Notícies :: Crisi mediambiental: el consum anual mundial d'envasos de begudes s'acosta als 2 bilions\nEn una acció internacional per demanar un planeta net (#CleanPlanet), una xarxa global d'entitats i activistes s'han organitzat per demanar Sistemes de Dipòsit per als envasos de begudes a tot el món i aturar així el dany ambiental causat per la gran quantitat de llaunes, ampolles i brics que cada dia es produeixen, venen i abandonen a tot el planeta.\nA les 9 del matí (hora local a cada país) del 9 de maig i durant un període de 24 hores, aquesta coalició internacional amb grups en una vintena de països en cinc continents  ha llançat una sèrie de fotografies aèries i vídeos mostrant una frase escrita sobre camps, platges i edificis. Començant per Nova Zelanda, Austràlia o la Xina i acabant per la costa oest dels Estats Units, el missatge ha estat el mateix a tot el món: 'Clean Planet' o planeta net. A Catalunya, l'acció s'ha desenvolupat a la Platja del Trabucador del Delta de l'Ebre.\nAquesta acció global persegueix l'objectiu de conscienciar sobre l'impacte ambiental que té el consum massiu d'envasos de begudes i incloent una crida internacional perquè els governs de tot el món s'estenguin, actualitzen o introdueixin Sistemes de Dipòsit a tot el món que solucionin la contaminació generalitzada que produeixen llaunes, ampolles i brics arreu del planeta.\nEn un comunicat conjunt de l'aliança Clean Planet s'afirma:\n"La magnitud del problema requereix una acció global immediata. No volem perdre més temps per tornar a gaudir d'un planeta net. Els governs del món han de prendre mesures contra la devastació ambiental causada pels envasos de begudes".\n"A través dels Sistemes de Dipòsit, que asseguren la reutilització i el reciclatge de més del 90% dels envasos de begudes que es venen, tenim l'oportunitat de deixar d'asfixiar al nostre planeta amb els bilions de llaunes, ampolles i brics que es produeixen cada any".\nEls Sistemes de Dipòsit per a envasos de begudes, que ja funcionen de manera efectiva en més de 40 regions a tot el món, redueixen el dany ambiental causat en enterrar, cremar i abandonar milions d'envasos de begudes cada dia i fan que els productors d'aquestes llaunes, ampolles i brics siguin realment responsables del cost dels residus que generen.\nEl 2015, es va estimar que es van vendre a tot el món 1,6 bilions d'envasos de begudes . Usant projeccions de creixement basades en l'augment del nombre d'envasos de begudes venudes de 2014 a 2015, les vendes globals de llaunes d'alumini, ampolles de vidre i plàstic, així com brics de cartró, bosses i bossetes per a begudes, ha arribat a 1.9 bilions el 2019.\n"Hi ha nombroses experiències internacionals que demostren l'eficiència dels Sistemes de Dipòsit, des de la UE estan animant constantment a la seva implantació i les enquestes a tot el món conclouen que la majoria de la població és favorable a recuperar l'hàbit de retornar els envasos a la botiga. És el moment de fer el pas definitiu", han declarat els responsables de Retorna, representants espanyols de l'aliança Clean Planet.\nA Catalunya, la xifra de consum diari d'aigües, cerveses, sucs i refrescs és de 9.000.000 i, derivat d'aquest consum, cada dia 5.500.000 de llaunes, ampolles i brics es perden i acaben contaminant el nostre entorn.\n1. Llista de les organitzacions de l'aliança 'Clean Planet':\nKiwi Bottle Drive (Nova Zelanda)\nBoomerang Alliance (Austràlia)\nChina Environment Protection Foundation (Xina)\nBali Fokus (Indonèsia)\nSea Movement (Filipines)\nGreen Liberty (Letònia)\nComuni Virtuosi (Itàlia)\nRecyling Netwerk, GoClean de Liemers i Plastic Soup Foundation (Països Baixos)\nPropers Strandlopers (Bèlgica)\nRetorna, Amgos de la Tierra i Clean Ocean Project (Espanya)\nCampaign to Protect Rural England (Anglaterra)\nDo you have the bottle (Escòcia)\nMarine Conservation Society (Regne Unit)\nEnvironmental Defence (Canadà)\nStory of Stuff (Estats Units)\n2. Rexam Annual Report 2015: Globalment, prop de 1.6 bilions d'envasos de begudes van ser venuts el 2015, un increment del 5% en volum respecte a 2014.


