les dones.\nPer entrar a treballar a la Tabacalera calia haver fet el servei social. Això volia dir tenir ben assimilades les normes de castedat i pulcritud de la sección femenina. “No sabíem res de sexe. Quan em vaig casar… allò no es pot explicar, perquè faria riure”, explica la Núria Bargalló. Enmig d’aquell ambient d’ofec les dones que treballaven a la Tabacalera gaudien d’una autonomia privilegiada. “Tants diners guanya aquesta mocosa?”, la Teresa Grau recorda que li deia el seu pare. “Al principi guanyaven deu pessetes al dia”. La Teresa és de les que va seguir treballant a la Tabacalera, perquè no es va casar. “Buscant, buscant em va passar el temps”, riu. Potser simplement és que no li calia un marit. Amb la feina a la fàbrica tenia una llibertat econòmica fora de l’abast de moltes dones de l’època.\nEn aquells anys convulsos, la vida a la Tabacalera també va estar marcada per les reivindicacions laborals. Com quan es va establir un sistema de primes que creava divisions i mala maror entre els empleats. Els treballadors es van començar a organitzar al marge del sindicato vertical i es va arribar a aturar la producció. La protesta més sonada, però, va ser ben entrada la transició. A mitjans dels anys 80, una trentena de dones van reclamar la seva readmissió després d’una època d’excedència. Davant la negativa de l’empresa es van encadenar a les portes de la fàbrica i es van tancar més d’una setmana al despatx del director. “El papa i jo estem molt orgullosos de tu i de les teves companyes”, escrivia en una carta la filla d’una de les dones tancades. Van caldre sis anys de litigis, però les seves reivindicacions van arribar a bon port i totes van ser readmeses.\nAra per ara, totes aquestes memòries personals i col·lectives es poden recuperar a Internet. El documental i les entrevistes en què s’ha basat estan penjats a la web de l’Associació d’Amics de la Tabacalera (www.amicsdelatabacalera.org) i a la de Dones de la Tabacalera (www.donestabacalera.com). L’objectiu, però, és que ben aviat també es puguin veure en un espai físic obert al públic: el promès i somniat centre d’interpretació de la Tabacalera.\nDissabte, el president dels Amics de la Tabacalera, Nicolàs Marcos, va arrencar a la regidora de Patrimoni, Carme Crespo, el compromís de cedir-los ben aviat un espai. “Ja sabeu que la voluntat hi és. Ens falten els diners”, s’excusava Crespo en un primer moment. Davant la insistència d’Anna Guasch, extreballadors i sindicalista, el compromís va anar una mica més enllà. “Ara tenim en contractació una intervenció d’urgència per netejar la Tabacalera i arreglar les portes i finestres trencades. Després podrem plantejar fer-hi les primeres coses”.\nEntre aquestes hi ha el centre d’interpretació, que.se situarà en el petita caseta, a la banda dreta de l’edifici noble, tocant al passeig de la Independència. Allí hi anirà a parar l’exposició temporal que dissabte es va clausurar a l’arxiu després de set mesos oberta al públic. S’hi afegirà més material i maquinària i tota mena de records de quan la fàbrica estava viva. També s’hi projectaran velles pel·lícules rodades en súper 8 i que ara estan en procés de recuperació.\nLa Dolors Huguet, la Lola, té 97 anys. Dissabte li van lliurar una placa com a pionera de la Tabacalera. Ara bé, per a ella segurament el millor homenatge seria veure aquest petit museu de la fàbrica de tabacs fet realitat.\nDetall de l’exposició temporal sobre la Tabacalera\nAmics de la Tabacalera\nEloi Elías Boronat 1 d'agost, 2014\tAt\t3:25 pm\nSoc net de la Lola, agraeixo les paraules i reportatge que li han fet, m’ha emocionat.\nSols un aspecte contradictori, hi ha hagut un error en el cognom de la Dolors, és Huguet i NO Fuguet, agrairia que fessin la rectificació, crec que ella be s’ho mereix. Moltes gràcies!


Sona 9: Senyor Oca s’endú el peix gros.\nSenyor Oca ©Carles Rodríguez (Enderrock)\nLa XVII edició del Sona9, prestigiós concurs impulsat pel Grup Enderrock, Catalunya Ràdio-Icat i TV3 per tal de reconèixer, promoure i premiar artistes novells de la música catalana moderna, enguany ha presentat dues importants novetats respecte a anteriors edicions. En primer lloc, ha ampliat la convocatòria de forma efectiva amb les Illes Balears i la Comunitat Valenciana, fet que suposa un gran salt qualitatiu per consolidar-se. La segona novetat ha estat l’elecció de la sala Luz de Gas com a seu de la final, substituint la sala Apolo.\nPer tant, el passat dimecres 15 de Novembre, Luz de Gas es va vestir de gala per acollir la final d’aquest certamen.\nSona 9 2017, Final a Barcelona, sala Luz de Gas, 15 de novembre del 2017.\n©Carles Rodríguez (Enderrock)\nDesprés de superar diverses fases, entre les 120 propostes musicals presentades a concurs, el jurat es va decantar pels barcelonins Senyor Oca, els mallorquins Salvatge Cor i l’osonenca Ju com a grans finalistes d’aquesta XVII edició.\nA les 20 h en punt (hora prevista d’inici), els presentadors d’aquesta gala final, els periodistes culturals Jofre Font i Júlia Bertran, van donar el tret de sortida.\nActuació de Ju. ©Carles Rodríguez (Enderrock)\nEn primer lloc, i durant vint minuts cadascú, els tres finalistes van defensar les seves particulars propostes. El gel el va trencar el peculiar i contundent hip hop dels Senyor Oca que ràpidament va congeniar amb els espectadors presents. A continuació, el pop indie post Bowie (com els hi agrada autodefinir-se) dels Salvatge Cor va agafar el relleu sorprenent a més d’un. Finalment, la refrescant combinació de pop, reggae i R&B de la jove osonenca Ju va aportar el seu particular punt d’elegància a aquesta final.\nPosteriorment i mentre jurat i espectadors (a través dels seus mòbils) debatien el veredicte final, Lakaste (vigents campions del Sona 9) van presentar les cançons del seu disc de debut, ”Desastres Naturals”.\nActuació de Salvatge Cor.\nAmb un missatge contundent i de crítica social sumat a un directe explosiu i atractiu, el hip hop de Senyor Oca va captivar tant jurat com espectadors presents: guanyadors del Sona 9 i també del premi Votació Popular amb més de la meitat dels vots del públic. Aquests dos guardons els hi suposen als barcelonins la possibilitat de l’enregistrament i edició d’un disc amb un productor professional, una minigira de cinc concerts en festivals musicals com l’Acústica de Figueres, el Mercat de Música Viva de Vic i el Curtcircuit, entre d’altres i 1.000 € en material musical.\nSalvatge Cor es va endur el Premi Joventut (el segon premi) consistent en l’enregistrament d’un Ep de 4 cançons així com una minigira de tres concerts en festivals catalans entre ells l’Embassa’t de Sabadell i l’Aphònica de Banyoles.\nPer últim, Ju, com a tercera classificada, es va endur el “Premi Èxit” que li permetrà l’enregistrament de dues cançons, l’edició digital del single i una campanya de difusió als mitjans de comunicació.\nPer finalitzar, per qui ho desitgés, i com és habitual en aquests darrers anys, la ràdio ICAT va oferir en directe la gala.\nSenyor Oca guanyadors del Sona 9 2017, Final a Barcelona, sala Luz de Gas.