Walker, en un dels seus últims duels com a tricolor.\nActualitzada 05/07/2020 a les 06:58\nEl MoraBanc Andorra segueix amb l’operació sortida, i després de les de Dejan Todorovic i Dejan Musli, ahir va confirmar que David Walker abandona la disciplina del club després de quatre temporades com a jugador tricolor. L’aler nord-americà era un dels jugadors que tenia contracte de cara a l’any vinent, però l’entitat va decidir executar una clàusula per trencar el vincle amb el d’Ohio. Des del club van agrair la professionalitat de Walker durant les últimes quatre temporades, i també va desitjar-li sort de cara al futur.\nWalker va arribar al país a la temporada 2016-2017 en què l’equip va classificar-se per a la Copa del Rei i els play-off amb Joan Peñarroya, i va deixar una gran sensació en la seva estrena europea. Les expectatives amb el seu rendiment feien que s’esperés molt més d’ell, però l’aler mai va acabar de mostrar-se regular com a jugador tricolor, tot i la seva qualitat. Walker ha tancat l’última campanya amb 6,7 punts, 2,2 rebots, 1,5 assistències i 5,9 crèdits de valoració de mitjana en els 28 partits que ha disputat a la Lliga Endesa, mentre que a Europa ha fet 9 punts, 2 rebots i 9 de valoració mitjana.\nWalker estava implicat amb el país, ja que havia après català, i també havia de disputar enguany l’Europeu de Petits Estats amb la selecció nacional de bàsquet.\nEs una pena que marxi pero es cert que la seva temporada ha estat bastant irregular.


Fent País, regals d’empresa personalitzats per Nadal\nRegals d’empresa personalitzats per Nadal: panera o experiència?\nFent País ofereix experiències a Catalunya i factura un 35% anual entre desembre i gener\nper Margalida Vidal Barceló Barcelona. 10 de desembre de 2019 05:30\nNil Camprubí (a la derecha), CEO de Fent País | Cedida\nUna panera amb un bon pernil, vi de qualitat i dolços nadalencs és difícil de rebutjar. Però també ho és una escapada de cap de setmana al Pedraforca, un vol en parapent o un sopar a l’Observatori Fabra. Els regals de Nadal que fan algunes empreses als seus treballadors han evolucionat i hi ha una startup especialista en experiències que ara també n’ofereix a les companyies que volen anar més enllà del lot de productes tradicional. És Fent País, una empresa que ven experiències de petit format a Catalunya. Al Nadal, facturen un 35% del total de l’any.\nMés info: Fent País, la xarxa catalana de turisme responsable\nA la demanda tradicional en aquesta època, especialment de les capses regal –en què qui la rep pot triar entre un conjunt d’experiències–, s’afegeixen ara els regals d’empresa. “L’any passat vam rebre peticions sense que se’ns hagués ocorregut, però enguany ho hem incentivat”, explica el CEO de la cooperativa, Nil Camprubí. El treballador pot triar si vol la típica panera amb productes de proximitat o si prefereix una experiència. La decisió més habitual és la segona, com indica Camprubí: “Tots tenim de tot”. De fet, tant una opció com l’altra es poden personalitzar.\nEl treballador pot triar si vol la típica panera amb productes de proximitat o si prefereix una experiència\nEn el cas del lot de Nadal, l’empresa pot posar-hi el seu logo i triar enviar-la a casa de cada empleat si així ho prefereix. Pel que fa a l’experiència, si l’empresa té un pressupost concret “fem una tria a mida i emetem un val regal per aquell import”. Les opcions que més agraden són les escapades de cap de setmana, tot i que també són les més cares. Les opcions van des dels set fins als 620 euros. A l’època nadalenca tenen propostes temporals. Una és el caçations per fer en família, que consisteix a buscar un tió amagat al bosc, i l’altra és durant la Garoinada de Palamós: “Tenim un vaixell de vela d’època per fer una volta per la costa”.\nL’escapada formatgera és l’experiència que més èxit té actualment. Inclou una nit a una casa rural, degustació de formatges, una visita a l’obrador i veure les cabres i el procés de producció. Els àpats a restaurants de qualitat són també de les més comprades durant tot l’any. Però, què té de diferent d’altres propostes similars del mercat, com Smartbox o Wonderbox? “Només col·laborem amb empreses familiars de Catalunya; és un projecte amb la vista posada en la vessant econòmica, social i ambiental. Respectem el territori, no oferim conduir un Ferrari, per exemple”, diu Camprubí. El 90% de les experiències són fora de Barcelona, ja que un dels seus objectius és també incloure tot el territori.\nL'experiència formatgera és la preferida per regalar a Fent País | Cedida\nTots els hotels que hi col·laboren tenen menys de 30 habitacions, fet que és alhora un avantatge i un inconvenient. D’una banda, garanteix exclusivitat i tranquil·litat; de l’altra, la disponibilitat és limitada. De fet, una de les principals queixes que tenen els consumidors d’aquest tipus d’experiències en qualsevol de les plataformes és la restricció de dates que hi van associades. “Si no ho agafes amb temps, és complicat que trobis lloc i en dates que preveuen omplir, no es pot utilitzar el regal”, explica el CEO de Fent País. La diferència amb la competència, assegura, és que a la cooperativa “sempre està tot per escrit; no et trobes sorpreses quan truques per reservar”.\n“Només col·laborem amb empreses familiars de Catalunya; és un projecte amb la vista posada en la vessant econòmica, social i ambiental"\nLa cooperativa preveu facturar 1,2 milions d’euros en tancar l’any. Des del 2013, quan van començar, han venut un total de 60.000 capses regal, que es poden comprar a 700 punts de venda, sobretot llibreries, botigues de regals i agències de viatge. Els col·laboradors arreu del territori s’han doblat en tres anys: dels 280 amb què comptaven el 2016, han passat a uns 600 a l’actualitat. Els uneix el respecte pel territori.\nmyHealth Watcher, l'aplicació per conèixer què mengem


IMATGIES: de febrer 2014\nL'AIGUA ÉS ROSA. Dictats de la natura\nL'aigua és verda, ens deia Salvador del Tossalet. I la frase era certa i clara com l'aigua.\nEnguany, gener ha estat càlid com ho és el febrer. De ponentades n'hem patit unes quantes i alguns asseguraven que després de Reis ja hi hauria ametlers florits. La sequera, però, ha restat forces a l'arbreria perquè esclatés abans d'hora. Fa deu dies que han caigut una vintena de litres, només mitja saó, i marcones, llarguetes, comunes... han esclatat com si es burlaren d'aquella contrasenya colpista de fa 33 anys.\nLa cosa és que l'Estepar s'ha mudat i sembla un abancalat pastís de maduixa.\nInés del Mas de l'Ombria sempre ha pensat que les ametles són un poc beneïtes i que només amb una miqueta de calor que faça...ja s'enganyen... i el fred no se'l mengen les rates\nL'aigua és verda.. i rosa. I els borrons, les gemmes, se l'estimen tant que s'hi fan miralls i els dol deixar-la anar.\nI els ametlers, arrenglerats o endauats, festegen als bancals.\nI ara que les oliveres estan endormiscades...\n...les tempten amb l'esclat.\nI al blau del cel i el verd de la serra afegeixen un viu color de festa.\nEspines amb llàgrimes? No, amb l'aigua tot és joia.\nTambé la gavernera, el roser caní, es complau amb un bany de gotetes\nI la foia resta sufocada...\nPer pujar a Benafigos, esglaons rosats.\nI del coll de la Bassa, el pla d'Atzeneta esdevé catifa de roses\nI el mas de Roures, a la Vall d'Alba, de rosa posa l'estora.\nBo, que no gele! Com deia aquell masover, i perdoneu la irreverència:\nDéu ens lliure de frares i capellans\ni dels freds tardans.\nQuina flor! Serà marcona o escarràs? Mollar o llargueta? A Cabanes envolten amorosos l'arc i, plegats, esperen la primavera imminent.\nA la vall d'Alba, de cara a Cabanes, i des del Sant Cristòfol de nova planta, tot el pla és un ametler.\nAls Ibarsos, el cor de l'ametler s'assoma amb ufania\nI encara un poema de Carles Salvador, del seu Rosa dels Vents.\ni el cor ben alegre;\nel sol és daurat,\ni el blat és ben tendre.\nDessota deIs arbres\nflorits vine a seure.\nSi mire la flor,\nels ulls benedeixen;\nles branques florides\nla fulla no envegen.\nDosser més guarnit\npotser no coneixes.