La música protagonitza la XXXII edició de Dansa València – Les Bandes de Música\nDansa València, el festival organitzat per l’Institut Valencià de Cultura, la XXXII edició del qual se celebrarà del 9 al 14 d’abril de 2019 en diversos espais de la ciutat, emergeix impulsant l’actualitat de la dansa tant nacional com valenciana. En aquesta edició, la música i el so es converteixen en l’eix temàtic d’una intensa setmana que oferirà alguns dels espectacles més destacats del panorama actual de la dansa.\nEl festival avança alguns noms de la programació seleccionada per a aquesta edició, que presenta referents consolidats com Daniel Abreu amb la seua premiada obra ‘La desnudez’; Kukai Dantza. aquesta vegada en col·laboració amb el prestigiós coreògraf Sharon Fridman que presenten ‘Erritu’, un muntatge inspirat en els ritus ancestrals i que està preseleccionat per a set premis Max; o ‘El Gran Bolero’ de Jesús Rubio, una peça sobre l’esforç i el plaer de resistir.\nTambé es presentarà en Dansa València una mostra representativa de la cartografia de l’ecosistema coreogràfic valencià amb muntatges com el Premi al millor espectacle de dansa de l’Institut Valencià de Cultura 2018, ‘Medula’ de La Coja Dansa; ‘Canvas of bodies’ de Taiat Dansa, que proposen una investigació coreogràfica sobre la identitat a través d’un autoretrat col·lectiu i l’estrena absoluta del nou muntatge d’Antes Collado ‘Crisálida (o la venganza de Leteo)’, entre altres.\nA més, Dansa València, en aquesta edició, s’obri a les arts vives, que tenen com a centre i raó de ser, el cos humà i el tractament del moviment, sense etiquetes, com el treball d’Alberto Cortés, ‘Masacre en Nebraska’.\nMoncada celebra el Concurs de Bandes Juvenils Memorial Francisco Fort


ramon iglesias 24.12.2017 | 06:00\nDissabte - Depressió a ERC\nERC ha caigut en una profunda depressió que l´ha deixat mig estabornida en plena campanya. Aquest partit amb tant múscul i capacitat d´agitació ciutadana està completament paralitzat. No ha pogut ni sabut superar l´atac de l´Estat. La depressió comença el 20-S. La nit d´aquell dia de setembre serà estudiada amb especial atenció per comprendre el que va venir després i fins a quin punt el pànic es va apoderar dels republicans. Allà va començar l´operació d´enderroc d´aquesta ERC de fortes conviccions però tan poc bregada en el dolor. El líder del partit va refer el partit amb massa protagonisme d´ell mateix i el seu injust empresonament els ha curtcircuitat greument. Els ha decapitat, com malèvolament se n´ha vantat avui, dia d'excés de vi a Girona, la vicepresidenta Soraya. ERC ha tingut un gran lideratge ideològic amb Junqueras però una molt mala direcció de recursos. L´absència d´una bona estratègia i d´unes direccions fortes i veteranes, fa que un partit que, des de fa anys ho té tot a favor, no hagi assolit el control del territori en ple declivi convergent.\nDiumenge - Lliga regionalista\nLa Lliga Regionalista va morir políticament amb la dictadura però el seu esperit i la seva influència intel·lectual es mantenen més vives que mai. I això gràcies a importants empreses catalanes i prestigioses plomes periodístiques que, a banda d´imitar l´estil literari dels magnífics periodistes d´antuvi propers a la Lliga, basen el seu relat de la realitat en la màxima que davant del dubte, sempre és culpable la política catalana. Plomes que presenten l´Estat com una divinitat i Catalunya com un poble condemnat a perdre. Plomes que sota l´aparença de relatar la veritat es deixen, per qui sap quan, la crítica als catastròfics errors de l´Estat i als partits que el controlen. Plomes que es presenten com a equidistants al periodisme independentista i unionista de trinxera, però que en realitat sempre carreguen contra el perdedor i raspallen el guanyador.\nDilluns - Santuaris\nLa política és pràctica fins i tot en els moments més dements. Ha passat avui a l´Ajuntament de Girona, on s´han aprovat els pressupostos amb els vots del PDeCAT i del PSC, quan el primer, que és qui governa, es va desfer del segon com a càstig per pertànyer al malvat club del 155. Sens dubte és una contradicció, però qui s'atreveix a dir que és dolent que, en moments de màxim enfrontament, hi hagi petits santuaris per alguna entesa.\nDimarts - Guàrdia Civil\nLa Guàrdia Civil, que durant la democràcia havia guanyat un gran prestigi a Catalunya, a base de treball rigorós i imparcial, torna a ser vista per una part important de la població com una policia política. Com un cos policial de qui no et pots refiar perquè és de part. En aquest cas, de part d´un Ministeri Fiscal i d´un Ministeri de l´Interior que combaten l´independentisme en base a informes sobre fets que són, en algun cas, imaginatives novel·les de terror perquè compilen proves en contra però no hi apareixen proves exculpatòries. El relat que fa la Guàrdia Civil del 20-S és una prova catastròfica d´això que dic. Converteix una protesta ciutadana en una rebel·lió sediciosa que manté injustament gent a la presó.\nÉs lògic que un Estat es vulgui defensar de l´independentisme! Però ho ha de fer amb justícia i veritat. Estem davant d´una molt mala notícia per a la democràcia espanyola.\nDimecres - Anys i demografia\nPer què Ciutadans s´està menjant el PP? És difícil entrar al cap dels votants (encara enquestats). El motiu podria ser que el PP és un partit de dretes vist com un partit de dretes i, en canvi, Ciutadans és un partit de dretes que encara no és vist com un partit de dretes. Els votants històrics del malaguanyat PSC, vist ara com «ni chicha, ni limoná», és impossible que vagin a parar al PP i tampoc cap a uns Comuns insuficientment espanyolistes. Per tant, tot afavoreix Ciutadans, un artefacte inventat per espanyolitzar Catalunya.\nPerquè agradi o no agradi, Catalunya s´ha convertit en un camp de batalla identitari amb catalans catalanistes i catalans espanyolistes. Intentar el transvasament d´un bàndol cap a l´altre cada dia serà més impossible. Els anys, la demografia i la capacitat dels uns o els altres de seduir els joves, acabarà decantant la balança.\nDijous - La terminal belga\nNit electoral intensa com poques es recorden. La victòria de Junts per Catalunya dins del bloc independentista, ha acabat desconcertant tothom. Cap porra de periodistes que conegui, ni cap casa d´apostes, situaven tan amunt l´artefacte polític creat per Carles Puigdemont. «Ho ha tornat a fer!», m´escriu un vell amic amb el qual fa temps que ens preguntem si el president és un boig o és un geni.\nFa molt temps que hem arribat a la conclusió que no és cap disjuntiva, sinó que possiblement sigui una barreja de les dues coses. Boig en el sentit d´insensat i geni en el sentit de ser més ràpid de reflexos que els altres. El cas és que durant setmanes molts van veure Puigdemont com un covard fugit o com una mena de Viktor Navorski de la pel·lícula La Terminal, l´apàtrida atrapat en un aeroport per sempre més. Però resulta que l´atreviment descarat, la falta de convencionalisme i els seus grans dots per a la improvisació, de nou li han sortit bé. Això no treu que resti temps o anys condemnat a la terminal belga.\nDivendres - Nou independentisme\nUna vegada l´independentisme ha guanyat les eleccions de forma inapel·lable, amb una participació insòlita en països on no és obligatori votar, se li presenta una urgència vital: escriure un nou projecte conjunt.\nL´independentisme comparteix el destí final però ja no té un full de ruta compartit sobre com arribar-hi. I la diferència entre aquest 2017 i el 2015 és que es troben davant del repte de reconstruir el projecte, alhora que han de formar Govern per enterrar el 155. I a més a més, amb les tropes refent-se, amb un munt de baixes per presó o exili i uns quants polítics que no volen continuar a primera fila perquè consideren que ja han donat prou a la causa. I això sabent que l´Estat manté i mantindrà el setge.\nL´independentisme sap que és vital constituir de pressa un Govern estable que es dediqui a governar per a tots els catalans amb un accent social més radical que mai, però mantenint viu el projecte independentista amb una trama paral·lela més lenta perquè ha quedat demostrat que la independència no té un camí ni fàcil ni curt.


L'Ajuntament de Sabadell no demanarà l'entrada a presó de l'exalcalde Bustos - Diari de Sabadell\nBustos, en una imatge d'arxiu / LLUÍS FRANCO\nL'Ajuntament de Sabadell, en qualitat d'acusació particular en el cas Mercuri, no sol·licitarà l'entrada a presó de l'exalcalde socialista Manuel Bustos. No hi ha hagut consens entre els grups municipals per definir una posició conjunta. PSC, Ciutadans i Podem no han volgut demanar el compliment íntegre de la pena.\nPer altra banda, Junts per Sabadell, ERC i la Crida, amb matisos, han argumentat que Bustos ha de complir la condemna per rescabalar el mal que ha fet a la ciutat. En aquest sentit, sostenen que l'Ajuntament, en la seva posició d'acusació particular que ostenta des de 2014, ha de respondre al requeriment judicial de definir-se sobre l'executòria de la pena. És un posicionament oposat al de Ciutadans i PSC, que han defensat que és el jutge qui té les eines per decidir, i no els grups municipals.\nLa Junta de Portaveus havia estat convocada a instàncies de l'oposició –ERC, Crida, Ciutadans, Junts per Sabadell– per definir una posició consensuada de l'Ajuntament. Podem, en el govern amb el PSC, no es va sumar a sol·licitar la reunió, que ha acabat sense acords i amb moments de tensió, segons han ressaltat fonts que hi eren presents.\nMoments de tensió i una "solució atípica"\nERC acusa el PSC de convertir l'Ajuntament en un "aliat de Bustos". El moment més tens de la reunió, que ha durat una hora, s'ha viscut quan el portaveu d'ERC, Gabriel Fernàndez, ha repreguntat insistentment quina és la posició de Podem a la portaveu del seu grup, Marta Morell. Ella li ha replicat que el seu "compromís contra la corrupció és ferm" i que la condemna "ha de ser exemplar".\nLa Crida també ha optat per prendre una línia dura. En nota de premsa, dispara contra el posicionament del govern: "El cinisme del PSC és un insult a la ciutadania després de tot el mal i la infàmia que ha patit Sabadell a causa de les seves fosques pràctiques polítiques".\nFinalment, s'ha explorat una solució per traslladar als tribunals l'opinió de tots els diferents grups municipals. Els mateixos polítics la defineixen com a "atípica". Sense un acord de consens, cada grup municipal ha fet constar a l'acte de la Junta de Portaveus el seu posicionament, que els advocats que l'Ajuntament té com a acusació particular faran arribar al jutge de l'Audiència Provincial de Barcelona.\nBustos, condemnat per treure multes\nEstà imputat per quatre peces del cas Mercuri i el 2016 va estar condemnat per col·locar una amiga en una plaça de funcionària a l'Ajuntament de Montcada, però el delicte per al qual Bustos podria entrar a presó és per haver tret una multa d'estacionament al seu fill i per evitar una sanció de trànsit a la seva dona, després que la grua se li emportés el cotxe.\nPer aquests fets, l'Audiència Provincial de Barcelona el va condemnar a tres anys de presó per tràfic d'influències –un any i mig per cada multa retirada– i a 16 anys d’inhabilitació especial per ocupar qualsevol càrrec públic. L'aleshores intendent de la Policia Municipal, Josep Miquel Duran, amb qui Bustos va intermediar per evitar les sancions, també va ser condemnat a 15 mesos de presó.\nEl Suprem confirma la pena de presó de l'exalcalde Manuel Bustos per la retirada de multes\nL'acusació popular del cas, la plataforma Sabadell Lliure de Corrupció, també demana que Bustos compleixi íntegrament la pena de tres anys de presó.