\nL'afany de la vida\nels llavis gemeguen;\nles flors esclatades\nben prompte asserenen.\nse'n van les quimeres.\nI el món es trasmuda;\nles flors són novelles.\nI l'aire que passa\nté olor de les gleves.\nPublicat per Jesús Bernat Agut a 20:08 Cap comentari:\nDir que la lluna és matinera resulta paradoxal, però així ho diem, encara que siga vesprada, quan alguna cosa s'esdevé prompte. I avui la lluna ha eixit quan encara el sol s'amagava, com volent saludar el capvespre.\nI avui, que el Corte Inglés celebra 'El día de los enamorados', ho hauríeu de saber: la mar i la lluna són amants i s'estimen fins ben entrada la nit.\nI l'amic Francesc Xavier ens envia aquestos enllaços d'una pàl.lida lluna:\nTambé un anònim carregat d'ànima ens proposa aquesta\nPublicat per Jesús Bernat Agut a 21:23 2 comentaris:\nEtiquetes de comentaris: DICTATS DE LA NATURA, Fotografia, LLUNA, MAR\nTot i que el dia era assolellat, el fred intens mantenia el bassot congelat...\nA la dreta intuïm un mas, esguardat tothora pel Penyagolosa i batejat amb el seny del relleu: els Collados.\nDesprés d'unes entrades urbanes i viàries, perduts entre sants, tornem als genèrics. Recordeu que vam encetar aquesta secció amb l'abeurador\nI, a més dels comentaris, si teniu fotografies o històries de basses i bassots dels vostres pobles, ens ho feu aplegar a jbsensegel@gmail.com i, com sempre, obrirem un espai de col·laboracions.\nTambé en el fred de l'hivern s'emmirallen les savines.\nLes basses i bassots són concavitats que repleguen l’aigua de les plogudes per a usos ramaders. Sí, també són 'abeuradors', però aquells aprofitaven l'aigua de la font, aquestos del cel. Semblant paral.lelisme al d'un pou i una cisterna; el pou conté aigua naixenta i la cisterna o l'aljub acullen l'aigua del cel.\nEl bassot, derivat de bassa, és el lloc natural o producte de l’acció humana que replega l’aigua de pluja per abeurar el bestiar. Hi ha bassots i basses repartits per tota la Tinença. Alguns, com el de la fotografia, mantenen un espai de paret serrada per aconduir i guardar la rabera.\nEs localitzen al capdavall d’alguna pendent que conduesca la pluja fins el cau. La seua importància per a la història del termes de la Setena és tanta com la de les raberes que el xafaven. De vegades, una lluïssa els estalvia algun tros de paret. Bassot del Mas de Mor.\nBassot del Mas de Gil. Amb el canvi de les raberes d'ovelles per vaques, és el bestiar gros el que acut als bassots que li fan d'abeurador. Otílio ja em va avisar que hi havia alguna de 'belenya', per la qual cosa vaig fer servir el zoom de poruc.\nÉs ben bé un any sec, aquest. Des de la primavera passada no ha plogut com voldríem. Cal aprofitar per fer-ne tasques de manteniment. La neteja dels bassots té amistances amb la mateixa lluna, com tantes feines agrícoles i ramaderes. En veure que un bassot no retenia bé l’aigua, l’informador ens va aclarir que ‘havia estat netejat en mala lluna’\nPlou i ho fa dolçament. El bassot del Carreró, esquitxat per la pluja, ens mostra un llenç en moviment... Avui està eixut, i un ofegabous que hi viu espera, roblit de fang, que gire el llevantet.\nDins la Tinença, el bassot era un element bàsic, com l’abeurador, per a les seues raberes; d’ahí que el Llibre de Capítols d’Herbatge (Barreda 1986) ens en parle:\n- (23) Dels porchs que es banyaran en les baces\n- (102) De buydar baces ni piques. ..nenguna persona stranya ni privada que gos buydar bacis ni piques que altri age humplides ni baces ni altres abeuradors de les terres dels herbatges…\nA les visures de Vistabella trobem un exemple del 1555: E de allí baxaren als Bassots, al sòl del pla de Vistabella.\nEl coll de la Bassa és una entrada al Maestrat i porta del Penyagolosa. El pla d'Atzeneta i, darrere, el Marinet, la serra de la Nevera, la lloma Bernat, el Penyagolosa..., tots enfarinats amb el bes de la neu.\nL'incendi de 2007 havia desfet el paisatge del camí dels Peregrins, però hi havia un preciós bassot, clotada d'argila cercada en un tram per una vella paret de pedra. Espills que abans feien somiar les ovelles i aquelles pastores que hi confirmaven les lloances d'algun sagal.\nI hi ha basses que, a més de les ovelles que hi abeuren, s'aprofiten per fer d'un bancal un petit hortet.\nRecordareu que, ja fa un temps, vam realitzar una entrada sobre una bassa que havíem recuperat per regar un hortet\nActualment, amb la facilitat de les màquines per fer un bassa desapareixen les seues parets de pedra seca. En trobem algunes pels termes, com aquesta bassa dels Canalissos.\nHi ha basses que ja no són per abeurar el bestiar, com les basses dels molins, que solen prendre l'aigua d'un riu; les basses de regar els hortets que prenen l'aigua d'una font; grans i noves basses que fan aplegar l'aigua de les seculars séquies, desparegudes basses d'amerar el cànem...\nBasses que doblen la realitat. Bassa del Molí Geroni.\nO aquesta bassa de les Ventalles, a Ulldecona\nUna tautològica font del Fontanal omple la bassa per regar uns hortets d'estiu al pla de Vistabella.\nI a la Plana, la de Castelló, han tornat les basses. I són grans, per regar amb degoteig l'horta. Bassa de Sant Josep (Almassora)\nHi ha camps de futbol que semblen de waterpolo i reben noms paradoxals, com aquest de Vistabella: la Bassa Seca.\nEl nostre institut està presidit per la dona de la Basseta, escultura d'Àlvaro Falomir.\nEn veure per primera vegada la mar i la quantitat d'aigua que guardava, Maria de l'Hortàs, masovera a la serra de la Nevera, va exclamar\nAh salao! Quin bassot per a les meues ovelles!\nBassa del Fontanal o de Sant Marc\nA la històrica partida cinctorrana del Fontanal, a primeries del segle XVI van erigir l'ermita de Sant Marc. Com sovint passa l'ermita és a la vora d'un gran assagador, on encara es poden veure passar algunes raberes que fan transhumància. I com sovint també passa l'ermita naix a la vora d'un povet d'on l'aigua va racionalment a uns baciols per a abeurar el bestiar i, si en sobra -que sempre en sobra- va a la bassa, d'on mansament anirà a regar algun hortet. Sant Marc li va llevar el nom al Fontanal, tanmateix el pou, els baciols i la bassa parlen d'aigua. Ferran Guardiola\nPublicat per Jesús Bernat Agut a 0:57 1 comentari:\nEtiquetes de comentaris: DICTATS DE LA NATURA, ETNOGRAFIA, TOPONÍMIA, VOCABULARI


Unes quaranta persones van assistir, el dissabte dia 12 de març, a la inauguració de la Ruta Entre Merlets, una mirada al nostre patrimoni des d’una perspectiva de gènere. — Serveis Socials\nUnes quaranta persones van assistir, el dissabte dia 12 de març, a la inauguració de la Ruta Entre Merlets, una mirada al nostre patrimoni des d’una perspectiva de gènere. Aquest projecte pretén crear espais de reflexió per fomentar noves mirades, avançar en la construcció de relats més equitatius, adequar-se a la realitat del segle XXI i, sobretot, donar veu a les dones que han estat silenciades i invisibilitzades malgrat contribuït a la nostra història i al desenvolupament de la societat segarrenca. https://www.ccsegarra.cat/serveis-a-les-persones/accio-comunitaria/actualitat/noticies/unes-quaranta-persones-van-assistir-el-dissabte-dia-12-de-marc-a-la-inauguracio-de-la-ruta-entre-merlets-una-mirada-al-nostre-patrimoni-des-d2019una-perspectiva-de-genere https://www.ccsegarra.cat/serveis-a-les-persones/accio-comunitaria/actualitat/noticies/unes-quaranta-persones-van-assistir-el-dissabte-dia-12-de-marc-a-la-inauguracio-de-la-ruta-entre-merlets-una-mirada-al-nostre-patrimoni-des-d2019una-perspectiva-de-genere/@@download/image/IMG_0229.JPG\nImatge de la ruta.\nDIMARTS 15 MARÇ 2022\nEl dissabte, 12 de març, va tenir lloc l'acte d'inauguració de la ruta "Entre Merlets", un projecte de les àrees de Servei d'Informació i Atenció a les Dones i les Àrees de Turisme i de Cultura del Consell Comarcal de la Segarra. Aquest projecte pretén crear espais de reflexió per fomentar noves mirades, avançar en la construcció de relats més equitatius, adequar-se a la realitat del segle XXI i, sobretot, donar veu a les dones que han estat silenciades i invisibilitzades malgrat contribuït a la nostra història i al desenvolupament de la societat segarrenca.