La Sagrada Família demana la llicència d'obres a l'Ajuntament - La Torre de Barcelona\nTags: antoni gaudí, documentació sagrada família, gaudí, sagrada família\n1 Després de 130 anys el tràmit ha de permetre regularitzar els treballs de construcció del temple.\n2 Segons aquest acord la Sagrada Família gastarà 36 milions d’euros en 10 anys en millores als entorns del temple i en el transport públic.\nDesprés de 130 anys el tràmit ha de permetre regularitzar els treballs de construcció del temple.\nLa Sagrada Família ha demanat una llicència d’obres per regularitzar els treballs de construcció del temple. El temple porta ja més de 130 anys en marxa, i només queda un últim tràmit pendent. Després que els processos, s’iniciessin el mes passat, ara només s’està esperant que l’Ajuntament validi la documentació presentada pels responsables de la Sagrada Família.\nSegons fonts municipals “el consistori verificarà durant la tramitació que el temple compleix totes les normatives i que s’adequa als plans urbanístics que es van aprovar en el ple de febrer com a pas previ a regularitzar les obres”.\nUn misteri que es manté és quant haurà de pagar la Sagrada Família per posar al dia les obres. Fins al moment, el treball realitzat s’ha estat fent basant-se en el permís que el mateix Antoni Gaudí va demanar l’any 1885 a l’Ajuntament de Sant Martí de Provençals.\nEn la foto a continuació podem veure a Jordi Faulí, l’arquitecte director de la Sagrada Família; la gerent adjunta d’Urbanisme, Aurora López i al Xavier Martínez, director general de la Sagrada Família, en el moment quan es va sol·licitar els tràmits a l’Ajuntament.\nLa documentació que es va aprovar va ser fruit de l’acord que van signar que van signar l’Ajuntament i la Junta Constructora l’octubre de l’any passat.\nSegons aquest acord la Sagrada Família gastarà 36 milions d’euros en 10 anys en millores als entorns del temple i en el transport públic.\nTot i aquest acord, i els plans urbanístics aprovats, no es concreta cap solució per a la façana de la Glòria. Segons els plans de Gaudí, aquesta façana preveu una gran escalinata que afecta els edificis del davant. Els edificis de davant del temple estan definits com a zona verda, pel Pla General Metropolita. I en cas de seguir els plans de Gaudí s’hauria d’expropiar els pisos als veïns afectats, que no estan d’acord i han iniciat protestes per evitar-ho.\ndocumentació sagrada família


Vives: "Una decisió d'una gran qualitat espiritual" | Catalunya Religió\nVives: "Una decisió d'una gran qualitat espiritual"\n(Bisbat d'Urgell) Joan-Enric Vives, arquebisbe d'Urgell i copríncep d'Andorra, ha valorat en unes breus declaracions la renúncia del Sant Pare Benet XVI al ministeri de Bisbe de Roma, poc després de fer-se pública la confirmació oficial per part de la Santa Seu en una compareixença pública del portaveu, Federico Lombardi a Roma.\nVives ha subratllat la qualitat humana i la llibertat d'esperit del Sant Pare Benet XVI en prendre aquesta decisió considerant que "és una decisió on s'hi entreveu una gran qualitat espiritual, i denota una persona que ho ha meditat amb la seva consciència davant de Déu i que ha arribat a aquesta decisió amb plena llibertat".\nEn aquest sentit ha valorat també que "ho haurà consultat amb alguns immediats col·laboradors, però ell és el qui pren aquesta decisió personalment ja que el Papa ningú no el pot fer renunciar sinó que lliurement així ho ha decidit".\nL'Arquebisbe d'Urgell ha fet aquestes declaracions a TV2-Catalunya, a la sortida de la reunió ordinària de la Conferència Episcopal Tarraconense, que se celebra a Tiana.\nD'altra banda, l'arquebisbe Vives també ha publicat una comunicació per a tots els fidels i els preveres d'Urgell\nCOMUNICACIÓ AMB MOTIU DE LA RENÚNCIA DEL SANT PARE\nAmb senzilla solemnitat i davant dels Cardenals, el passat dia 11 de febrer el Sant Pare Benet XVI va llegir un breu text amb el qual presentava la seva lliure renúncia a continuar exercint el ministeri de Successor de Sant Pere, al capdavant de l'Església Catòlica. Prenia, així, una decisió de gran coratge i alhora de molta humilitat i finor espiritual. Vulgueu acollir amb respecte i amor el que ell mateix ens deia.\nDes del proper dijous dia 28, la seu del Vicari de Crist restarà vacant, i de seguida serà convocat el Conclave per elegir el nou Papa que ha de guiar l'Església en els pròxims anys.\nPer això demano a tots els Rectors i als sacerdots, així com a les Comunitats religioses de la Diòcesi que el proper diumenge dia 24 de febrer tinguin un record especial a la pregària universal de totes les misses pel Papa Benet XVI, agraint a Déu el seu fecund ministeri i intercedint per la seva salut i la seva alegria de pastor fidel amb motiu de la seva renúncia a l'ofici de Bisbe de Roma i Successor de l'Apòstol Sant Pere.\nDemano també que tots els diocesans d'Urgell intensifiquem les pregàries per la persona del Papa Benet XVI, que ha estat tan exemplar i que vol continuar dedicant-se al servei de l'Església des de la pregària. I encomanem ja des d'ara l'elecció del nou Papa, perquè l'Esperit Sant il·lumini els electors i ens concedeixi el Pastor que necessitem per guiar l'Església en aquest moment històric, servint la unitat i la comunió de tota la Comunitat Catòlica i afrontant els desafiaments que s'aniran plantejant a la comunitat dels deixebles de Crist.\nAmb la meva benedicció, resto affm. i servidor vostre en el Crist,\nrenuncia, Papa, Joan Enric Vives, Benet XVI


Cap altre amic que les muntanyes / Behrouz Boochani – Els llibres del Senyor Dolent\nPublicada el 19 d'octubre de 2020 11 d'octubre de 2021 per Senyor Dolent\nAquest llibre em fa especial il·lusió ja que he contribuït a que sigui una realitat mitjançant una campanya de micromecenatge. El sento una mica meu, per això, tot i que la història de Behrouz Boochani em queda lluny, també per això serveix la literatura, per acostar-nos realitats que no ens són properes. I em fa il·lusió per un altre motiu, en aquest 2020 tan estrany que ens ha tocat viure he llegit molt, i aquest llibre és el que fa 100 aquest any. Sí, 100, un 1 i dos 0 darrera. La xifra que puc assolir a 31 de desembre potser molt animal fins i tot per mi.\nI no sé gaire quina etiqueta literària posar-hi a aquest llibre, es va traduir del persa a l’anglès i es va publicar aleshores, l’autor és un kurd iranià que fuig del seu país cap a Austràlia. Normalment faig servir la llengüa, però els kurds fan servir diferents llengües tant pròpies com dels estats on es troben. No hi ha una solució bona, així que intentaré una barreja, Literatura kurda, per no obviar l’origen de l’autor, i Literatura persa perquè el criteri de fer servir la llengüa acostuma a ser correcte i és el més acceptat. Posar-hi a més a més Literatura australiana em semblaria forçat, tot i que no 100% desencertat. I després d’aquesta deformació professional potser que em posi amb el llibre.\nFugir d’Iran fins arribar a Austràlia des de les costes d’Indonèsia, una travessa enorme, feta en mitjans més que precaris.\nPer tota la coberta de la barca hi ha homes asseguts, cadascun carregant el seu passat desconegut, cadascun supervivent d’un viatge perillós, cadascun formant part ara d’aquest grup, tots empesos cap a aquest lloc amb un únic propòsit: arribar a la terra coneguda amb el nom d’Austràilia. Com més va, més pica el sol. Se sent molt a prop. Tan a prop, que et fa pensar que l’enorme extensió d’aigua sota nostre es podria evaporar en qualsevol moment.\nUn primer intent que quasi acaba en tragèdia, però al segon són rescatats per un vaixell que avisa a l’armada australiana. Quan arriba, després de carregar els refugiats el primer que fan és metrallar el vaixell on venien per acabar d’enfonsar-lo, no els hi costa gaire.\nSouth Coast of Christmas Island © David Stanley, Creative Commons.\nTant el protagonista com els seus companys de viatge tenen aquesta determinació suicida per fugir, cadascú amb la seva història al darrera i els seus motius, però una decisió fèrria. Estem parlant de gent que escapa de la mort, o de la presó, o possiblement de les dues coses.\nSoc com un soldat atrapat en el dilema de travessar un camp de mines o ser presoner de guerra. S’ha d’escollir. Ara no em puc fer enrere; no puc tornar.\nPerò les coses no surten exactament com volia. Primer a l’illa de Christmas i després ja a l’illa de Manus, empresonats. Sense sentència, ni judici, tampoc han comés cap crim, han intentat sobreviure i han triat per fer-ho un país ric on no són benvinguts. Que un país com Austràlia no rebi bé els immigrants és d’un cinisme sense mesura. A més a més, tenint-los a Manus els australians externalitzen el tema, ja que no és territori australià amb la qual cosa el llimb on es troben els refugiats és immens.\nManus Island Navy Base 1945 © Harley Flowers, Creative Commons.\nÉs evident que ens han fet ostatges. Som ostatges, ens fan servir d’exemple per infondre por a d’altres, per espantar la gent que vol venir a Austràlia.\nQuè hi tinc a veure, jo, amb els plans de venir a Austràlia que pugui tenir l’altra gent? Per què m’han de castigar pel que puguin fer els altres?\nPerquè aquest és el tema, la recompensa per intentar buscar una vida, ja no millor sinó simplement una vida? Presó.\nA la presó Fox hi tenen gairebé quatre-centes persones en una superfície més petita que un camp de futbol. Els espais entre les fileres d’habitacions i els corredors són corrues d’homes privats dels drets civils, que van i venenen totes direccions. L’ambient de la presó és fet d’escenes de persones afamades, provocadores i molt cridaneres. Ningú no coneix ningú. És com una ciutat en què tothom ha embogit per culpa d’una plaga. La gent està frenètica. Sembla que si t’estiguessis quiet, tot aquest moviment se t’enduria.