\nAmb aquesta iniciativa es vol donar veu a les dones que van viure entre els merlets dels castells de la Segarra. Les dones nobles que vivien dins d’aquests edificis i de les camperoles que habitaven al seu voltant. Per aquest motiu s’ha instal·lat quatre plafons a l’exterior dels castells de Concabella, Florejacs, les Pallargues i les Sitges. L’explicació dels plafons es pot completar escanejant els codis QR que hi figuren i que porten a un contingut web on, a més d’ampliar la informació, es pot veure quatre vídeos on dones que actualment viuen i treballen a la Segarra expliquen la seva experiència com a artesanes i creadores.\nEn la ruta inaugural de dissabte, en la que van participar unes quaranta persones, es van visitar dues poblacions de la Segarra, del municipi de els Plans de Sió: Concabella i les Pallargues. De la mà de la historiadora Gemma de Solà, a Concabella es va fer un recorregut per la població en el que es va destacar la figura de Violant de Cabrera, senyora del lloc a finals del segle XV i a les Pallargues es va visitar el castell on es va posar de manifest la importància que van tenir les dones a l’hora de vetllar pel manteniment espiritual i material d’aquests espais i de tot el que els rodejava. A l’acabar les assistents van tenir una petita sorpresa, un berenar amb galetes que tenen nom de dona i una història al darrere.\nA l’acte hi van assistir l’alcalde de Plans de Sió, Xavier Pintó, la consellera comarcal de cultura Elisabet Jové, que va donar la benvinguda als assistents i va presentar l’activitat, i la consellera comarcal de turisme, Montserrat Farrera.


Temps de qualitat: per reflexionar, per escriure | Faber Residency\n20/02/2019 | Opinió General\nFàtima Llambrich | Periodista\nLa Faber. En diuen una residència d’arts, ciències i humanitats.Per a mi és un espai on oxigenar les neurones i reactivar-les per escriure i pensar amb calma. No és una secta\n«Benvolguda Fàtima, la teva candidatura ha estat acceptada a Faber per fer una residència individual».\nI m’oferien entre sis o set nits, em deien. I vaig agafar-ne set al vol, sense deixar que se n’escapés cap. Este mail el vaig rebre poc després de presentar-los el projecte que m’ocupa un percentatge considerable del meu cervell, en un moment que m’estava començant a esgavellar les neurones perquè no hi veia la sortida, perquè s’apropa galopant la data d’entrega i perquè amb el dia a dia a la feina -que m’apassiona, sigui dit- no sabia trobar la serenor que necessita la ment per aportar idees. Vaja, que va ser un regal. Us estic parlant d’una estada individual a la Residència Faber, d’Olot.\nAixò va que tu omples un formulari per explicar per què demanes que et bequin durant una setmana i cal que presentis el projecte que treballaràs durant esta setmana. Llavors el valoren i si ho consideren oportú, t’atorguen la beca. Gratis, sí: demanar-ho i estar-hi. En arribar t’està esperant al llindar de la porta el «temps de qualitat», que t’acompanyarà les set nits i els vuit dies.\nÉs afable, generós, relaxant i creatiu, el «temps de qualitat». I t’omple i t’ocupa en la solitud. També hi eren l’Esmeralda Berbel, que és una escriptora badalonina, i la Sandra Balagué, que iniciava un camí.\nLa Faber està situada dins d’un hotel, de tal manera que vius en una habitació d’hotel amb els avantatges de neteja, per exemple, que això comporta. Vaja, que no has de perdre temps ni per higienitzar l’espai.\nLa 107 em van donar. Amb balcó i vistes a la Garrotxa, als camps i als globus aerostàtics dels diumenges. A mi els globus m’agrada veure’ls mentre tinc els peus tocant a terra. Són macos, així de lluny, veure com tot i la inconsistència que jo els pressuposo, s’aguanten i et deuen permetre una aventura fascinant. Bé, en dono fe, tothom qui me n’ha parlat, me n’ha parlat bé. Ja m’agradaria no ser tan poruga, de fet, amb no pensar tant en tindria prou. Deuria ser molt més feliç.