\nUs puc estalviar les descripcions dels vàters perquè us en podeu fer una idea, combineu els conceptes de vàters de càmping cutre amb el de vàter de presó i us fareu una idea de la magnitud del desastre. Però va més enllà de la pura i simple i acumulada merda (literalment).\nEls vàters poden ser un aixopluc on la gent deixa de banda les lluites psicològiques i l’agitació diàries de tots els altres punts de la presó. Però al final, a la posta de sol o en la foscor de la nit, algú agafa una de les maquinetes d’afaitar del mànec blau, tria el vàter més adequat i al cap d’una mica, d’aquest vàter sobreïx sang càlida que s’escampa pel terra de formigó. Els vàters són llocs per cridar. O bé són assenyalats com a espais de destrucció fruit de la desesperació absoluta. Són un lloc on entren en conflicte el terror, la desesperació i les crisis d’angoixa profunda. Per aquesta raó, aquest lloc encarna un estrany temor, un esperit horripilant.\nImatge treta d’aquesta pàgina. Photo: Eoin Blackwell/AAP via Reuters.\nLa presó imposa als presos que acceptin, fins a cert grau, que són desgraciats i menyspreables: aquest és un aspecte del sistema dissenyat especialment per a ells.\nTambé cal explicar una mica qui és ell, més enllà d’un refugiat, un pres, una nosa per un país que no en vol saber res de res.\nBandera de Kurdistan.\nD’una terra de rius, d’una terra de cascades, una terra de càntics, una terra de muntanyes.\nMés ben dit, vinc dels cims. He respirat l’èter d’allà dalt. Hi he rigut, allà dalt. M’hi he deixat anar els cabells al vent, allà dalt. Vinc d’un petit poble envoltat d’un bosc de roures de fulla de castanyer seculars.\nEn el passat, estàvem cansats de la guerra. Els elefants guerrers de les terres veïnes van presentar batalla durant anys a la nostra plantació exuberant i vibrant. Les potes feixugues i els ventres boteruts feien estralls; tot quedava esclafat sota seu. Aquella guerra no era la nostra guerra. Aquella violència no era la nostra violència. El teatre de la guerra no era una producció nostra. Ningú no havia convidat la guerra. Una calamitat del cel, com una època de fam. Com un terratrèmol. […]\nA més, l’enemic no reconeixia l’enemic. D’una banda, militars amb una determinació d’acer que tenien per objectiu lluitar en nom de la religió. De l’altra, militars que també lluitaven en nom de la religió. D’una banda, els baasistes iraquians disparaven fins a buidar la recambra. De l’altra, els fanàtics iranians obrien foc. Al mig hi havia les nostres cases, les nostres cases abandonades. Dos elefants de guerra enormes que només feien mal.[…]\nUna guerra que tenia les arrels en guerres anteriors, les quals tenien arrels en d’altres de més antigues. Una cadena de guerres que venia dels estrats més baixos de la història. Així doncs, era una llavor de ressentiment que al cap dels segles va tornar a esclatar amb el color de la sang.\nCal saber d’on es ve i quina és la història, que en definitiva és el que ha impulsat el protagonista a fugir i que ara el té aquí. Les possibilitats que ofereix el govern australià són dues: o bé la repatriació o bé quedar-se al camp de manera permanent. Un camp on coses com l’alimentació o una atenció mèdica correcte només existeixen sobre el paper. Per no parlar del que representa tenir empresonada gent que no ha comés cap delicte ni ha estat jutjada.\n#RefugeesArePeople Perth walk © Love Makes A Way, Creative Commons.\nM’he acostumat al mal de queixal. Fins i tot imagino que un matí m’asseuré al llit com un vell que ha perdut totes les dents. M’hi estaré assegut mirant cap endavant, allà assegut, atordit. De vegades matem l’avorriment imaginant-nos a nosaltres mateixos en el pitjor escenari possible. Després, a poc a poc però ineludiblement, aquest sentiment colpidor cedeix a la indiferència. Deixar anar la imaginació em fa sentir ple de vida.\nImatge treta d’aquesta pàgina. Photo: AFP/William West.\nFinalment el govern de Papua Nova Guinea va declarar il·legal el Manus Island Regional Processing Centre el 2016 i el va tancar l’octubre del 2017. Imagino que hauran trobat un altre lloc on emmagatzemar la gent que els arriba, pensar que tot s’ha arreglat és massa ingenu. Els camps de refugiats són una realitat per tot el món, normalment refugiats o desplaçats per guerres o catàstrofes naturals, o desplaçats per la pobresa. Els països “rics” no volen a pobres, i aquí tenim els tristament famosos CIEs per recordar-ho, o la tanca de Melilla amb Guàrdies Civils que no tenen problemes en disparar a la gent que intenta arribar nedant a les aigües territorials espanyoles, com va passar a Ceuta el 2014. És un tema on no crec que cap país pugui donar lliçons de cap mena, però aquella gent existeix, té un nom, una història i una vida i el dret a viure-la.\nFoto de Behrouz Boochani treta d’aquesta pàgina.\nEl llibre és dur, i és dens. La narració es va alternant amb poemes de l’autor, on la descripció de les seves vivències agafa un to oníric que les fa encara més inquietants. És molt recomanable però ni és un llibre de lectura agradable (pel tema, està molt ben escrit) ni és un llibre que es llegeix en un moment. Com si el llibre ens obligués a prendre’ns el nostre temps, a ser conscients que no estem llegint una novel·la (no té res de dolent llegit novel·les), que aquí estem parlant de persones reals i d’una història real de vides reals, i de morts reals. Una realitat poc agradable del nostre món, i justament per això és molt necessària fer-la present.\nBehrouz Boochani, EN CATALÀ, NO-FICCIÓ


Impermeabilització permanent Prenosil - Impermeabilitzants Imrepol\nEs troba a: Imrepol > Prenosil Impermeabilització permanent\nPrenosil Imprimir fitxa\nSistemes de impermeablització permanents\nPRENOSIL és un producte impermeabilitzant, presentat en forma líquida, d'aplicació simple i que actua per reacció química amb el Calci contingut en els suports tratats.\nEl tractament de mineralització és permanent i no està sotmès a desgast o envelliment de cap tipus, la seva durada és il·limitada, depenent només de la durada del suport tractat.\nIMPERMEABILITZACIÓ PERMANENT PRENOSIL\nEn dipòsits: sitges, piscines, fosses d'ascensor, soterranis, canals i túnels. Actuant des de l'interior de la construcció o des de la cara exterior indistintament.\nTractament de façanes i cobertes planes, voltes i paviments.\nBARRERA QUÍMICA DE PRENOSIL, IMPERMEABILITZACIÓ PERMANENT\nEliminació definitiva d'humitats ascendents per remuntador capil·lar en murs i cimentacions mitjançant el sistema de perforació de forats.\nUNIÓ DE FORMIGONS\nLa reacció química amb el Calci contingut en el formigó forma partícules de Silicat Càlcic amb elements comuns al formigó fresc i al vell, amb el que es creen enllaços moleculars amb suficient resistència per assegurar un correcte enllaç de forma econòmica, segura y duradora.\nFORMACIÓ DE PAVIMENTS AMB PRENOSIL, IMPERMEABILITZACIÓ PERMANENT\nLa reacció química amb el Calci contingut en el formigó forma partícules de Silicat càlcic amb elements comuns al formigó fresc i el vell, de manera que es creen enllaços moleculars amb suficient resistència per assegurar un correcte enllaç de forma econòmica, segura i duradora.\nRESTAURACIÓ DE PEDRA NATURAL AMB PRENOSIL, IMPERMEABILITZACIÓ PERMANENT\nLa utilització de PRENOSIL, impermeabilització permanent, està completament indicada en els tractaments de consolidació i regeneració de pedra natural, molt especialment en les roques calcàries i en els gresos sedimentàris.\nAplicat amb la dilució adequada, a brotxa o per polvorització, el PRENOSIL, impermeabilització permanent, actua eficaçment en la prevenció i esterilització de la lepra biològica i com a protecció contra l'atac de sulfurs atmosfèrics en edificis artístics i monuments.\nEXPLICACIÓ DEL PRODUCTE PRENOSIL, IMPERMEABILITZACIÓ PERMANENT\nPRENOSIL, impermeabilització permanent, és un compost químic dissenyat per la seva utilització sobre tot tipus de materials per simple polvorització o aplicació a brotxa.\nLes superfícies a tractar per impermeabilització permanent han d'humitejar-se amb aigua fins a la seva saturació i seguidament aplicar una mà de PRENOSIL.\nEs produeix una reacció química gairebé instantània, en la qual intervenen el Calci contingut en el suport, l'aigua que aporta oxigen i hidrogen i el mateix PRENOSIL, impermeabilització permanent, que actua com a catalitzador i que aporta altres elements a la reacció.\nAquests elements, es combinen i es transformen en cristalls de Silicat càlcic que ocupen els espais buits i taponen els porus i conductes capil·lars, obturadors i tallant la filtració de l'aigua.\nTot i ser un tractament de superfície, PRENOSIL actua en profunditat, efectuant una reacció en cadena que es desplaça a través del mur tractat, sempre en direcció a l'aigua, podent arribar a profunditats superiors als deu centímetres, i suportar pressions d'aigua de 2 kg./cm2. equivalents a la pressió exercida per vint tones d'aigua per metre quadrat de superfície.\nPROPIETATS DE PRENOSIL, IMPERMEABILITZACIÓ PERMANENT\nEfectivitat instantània del tractament impermeabilitzant.\nDurada pràcticament il·limitada. Exempt d'envelliment.\nAtòxic. Utilitzable en la indústria alimentària.\nNo ataca el ferro ni l'acer. No és corrosiu ni inflamable.\nEs subministra altament concentrat, pot ser diluït utilitzant aigua potable.\nExempt de caducitat. Es conserva en el seu envàs d'origen per temps indefinit.\nAugmenta les resistències a Flexo-Compressió i al desgast per fregament a la superfícies tractades.\nAugmenta la resistència a agressius químics i als xocs tèrmics.\nTranspirable, les superfícies segueixen sent permeables al vapor d'aigua.\nResistent a pressions d'aigua superiors a 2 kg / cm. (20 Tm/m2).\nFORMA D'APLICACIÓ DE PRENOSIL, IMPERMEABILITZACIÓ PERMANENT\nMullar abundantment amb aigua totes les superfícies a tractar per aconseguir una perfecta impermeabilització permanent.\nSanejar esquerdes i coqueres, eliminar revestiments en mal estat i tractar amb PRENOSIL i ciment en pols l'interior de les esquerdes.\nAplicar una mà de PRENOSIL a brotxa o per polvoritzador a baixa pressió preferiblement amb pistola Air-Less o manual.\nAplicar una capa de lletada de ciment, o bé, refregar ciment en pols en tota la superfície amb ajuda d'un raspall de pèl dur.\nAplicar una segona capa de PRENOSIL.\nA la junta sòl-paret, obrir una frega de 6-8 cm. de profunditat en angle de 45 ° i 2-3 cm. d'amplada.\nTractar l'interior de la zona amb PRENOSIL i ciment en pols i tornar a tapar amb morter convencional acabant en forma de mitja canya.\nBARRERA CONTRA HUMITAT ASCENDENT\nEliminar els esquerdejats i lluïts de guix a la zona afectada per humitat.\nPerforar a la base del mur una doble filada de trepants, aprofundint fins a uns 10-15 cm. de la cara oposada del mur, sense arribar a travessar-lo.\nEl diàmetre dels forats ha de ser de 25 a 30 mm. amb una separació entre ells d'uns 15 cm. i una inclinació de 30-45 graus respecte al mur.\nOmplir els forats amb aigua i deixar que sigui absorbida pel mur.\nOmplir de nou amb PRENOSIL diversos cops fins que els forats no absorbeixen més producte.\nLa zona compresa entre les dues files de forats queda cristal·litzada i forma una barrera infranquejable per a les humides de capilaritat, aconseguint una excel·lent impermeabilització permanent.\nEls forats es tornen a taponar amb morter convencional.\nEs recomana un període d'assecat prudencial abans de lliscar i pintar de nou.\nBARRERA CONTRA HUMITATS DE CAPILARIDAD\nPerforar forats en doble filada amb inclinació de 30 o 40Q i una separació de 15 cm. entre cada un.\nOmplir diverses vegades amb PRENOSIL fins saturació. És a dir, fins que els forats estiguin plens durant diverses hores.\nTaponar els orificis amb morter convencional i arrebossar de nou.\nTRACTAMENT IMPERMEABILITZANT DE MURS\nImpermeabilització per la cara exterior.\nImpermeabilització per la cara interior.\nPrenosil - impermeabilització permanent


Revisió del 20:11, 17 set 2016 (mostra codi font)\nRevisió del 20:18, 17 set 2016 (mostra codi font)\n"[[Felicitat]]" i "[[tothom]]" són termes extremament complexos. Què és la felicitat? Fins a on arriba "tothom"? L'estratègia espiral és ben pragmàtica. Si l'objectiu és felicitat per a tothom, el que importa és reduir patiment i incrementar l'abast. Amb tants problemes pràctics per resoldre, no val la pena encallar-nos en debats teòrics.\n"[[Felicitat]]" i "[[tothom]]" són termes extremament complexos. Què és la felicitat? Fins a on arriba "tothom"? L'estratègia espiral és ben pragmàtica. Si l'objectiu és felicitat per a tothom, el que importa és reduir patiment i incrementar l'efecte. Amb tants problemes concrets per resoldre, no val la pena encallar-nos en debats abstractes.\nRevisió del 20:18, 17 set 2016


La Generalitat tanca la porta de la fractura... - Govern.cat\nquery_builder 17 setembre 2013 18:56\nLa Generalitat tanca la porta de la fracturació hidràulica i demanarà al ministeri que rebutgi aquells permisos que tramita i que afecten el territori català\n· El conseller anuncia al Parlament la creació d’una línia d’acció industrial per compensar els sectors exportadors afectats per la millora de competitivitat de les empreses nord-americanes a l’utilitzar gas de roca mare.\nDimarts, 17 de setembre de 2013. — El conseller d’Empresa i Ocupació, Felip Puig, ha anunciat que el Govern “impulsarà una modificació legislativa per tal que la fracturació hidràulica no sigui autoritzable a Catalunya”. En la seva compareixença davant la Comissió d'estudi dels permisos de prospecció i explotació d'hidrocarburs no convencionals per mitjà de fracturació hidràulica al Parlament de Catalunya, Puig també ha avançat que demanarà al ministeri d’Indústria, Energia i Turisme que denegui aquells permisos d’investigació que està tramitant i que afecten territori català i d’altres comunitats autònomes, i que presentarà recurs en cas que aquests permisos siguin atorgats.\nPuig ha raonat la decisió de declarar no autoritzable la fracturació hidràulica referint-se a la manca de gas de roca mare a Catalunya i a que l’impacte ambiental que genera aquesta tècnica d’extracció d’hidrocarburs no és socialment assumible. El conseller ha explicat que el Govern ha volgut analitzar detalladament les possibilitats i l’impacte d’aquesta tecnologia d’extracció d’hidrocarburs a Catalunya, i que com a conseqüència d’aquest procés “s’ha descartat la fracturació hidràulica com a tecnologia aplicable al territori català” i que, “a dia d’avui, només s’estan tramitant aquells permisos que no depenen de la Generalitat”.\nIgualment, el conseller ha fet referència a la “feblesa competencial” que té Catalunya en aquesta matèria. Puig ha recordat que en l’actualitat el ministeri d’Indústria, Energia i Turisme està tramitant quatre permisos que afecten territori català i d’altres comunitats autònomes, i ha anunciat que demanarà per escrit al ministeri que no els autoritzi, com a mínim pel que fa al territori català. En cas que el ministeri els autoritzi, Puig ha anunciat que la Generalitat “recorrerà la decisió”.\nEn la seva intervenció, el conseller ha volgut advertir que la introducció del gas de roca mare en els mercats internacionals pot afectar alguns sectors exportadors de l’economia catalana, com ara el sector químic, degut a l’abaratiment dels costos energètics dels seus competidors. Per això, Puig ha anunciat que s’endegarà una línia d’acció per analitzar quines mesures es poden posar en marxa perquè la indústria catalana no perdi competitivitat davant de la indústria nord-americana.\nFinalment, el conseller també ha explicat que el Govern ha encarregat al Consell Assessor per al Desenvolupament Sostenible (CADS) un estudi per determinar els aspectes crítics que ha d’abordar la política energètica del Govern per avançar cap a un model energètic sostenible i de futur a llarg termini.


Prepara’t per un estiu plagat de mosquits | Ràdio Calella Televisió\nPrepara’t per un estiu plagat de mosquits\nLes abundants pluges de la primavera i l’arribada de la calor faran que es dispari la presència de mosquits a Catalunya. És la combinació perfecte perquè els insectes es multipliquin i, segons diuen els experts, el canvi climàtic ho acabarà d’arrodonir. Per evitar les picades, que són especialment doloroses en el cas del mosquit tigre –que va arribar per quedar-se aquí-, un parell de consells: evitar acumular aigua en petits recipients on puguin criar i protegir-nos amb aparells que els atrauen.\nOriol Bassa, enginyer forestal de l’ADF de l’Alt Maresme, explica aquestes senzilles mesures preventives.\nBuidar tots els recipients on es pot acumular aigua, al pati o al terrat. Així evitem que el mosquit pugui criar allà.\nEls mosquits típics de l’època estival es comencen a veure pel Maresme, sobretot en poblacions costaneres com Calella on els nivells d’humitat són més alts.\nLa situació, adverteix Bassa, es veurà agreujada a mesura que es facin més evidents els efectes del canvi climàtic, un procés que ara mateix no té aturador.\nJa ens hauriem d’estar acostumant a conviure amb aquest mosquit, i amb alguna espècie més que ha d’entrar properament. Estem immersos en el canvi climàtic, que provoca l’augment notable de la temperatura, també pluges sobtades i irregulars; i això fa que ens haguem de començar a acostumar a conviure-hi.\nA la zona del Mediterrani, es preveu que l’any 2030 la temperatura hagi augmentat 1,5 graus. Això portarà mosquits pròpies de països tropicals, de qui –diu Bassa- haurem de copiar les mesures de protecció. La principal, mosquiteres per col·locar en portes i finestres.\nA continuació pots escoltar l’entrevista a l’enginyer forestal de l’ADF de l’Alt Maresme, Oriol Bassa:\nSegüent El Govern activa un paquet de mesures d’ajut al comerç local per pal·liar els efectes de la COVID-19\nAnterior La Policia Local torna a autoritzar talls de carrer


Des de l’1 de desembre, el poble de Genovés compatarà amb 2 peons agrícolas, 1 conserge, 1 obrer i 1 peó de la construcció – Portalcomarcal\nInicio>La Costera>Genovés>Des de l’1 de desembre, el poble de Genovés compatarà amb 2 peons agrícolas, 1 conserge, 1 obrer i 1 peó de la construcció\n2 diciembre, 2015 Portal Comarcal2430\nLa Regidoria d’Ocupació de l’Ajuntament del Genovés continua així aprofitant totes les eines que les Administracion Públiques Valencianes posen a la seua disposició per contractar veïns aturats de llarga duració del nostre poble. Parlem del Pla d’Ocupació Conjunta de les Administracions Públiques Valencianes, per a l’execució d’obres i serveis d’interés general i social.\nPer atendre este interés general, hem tingut en compte els informes dels tècnics que vàrem demanar.\nLa selecció dels treballadors s`ha realitzat mitjançant Oferta Pública al centre SERVEF de Xàtiva i aplicant-se el barem aprovat per Resolució de 29/04/15 del Director General d’Ocupació i Formació.\nLa despesa total de la contractació dels 5 treballadors ascendix a 11.767,41 €, de manera que al nostre Ajuntament li correspondrà aportar únicament la quantitat de 3.922,47 € (una tercera part del cost total).\nTagged 1 conserge, 1 obrer i 1 peó de la construcció, Des de l’1 de desembre, el poble de Genovés compatarà amb 2 peons agrícolas, Grupo TORMO-Fruterías Tormo\nL’acte s’inicia amb un aproposit anomenat "Personatges cartó-pedra", realitzat per diversos membres de la comissió. Ademés com en anys anteriors,\nObra Social de Caixa Ontinyent edita «Una ullada als arrels» en Genovés\n1 octubre, 2015 Portal Comarcal\nEl CD consta de once piezas y ha sido interpretado por la banda “Cultural Instructiva Musical (CIUM) de Genovés” dirigida\n5 noviembre, 2014 Portal Comarcal\nDurante el encuentro, Mayuba ha afirmado estar profundamente agradecida a la entidad provincial por los esfuerzos que ha dedicado para\nXàtiva s’integra a la xarxa SICTED de Qualitat Turística