\nTornem a la 107. Hi fa molt tenir balcó per posar-te a llegir una mica i abandonar l’escriptori. I respirar aire fresc i adonar-te que hi veus fins que t’ho permet la vista, que no hi ha cap bloc de pisos fent de pantalla. Portava dues maletes, una per a la roba i l’altra per a les llibretes, els bolis, els sumaris judicials i algun llibre de lectura, de true crime (casos reals de crims).\nNo hi trobareu cap llibreria -crec- amb un prestatge per a true crime, perquè això no és ni Londres ni Amèrica, però el gènere existeix i hi ha lectors que els busquem amb la mateixa insistència i ànsia que els porcs senglars rastregen les tòfones. Jo procrastino sovint. Dit així sembla que faci alguna cosa molt interessant i no.\nProcrastinar, que és un verb que he après fa poc, és fer coses irrellevants i deixar les importants per a més tard. Sempre més tard.\nA la Faber he sabut aprofitar el temps. Quan em cansava del projecte, llegia. I llegir és fer feina, perquè t’aporta idees, et fa pensar. He eliminat procrastinar. L’Esmeralda va marxar i va arribar la Marta Buchaca i tota la seua energia, que van juntes sempre, crec. Es tancava tres dies per acabar una obra de teatre. I la va mig enllestir.\nÉs l’autora de Només una vegada, una obra de teatre sobre violència de gènere que hauria de veure tothom per ventilar una mica les idees, especialment els i les joves. La faran al teatre Bartrina de Reus al març i l’endemà, a l’Hospitalet de l’Infant. Amb ella i la Sandra compartíem esmorzars i sopars. I estes trobades sumen molt perquè cadascú té una vida i una manera de veure-la i ens vam autoenriquir amb els nostres punts de vista i experiències.\nLa Faber és la criatura del Francesc Serés i és ell qui parla del «temps de qualitat» i naltros li vam robar l’expressió perquè és encertada, ho hem viscut. I amb la Gavina i el Pau, la cuiden cada dia, esta criatura artística que permet a gent d’arreu coincidir en un espai. També fan trobades temàtiques.\nAra a la Faber s’està treballant i debatent sobre «innovació pedagògica» i una resident prové del Canadà i l’altra de Londres i un de Chicago i d’altres d’aquí. I quina enveja i quin luxe! Gent del món que teniu projectes i necessiteu un espai i un temps per treballar-los: busqueu-vos residències d’artistes, d’escriptors, Fabers d’arreu del món i també la d’Olot. Què voleu que us digui, potser valtros ja sou molt de fer això, però jo necessitava no parar màquines, sinó canviar les revolucions!\npublicat al Diari de Tarragona


materia - Marta Ricart\nEls processos creatius es mouen amb matèria i des de la matèria en moviments complexos.\nDes de la seva vessant física, en el procés de fer-se objecte, concret, el diàleg amb la matèria és contrast, som davant d’aquesta des de la forma.\nDes de dins, el procés intern, el caràcter, l’actitud, conté moviments invisibles que alhora formen part d’un conjunt. Aquí la matèria és subtil, moviment i el diàleg va al fons de la nostra part comuna. Compartim espai i temps.\nAixí ens sentim matèria mentre som amb la matèria en un moviment subtil de formació i transformació.\nSempre és nou en un sempre\nUna proposta de creació que ha anat madurant lentament gràcies a la invitació del Celler del Miracle (Vinyes del Solsonès) per a treballar conjuntament. D’aquí sorgeix un treball compartit on la creació d’un vi i la creació artística comparteixen processos de transformació guiats pels cicles de la natura.\n(imatges processos d’elaboració: ceres: elaboració de ceres amb terres locals; pigments: elaboració de pigments amb productes locals; carbó: fabricació de carbonet a partir dels serments de les vinyes)\nEstudi infinit: matèric/immatèric\nPosicions i moments diferents d'una varietat tonal. Bosc del municipi de Llobera. Tardor 2020\nIndagació diaria constant per comprendre els matisos i les subtilitats dels elements del medi on visc.\nAmb ells, afino una percepció que em permet comprendre i dialogar amb la quantitat inabastable de\npossibilitats que s'obren quan s'entra dins una conversa matèrica/immatèrica.