Poemes en prosa – Ivan Turguénev / Stroligut\nEls Poemes en prosa de l’escriptor rus Ivan Turguénev, autor de la novel·la breu Primer amor van ser traduïts al català per Narcís Oller a partir de la versió d’Isaac Pàvlovski.\n» Llegiu els Contes i faules de Lev Tolstoi, el millor enemic de Turguénev. I més russos.\nCoberta de l’edició russa de 1942 dels Poemes en prosa de Turguénev.\nEl cim dels Alps… tota una serralada de turons espadats… el bell mig, el bell cor de les muntanyes.\nDamunt de les muntanyes, un cel mut, d’un verd clar.\nEl fred, viu, cruel; la neu, empedreïda i enlluernadora. Munts esfereïdors de penyals glaçats i badats pel llamp esbotzen la jaça de neu.\nA dreta i esquerra de l’horitzó torregen dos gegants, dos colossos: la Jungfrau i el Finsteraarhorn.\nI la Jungfrau diu a son veí:\n—Tu, que estàs millor per a veure-ho: ¿què hi ha, de nou? Què succeeix, allà baix?\nPassen mil anys… un instant.\nI el Finsteraarhorn respon amb veu de tro:\n—Vols de núvols m’amaguen la terra… Espera’t!\nTornen a passar encara milers d’anys… un instant.\n—I ara? —pregunta la Jungfrau.\n—Ara ho puc veure: allà baix, sempre el mateix… El mateix quadro mesquinet i virolat: la blavor de les aigües, la negror dels boscos i la grisor del pedregam. Per les afraus, veig que encara s’hi belluguen aquelles menes d’insectes estranyots, saps?: aquells animalets de dues potes que encara mai no ens han pogut trepitjar ni a tu ni a mi.\n—Sí, els homes.\nPassen milers de segles… un instant.\n—Bé, i ara? —pregunta la Jungfrau.\n—Diria que ara, d’aquells insectes, se’n veuen menys —bramula el Finsteraarhorn—. Tot s’ha anat aclarint. Les aigües s’han encongit, els boscos s’han ressecat.\nPassen mils d’anys encara… un instant.\n—Tu! Què veus? —fa la Jungfrau.\n—Un xic més nets aquests voltants. Però allà baix, més lluny, a les fondalades, encara hi ha claps i quelcom que s’hi remou.\n—I ara? —torna la Jungfrau després de mils d’anys més… un instant.\n—Ara està bé —diu el Finsteraarhorn—. Mira-ho per on vulguis, tot ha quedat ben net, ben blanc. Pertot la neu, la nostra estimada neu, ben compacta i glaçada. Tot gelat, tot. Ara s’està bé. Hi ha una quietud…\n—Gràcies a Déu! —respon la Jungfrau—. Però… ep, jai! Ja hem garlat prou: hem de dormir.\n—Prou n’és hora.\nLes immenses muntanyes s’adormen, i dorm també aquell cel clar i verd, damunt la terra, que s’és quedada muda per tota l’eternitat.\nII. Un llogaret\nPels darrers de juny. Tinc tot a l’entorn mil llegües de Rússia, de sol nadiu, de pàtria.\nEl cel és ras: sols un nuvolet neda allà al fons. Gens de vent: l’aire té una tebior de llet. Tot és dolç, manyagó; res no dorm ni vol dormir. Les aloses piulen, les orenetes van i vénen silencioses, parrupen els coloms tot fent papada, cavalls tips i lluents renillen, i els gossos, ajaguts, a herba, mouen la cua sense lladrar.\nL’aire sent a fum, a herba, a maduixa, una mica a quitrà i una mica a cuiro. El cànem, ja espigat, escampa també la seva fragància forta però agradable.\nLa riera és pregona i de pendent suau. Rengles de salzes ufanosos i de soca esberlada la voregen, i per son llit borbolla un reguerot d’aigua tan clara que a sota s’hi veuen tremolar fins els palets més menuts. Lluny, ben lluny, arran d’horitzó, clapeja la taca blavosa d’un gran riu.\nA l’un costat de la riera, masos molt endreçats i barraquetes amb les portes ben tancades; a l’altre costat, cinc o sis izbes de soca de pi i cobertes de posts… Dalt de cada coberta hi ha un pal dret amb un niu per als estornells, i a cada portalada un cavallet de planxa de ferro molt arquejat de coll i de cua molt llarga. Els vidres desiguals de les finestres tenen reflexos d’iris; a cada batent hi ha, pintat, un cetrot de flors roges, i davant de cada izba un banquet ben anivellat. En els pedrissos de terra de davant de les finestres, els gats, tots cabdellats, ara l’un, ara l’altre, redrecen l’orelleta transparent, i darrere els alts llindars s’estén la fresca obaga dels passadissos.\nM’he ajagut, damunt d’una manta de cavall, a prop de la riera. Ençà i enllà, grans munts d’alfals verd, dallat de fresc, llencen una fortor capaç de marejar. Els han fets davant de les izbes perquè l’alfals s’assequi un xic més al sol, i, després, d’allí al paller. Quin bo que em daria, dormir-hi damunt!\nDe l’herba d’aquelles piles n’ixen caparrons de nens escabellats.\nUn cadellet de morro encara blanc hi esbatega amb poca traça per desentrebancar-ne dels brins envitricollats; les gallines de monyo hi papen mosquits.\nMinyons ja espigats, amb camisa neta, el cinturó fluix, i grans botes folrades de roig, abocats als pals d’una carretoina desjunyida, s’entretenen a qui la dirà més grossa.\nUna fadrineta plena de cara guaita per una finestra i riu. ¿Del que diuen aquells minyons, o bé dels jocs de la mainada a l’herba?\nUna altra, ben garrida, tira del pou una gran galleda mullada. La galleda tremola i s’abalança a la corda llançant devessalls com llenguarades de foc.\nL’hostalera em compareix tota mudada amb son gran davantal de quadros i sabates noves i gruixudes. Del coll, arrugat i bru, li pengen tres enfilalls de boles de vidre. Un mocador roig amb piquets grocs, i caient endavant, li amaga la blancor dels cabells i li ombreja els ulls apagats.\nPerò, apagats i tot, aquells ulls, com tota sa cara arrugada, somriuen afables. Se’n va a tenir els seus setanta anys, i encara es veu que en els seus bons temps degué ésser vistosota. No n’ha passades poques, pobreta!; però les penes no han aconseguit pas aixafar-la.\nEm du del celler un pot de llet freda curullat de nata, que aguanta eixamplant molt els dits colrats de sa mà dreta. El pot regala unes gotetes espesses que semblen perles petites.\nI oferint-me una gran llesca de pa morè, encara calent, que du estesa al palmell de la mà esquerra, em diu:\n—Hoste de pas, té: menja-te’l a la teva salut!\nLlavors un gall es posa a cantar espolsant-se amb gran bruit les ales, un vedell establat li respon bruelant indolentment, i sento que el meu tartaner exclama:\n—D’això, en dic un bon formatge!\nQuina gaubança, quina tranquil·litat, quin benestar, el d’un poblet rus esdevingut lliure! Quina pau i satisfacció!\n¿Per què, per què desitjar la creu de la cúpula de Santa Sofia, i tot el que tant i tant gruem nosaltres, els homes de ciutat?\nIII. Una visita\nUn matí, molt dejorn, m’estava assegut davant de la finestra oberta. Era el primer de maig. L’alba encara no lluïa, però ja blanquejava; ja anava refrescant-se la fosca i xafogosa nit.\nLa boira no s’havia aixecat; el ventet matiner encara dormia. Tot seguia ensopit i silencios, però s’endevinava la proximitat del dia; i en l’aire, que anava enrarint-se, s’hi sentia l’aspra frescor de la rosada.\nDe sobte sento entrar per la finestra com fressa i brunzit lleuger d’ales d’un ocellàs.\nTinc un ensurt. Miro… No era cap ocell: era una dona petita, alada, amb un vestit estret, llarg i volador.\nEra d’un gris de nacre. Sols a l’interior de les ales se li veien com delicats matisos d’una rosa a mig esclatar. Una corona de muguets cenyia els sedosos rulls de son capet rodó, i, com dues antenes de papallona, un parell de plomes de pagó oscil·laven amb gràcia dalt de son bonic front bombat.\nDues o tres voltes lliscà ràpidament pel sostre. La carona li reia; sos ulls grossíssims, negres i clars, reien també. L’alegre vertigen d’aquell vol capritxós destruïa l’esclat de ses resplendors diamantines.\nDuia a la mà un branquilló d’aquella planta de les estepes que la nostra gent anomena ceptre de tsar; i, efectivament, semblava un ceptre.\nPassant com un llamp per damunt meu, em tocà el cap amb l’extrem d’aquella flor; i, quan jo anava a agafar-la, se m’escapà per la finestra.\nA baix, al jardí, per entre les soques dels lilàs, una tórtora la va saludar amb son primer parrup, i, a l’indret per on desaparegué, el cel lletós començà a enrogir-se.\n—Oh deessa de la fantasia! Ja et vaig conèixer! Cercant un poeta jove, l’atzar et portà a casa. Oh poesia, joventut, frescor virginal, bellesa femenina! Ja sols per un instant em podeu aparèixer… amb el primer raig de llum del primer jorn de primavera!\nTrobant-me a Sant Petersburg, fa ja molt temps, cada vegada que prenia un isvostchik conversava amb ell.\nM’agradava sobretot enraonar amb els de nit, humils pagesos dels voltants, que vénen a la capital amb mals trineus, pintats d’ocre grog, i una miserable ròssa, per guanyar-s’hi la vida i el tribut de senyoriu.\nUn cop en vaig prendre un que era un minyó de vint anys, ben cepat, robust, amb ulls plaus i roig de galtes. La rossa cabellera li sortia, en petits rulls molt cargoladets, per dessota la gorra, que duia apedaçada i enfonsada fins als ulls… I Déu sap com el caftan, estret i esqueixat, arribava a cobrir-li les espatllasses.\nEra vistosot, mec i em semblà que estava trist i capficat.\nComencem a enraonar, i li noto també tons de tristesa a la veu.\n—I doncs, germà —li pregunto—, que estàs trist? Que tens algun disgust?\nEl xicot trigà a respondre’m.\n—I prou, senyor, prou que en tinc! —digué a la fi—. De tal manera que no se’n pot desitjar un de pitjor: se’m va morir la dona!\n—I tu te l’estimaves: eh?\nEl xicot ni gosà a tombar-se per mirar-me: sols acotà un xic al cap.\nSí senyor, que l’estimava. Miri, que ja fa vuit mesos i no la puc oblidar. És un corc que em rosega: veli aquí! Qui s’ho havia de pensar, que s’hagués volgut morir, jove i forta com era?… I, en vint-i-quatre hores, té!, el còlera… pernes enlaire!\n—I era una bona dona: no?\n—Ai, senyor! Si en vivíem, de bé, plegats! —exclamà el pobre xicot sospirant profundament—. I que es morí trobant-me fora! En sabent que… (pot pensar!)… que ja l’havien enterrada, vaig marxar corrents al poble, cap a casa. Quan hi arribava ja era més de mitjanit… Entro a la meva izba, em planto al bell mig, i, tot baixet, així com ara, jo que faig: «Machal!… tu!… Machal!…» Per tota resposta, el grill d’un recó, «Ric, ric!». Llavors vaig rompre a plorar, m’assec a terra, i, dant-hi cops de puny, jo que li dic: «Hala, famolenca!, tu que me l’has devoraada, devora’m també a mi!». Pobra Macha!… pobra… —va repetir amb una veu d’allò més entelada.\nI, sense deixar anar de les mans les regnes de corda, es va eixugar amb el guant de cuiro una llàgrima que se li escapava dels ulls, l’espolsà llançant-la de cantó, va sacsejar les espatlles, i ja no va dir res més.\nEn baixar del trineu li vaig dar quinze copecks més de propina, em digué adéu, tot baixet, traient-se la gorra amb totes dues mans, i se’n tornà a trot pausat per la llampa glaçada del desert carrer, que les negroses boires del fredorós gener havien envaït.\nV. La vella (Somni)\nTravessant tot sol una gran plana, em va semblar, tot d’una, sentir darrera meu passos lleugers i furtius. Algú em seguia les petjades a la quieta.\nJo que em tombo, i em trobo amb una velleta tota corba i embolicada amb pellingots descolorits que no deixaven veure’n sinó la cara, una cara trista, arrugada, desdentegada i de nas punxegut.\nM’hi atanso, i ella que es para.\n—Qui ets? Què vols?… Que captes, que esperes una caritat?\nNo em responia. Jo que m’hi acosto per mirar-la bé, i veig que tenia els ulls coberts d’un d’aquells tels blanquinosos que tenen certs ocells per a preservar-los de l’enlluernament del sol.\nSolament que aqueix tel, a la vella, no se li movia, no li destapava mai les nines; de la qual cosa vaig deduir que devia ésser cega.\n—Que vols una caritat? —li vaig repetir—. ¿Per què em segueixes?\nPerò la vella, en lloc de respondre’m, es va ajupir més i més.\nJo que em tombo i continuo el meu camí.\nI heus aquí que torn a sentir darrera meu aquells passos lleugers, acompassats i furtius.\n—Encara aquesta dona? —pensava jo—. ¿Per què em deu venir darrera?\nI, tot alhora, afegia mentalment:\n—Potser, com que és cega, ha perdut el camí es va guiant pel cruixit dels meus passos per arribar a poblat. Prou, prou, que deu ésser això!\nPerò, de mica en mica, s’anà apoderant de mi una angúnia estranya. Em va arribar a semblar que, en realitat, la vella no em seguia, sinó que em guiava, que m’empenyia, ara cap a la dreta, ara cap a l’esquerra, i que jo l’obeïa involuntàriament.\nI anava, per això, caminant, quan heus aquí que de sobte veig que al mig del camí negreja alguna cosa i s’eixampla com si fos un gran clot a terra. Si seria la fossa! I, com un llamp, em travessà pel pensament aquesta idea: —Vet aquí cap on m’empeny!\nEm giro de pressa. La vella allí, davant meu, atalaiant-me, mirant-me amb uns ullassos tremebunds, amenaçadors; amb ulls d’ocell de presa. Me li aboco a la cara, als ulls… I altra vegada el mateix tel apagat, el mateix rostre cec i estúpid.\n—Ah! —pensava jo—; aquesta vella és el meu destí, aquell destí de qui cap home es pot escapar!… Però no, no: quina covardia! almenys he de veure…\nI vaig trencar de camí.\nEm poso a caminar de pressa… Però sento altra vegada meu aquells passets a prop, frec a frec… i, al camí, davant meu, es torna a badar el clot negre.\nEm decanto encara en altra direcció. I sempre l’estalonament furtiu darrera meu, i, davant la mateixa taca terrible!\nI vinga fer giragonses com la llebre davant dels gossos… Sempre, sempre la mateixa visió!\n—Calla! —dic entre mi—; ara t’agafaré: no aniré enlloc!\nI m’assec a terra.\nLa vella darrera meu, a dues passes, clavada sense moure’s; però jo sento que hi és.\nI, tot d’una, què veig? Que aquella taca que negrejava davant meu, ara llisca, s’arrossega, avança, i s’acosta cap a mi…\nDéu del cel! Em giro; miro. La vella em clava els seus ulls, i, amb una rialleta diabòlica que li torç aquella boca desdentegada, diu:\nVI. Llegenda oriental\nA Bagdad, ¿qui no coneix el gran Giafar, sol de l’Univers? Un jorn (d’això fa molt de temps), Giafar, essent encara ben jove, es passejava pels voltants de Bagdad. De cop li fereix l’orella un crit esgarrifós: algú demanava auxili amb desesper.\nGiafar es distingia, entre el jovent de la seva edat, per sa prudència i discreció. Era, a més a més, molt compassiu, i es podia refiar dels seus punys.\nAcudí corrents, i veié que un parell de lladres tenien un pobre vell atracat a una paret per saquejar-lo. Giafar empunyà el sabre, va envestir els malfactors, en matà un, i va fer fugir l’altre.\nEl jai, en veure’s deslliurat, es va agenollar als peus del seu llibertador, i, besant-li un pany de la túnica, exclamà:\n—Jove valerós, la teva generositat no ha de quedar sense recompensa! Encara que jo sembli un pobre mendicant, no ho sóc pas. Sóc molt diferent dels altres homes. Demà, a punta de dia, vine al gran basar. T’esperaré a prop de la font, i et podràs convèncer del que et dic.\nGiafar va pensar que tot podia ésser. «Per què no ho he de provar, doncs». I va respondre:\n—Està bé, avi: no hi faré falta.\nEl vell li fixà un instant la mirada i se n’anà.\nL’endemà, en fer-se de dia, Giafar s’encaminà cap al basar. L’avi ja l’esperava recolzat a la pica de la font. Sense badar boca, va agafar el jove per la mà i el conduí fins a un jardinet enclòs entre parets molt altes.\nAl bell mig del jardí hi havia un arbre estrany voltat d’herba. Semblava un xiprer, sinó que tenia les fulles d’un blau clar. Tres fruites, tres pomes, penjaven de ses branques altes i primes: l’una mitjaneta, llargardua, i blanca com la llet; l’altra, grossa, rodona, roja com un carmí; la tercera, petita, arrugada i esgrogueïda.\nL’arbre se sorollava amb tot i no córrer gens d’aire. Les branques feien un dring-dring fi i planyívol, com si fossin de vidre. Hauríeu dit que l’arbre sentia venir Giafar.\n—Té, noi —li digué el vellet—: tria d’aquestes fruites la que vulguis. Jo sé quines virtuts tenen. Si culls i et menges la poma blanca, tindràs més talent que tothom. Si culls i et menges la poma roja, seràs tan ric com el jueu Rothschild. Si culls i et menges la poma groga, agradaràs a les velles. Decideix-te aviat, perquè abans d’una hora les pomes s’hauran podrides, i fins l’arbre s’ensorrarà, xuclat a les sordes profunditats de la terra.\nGiafar abaixà el cap, tot rumiant. «Què faràs?», es preguntava entre dents, com consultant-se a si mateix. «Si tens massa talent, potser no voldràs viure més. Si ets més ric que els altres, tothom t’envejarà. Valdrà més que cullis la pometa arrugada». I ell que la cull.\nLlavors, el vell, fent una mitja rialla, li va dir:\n—Celebro el teu bon seny: has fet la millor tria. ¿De què t’hauria servit la poma blanca, si saps més que Salomó? Igualment inútil t’havia d’ésser la roja: sense ella també seràs ric. Solament que a ningú no se li acudirà envejar-te la riquesa.\n—Avi —féu llavors Giafar redreçant-se—: ensenyeu-me on viu la respectable mare del nostre califa, que Déu guardi molts anys.\nEl vell abaixà el cap fins a terra i mostrà al jove el camí del palau.\nA Bagdad, ¿qui no coneix el sol de l’Univers, el gran i omnipotent Giafar?\nVII. La naturalesa (Somni)\nEm trobava dins d’una sala subterrània, immensa i de volta altíssima, tota ella banyada d’una claror igual que semblava venir de sota terra.\nAl bell mig hi havia asseguda una matrona de grandiós aspecte que duia un gran vestit verd. Amb el cap ajagut al palmell de la mà, semblava lliurada a somnis interminables.\nTot seguit vaig comprendre que aquella dona era la Naturalesa, i tot d’una s’apoderà de mi com un fred i una temor respectuosa.\nM’hi vaig acostar, i, saludant-la respectuosament:\n—Mare de tots —vaig dir-li—: en què penses? Ens els futurs destins de la humanitat, potser? O potser en les condicions que necessita per a assolir tota la perfecció i la felicitat possibles?\nLentament, la dona girà seriosa sos ulls penetrants i terribles cap a mi, mig badà els llavis, i vaig sentir una veu estrident, com de ferro, que topa amb ferro, que deia:\n—Pensava en el mitjà d’augmentar la força als músculs de les potes de la puça perquè pugui més fàcilment salvar-se de la persecució dels seus enemics. L’equilibri entre l’atac i la defensa és romput: cal restablir-lo.\n—Com! —vaig gosar dir—. I ara! Això et capfica? Vols significar, per ventura, que els homes no són els teus fills predilectes?\nBo i arrugant les celles:\n—Tots els animals són fills meus —replicà ella—: tots m’interessen igualment, i a tots els extermino per igual.\n—Doncs… i el bé… i la raó… i la justícia? —vaig tornar a insinuar.\n—Són mots dels homes —exclamà la veu de ferro—. Jo no conec ni el bé ni el mal; la vostra raó no m’és llei; i què vol dir justícia? Jo, que t’he donat la vida, te la prendré i la daré a d’altres: als cucs de terra, homes, tant se val. Tu, tot esperant, defensa’t i no vinguis més a importunar-me.\nVolia replicar-li, però la terra que em voltava va fer un bram pregon tot tremolant…\nVIII. Una travessia\nAnant d’Hamburg a Londres en un vaporet, només érem dos passatgers: jo i una mona petita que un comerciant d’Hamburg enviava de regal al seu corresponsal anglès.\nLa bestiola, lligada amb una cadeneta a un banc del pont, saltironava i xisclava en to planyívol com un ocell.\nI, quan jo hi passava prop, m’oferia la maneta freda i negrosa, guaitant-me amb ullons tristos i quasi humans. Si li prenia la mà, aquell desfici li passava.\nFeia una gran calma: la mar s’estenia al voltant nostre com una planxa de plom immòbil. Enribetava l’horitzó una boira espessa que, enflocant-se a les puntes dels nostres pals, s’havia anat esllenegant i ajaient a l’aigua, cansant-nos la mirada i enlluernant-nos amb els tons humits de ses tintes grises.\nCom bala roent i opaca, nedava per aquelles tenebres el sol; i, en atansar-se a la posta, tota la massa de boira s’encenia, difonent lluïssors misterioses i estranyes.\nUnes tires llargues i dretes com plecs de gruixut setí corrien, eixamplant-se sempre, davant del vapor; s’aplanaven, es gronxaven… i es fonien. L’escuma batuda bullia al monòton retop de les rodes… i, blanquejant com llet, amb cadenciosa remor, es desfeia en anguilosos regalims per a fondre’s també després amb la humida fumarel·la de la boira que se la xuclava.\nD’una manera trista i incessant, com els xisclets de la mona, la campana de davant del bastiment no parava de tocar.\nDe tant en tant, ben prop nostre, botia de l’aigua algun delfí que, cabussant-se bruscament, desapareixia sota la boi ni remoguda planúria de la mar.\nI el capità, home de poques paraules, colrat de cara i ferreny, vinga xuclar la pipota i escopir com un foll a la mar immòbil. Quan li preguntava una cosa no em responia sinó amb un regany. Així, involuntàriament, em vaig veure obligat a reunir-me amb el meu únic company, la bestiola.\nEm vaig asseure al costat seu, i ella tot seguit parà de plànyer-se i m’allargà la mà.\nLa boira ens anava enervant amb sa humitat ensopidora; i, presos de la mateixa somnolència inconscient, ens vam quedar l’un al costat de l’altre, ni que parents fóssim.\nAra me’n ric, però llavors jo pensava: —Tu i jo som fills de la mateixa mare. —I m’agradava sentir que el pobre animaló es calmés i es recolzés confiadament en mi, com si, en efecte, jo fos parent seu.\nIX. La fi del món (somni)\nVaig somiar que em trobava dins d’un mas del bell cor de Rússia. Una gran cambra a peu pla amb tres finestres. Té les parets emblanquinades; ni un moble. Davant la casa, una plana immensa, nua del tot, que, ajupint-se gradualment, es perd de vista. Damunt d’ella s’estén un cel descolorit com una cortina esblaimada.\nNo estic sol: hi ha a la cambra unes vint persones més. Tots gent qualsevol, senzillament vestida. Tots hi vaguen silenciosos. Mai no topen l’un amb l’altre; i, tanmateix, no paren de mirar-se amb gran recel.\nCap d’ells no sap per què es troba en aquesta casa, ni qui són els que hi ha amb ell. Regna en totes les cares una tristesa ansiosa. Tots, l’un després de l’altre, s’atansen a les finestres, mirant, mirant, com si esperessin quelcom que ha de venir de fora. Després tornen a vagar per allí, a lliscar com ombres.\nCompareix, no sé com, un noi petitó, i, amb una veu monòtona i glaçada, gemega quasi sense parar:\n—Pare, pare! Jo tinc por!\nAquest gemec plorós m’estreny el cor, i fins i tot jo començo a tenir por… De què? Ni ho sé. Però jo pressento que una desgràcia, una gran desgràcia, va venint, va venint.\nEl xicot torna a gemegar! Ah, si un pogués fugir d’aquí! Quin temps més pesat! Quina xafogor! Quin desfici! Però és impossible anar-se’n. Aquest cel és com una mortalla!… Ni un alè d’aire… Res no es mou… ¿És que fins l’aire mateix s’haurà mort, doncs?\nTot d’una, aquell noiet salta a la finestra i crida amb la mateixa veu esfereïda:\n—Mireu, mireu! La terra s’ha badat!\n—Com?! Que s’és esberlada?\nEn efecte: adés, davant de la casa, hi havia una plana, i ara ens trobem dessobre el cim d’una muntanya immensa! L’horitzó ha caigut, ha fugit… i un avenc negre, abrupte, xuclador, bada davant de la casa.\nTots correm a les finestres: la basarda ens glaça els cors.\n—Mira, la desgràcia! Mira-la! —rondina el meu veí.\nI heus aquí que tota la ratlla llunyana de l’horitzó comença a moure’s, a aixecar-se i abaixar-se amb petites corbes arrodonides i inquietes.\n—La mar! —vam pensar tots alhora—. Ai, que ve a engolir-nos a tots!… Però…, ¿com podria créixer i arribar fins aquí dalt?\nI, això no obstant, creix, s’enlaira d’una manera espantosa. Ja no són aquells mamellons isolats, els que es mouen: una sola ona, enorme, monstruosa, abraça de cap a cap l’horitzó. Vola!… Se’ns tirarà damunt! Un torb geliu, tomballonant per les tenebres, la precedeix… A son entorn tot tremola, i, dins d’aquella espessetat negra que ens ve a sobre, s’hi amaga el terrabastall del llamp amb el bram de ses mil goles de ferro!\nAh, quins bramuls! Quina tenaor! És la mateixa terra que gemega d’espant! És sa pròpia fi, la fi de tot!\nEl noi llança el darrer xiscle… Vull aferrar-me amb els meus companys; però tots hem caigut ja aixafats, xuclats, negats, empesos per aquella onada negra com la tinta, glaçada, bramuladora…!\nLes tenebres…! Les tenebres eternes…!\nI em desperto quasi sense alè.\nX. La festa del bon Déu\nUn dia el bon Déu volgué dar una festa en son palau d’atzur.\nTotes les virtuts hi foren convidades, però només les virtuts; cap senyor, només senyores.\nDe virtuts, n’hi acudiren moltes, tant de grans com de petites.\nAquestes eren molt més agradoses i obsequioses que les grans; però semblava que totes, molt complagudes, es parlaven amb molta atenció, com degut és entre persones íntimes i fins parentes.\nPerò heus aquí que el bon Déu s’adona que dues de les gentils dames feien semblant de no conèixer-se.\nLlavors ell que n’agafa una per la mà, i, duent-la davant de l’altra:\n—La Caritat —diu, designant la primera—. L’Agraïment —afegeix, mostrant la segona.\nAmbdues virtuts es van quedar parades fins a un punt increïble. I era que des que el món és món (i d’això ja feia molt de temps) es trobaven per primera vegada a la vida.\nSorra, d’un gris groguenc, polsosa per damunt, dura per dessota; sorra cantelluda, esgarrinxosa; sorra i més sorra fins a perdre’s de vista. I damunt d’aquest desert pelat, damunt d’aquesta mar de pols morta, s’aixeca l’enorme testa de l’Esfinx egípcia. Què deuen voler dir, aquests llavis grossos i bifis? ¿I aquests grans forats de nas, arremangats i immòbils, i aquests ulls esqueixats, mig condormits, mig vigilants, sota la doble arcada de les altes celles?\nVol dir potser alguna cosa, aquesta figura?… Què! Si fins parla!… Però sols Èdip, tan sols ells, podrà endevinar i comprendre el sentit d’aquella paraula silenciosa.\nLa contemplo… Com! Però si aquestes faccions les conec! Si no tenen res d’egipci! Un front llis i blanc, els pòmuls saltats, un nas ample i curt, la boca bonica, mostatxo, la barba crespada, i aquells ulls petits, separats, enfonsats sota les celles rectes… i al cap com una còfia de cabells partida pel mig per una clenxa estreta… Si ets tu, Jegor, Sidor, Semèn, paisà meu de Iaroslavl, de Riazan, compatrici meu! Tu, rus de sang i fins al moll de l’os com jo mateix: quant de temps fa, que t’has tornat esfinx?\nI tu també vols dir alguna cosa? Sí, tu també; que tu també ets una esfinx.\nQue els teus ulls morts i aigualits, però reflexius, parlen, també; i llur llenguatge no és pas menys silenciós i enigmàtic.\nSolament que on és, ton Èdip? Ai! Que no basta, no, posar-se al cap a la gorra d’eslavòfil, per a convertir-se en Èdip teu, no, Esfinx de totes les Rússies!


L'èxit de Twitch pot ser una oportunitat per al turisme - Comunicatur\nInici | Empreses | L’èxit de Twitch pot ser una oportunitat per al turisme\nTwitch és la nova eina tecnològica que ha traspassat del món dels videojocs en línia a tenir un paper en la interacció en la vida social i fins i tot laboral dels joves. La plataforma està revolucionant l’accés a continguts temps real que s’organitza mitjançant comunitats de persones que comparteixen interessos.\nSorgida del món de l’oci, crida l’atenció que el sector turístic no tingui encara una presència, algunes destinacions han apostat només per anunciar-se. El seu creixement està sent exponencial entre els més joves, un públic consumidor que disposa de les seves pròpies eines, codis i entorns de relació.\nLa popularitat de la plataforma Twitch entre els joves està portant a un canvi en la forma de consumir continguts. La televisió ha perdut tota la seva rellevància entre les noves generacions que escullen les plataformes en línia com a eina per satisfer les seves inquietuds.\nLa irrupció de Twitch forçarà a tots els sectors econòmics a adaptar els seus productes i la seva forma de promocionar-los i comercialitzar-los a la nova economia digital. En el sector del turisme, empreses i destinacions, s’acabaran fixant en els codis que representa Twitch perquè ara és l’eina que reté l’atenció d’aquest nou públic. Una dada que ha cridat l’atenció: el youtuber influencidor Ibai Llanos el 31 de desembre va superar amb la seva retransmissió de les campanades de Cap d’Any a Twitch els espectadors d’algunes de les televisions convencionals.