Com combatre la morositat. - Àrea empreses - Gestoria Mongay\nCom combatre la morositat.\nEls observadors econòmics han detectat un increment de la problemàtica relacionada amb l'incompliment i els retards en les obligacions de pagament.\nA fi de prevenir la morositat en operacions empresarials, és convenient recordar l'existència de diverses mesures que poden ajudar a combatre-la i, en particular, destacar les que us indiquem a continuació.\nCal assenyalar que les mesures indicades en els punts 1 a 4 NO són aplicables en operacions en que intervenen consumidors.\n1. Exigibilitat d'interessos de demora des de la data d'incompliment de l'obligació de pagament.\nS'estableix la possibilitat d'exigir interessos de demora fins i tot en defecte de pacte exprés entre les parts. Si no s'ha establert, és aplicable un interès de morositat que es caracteritza perquè és molt més elevat que el tipus d'interès legal del diner.\n2. Establiment de terminis de pagament al venciment dels quals són exigibles els interessos.\nEn defecte de pacte entre les parts, s'estableix que el termini de pagament és de 30 dies desde la data de recepció de la factura o des del lliurament de les mercaderies o des de la prestació dels serveis.\n3. Exigibilitat d'indemnització per les despeses derivades del cobrament dels imports del deute.\nSeran exigibles al deutor totes les despeses que tingui el creditor per reclamar l'import del deute, sempre que pugui acreditar-los. Entre aquestes despeses s'hi inclouen les de burofax, requeriments notarials, honoraris d'advocats, etc.\nLa indemnització no podrà ser superior a l'import del deute i, en cas de deutes superiors a 30.000,00 €, les despeses no podran ser superiors al 15% de l'import del deute.\nAquesta indemnització no serà exigible en cas de que hi hagi sentència judicial amb condemna en costes al deutor.\n4. Inclusió de clàusules de reserva de domini en els contractes.\nPoden establir-se contractualment clàusules en virtut de les quals el venedor conservarà la propietat de les mercaderies fins que no s'hagi produït el pagament total del deute. Com a mesura de conservació del dret, pot fins i tot pactar-se la retenció de la documentació acreditativa de la titularitat dels béns per part del venedor.\n5. Nul·litat de clàusules abusives.\nPer evitar abusos d'empreses en situació d'avantatge en el mercat, s'estableix la nul·litat de les clàusules pactades entre les parts sobre la data de pagament o les conseqüències de la demora que difereixin en el termini de pagament i al tipus d'interès de demora indicats anteriorment, quan tinguin un contingut abusiu en perjudici del creditor, considerant totes les circumstàncies del cas.\nPer determinar si una clàusula és abusiva pel creditor, es tindrà en compte, entre d'altres factors, si el deutor té alguna causa objectiva per apartar-se del termini de pagament i del tipus legal de l'interès de demora indicats anteriorment.\nTambé es tindrà en compte si aquesta clàusula serveix principalment per proporcionar al deutor una liquiditat addicional a expenses del creditor, o si el contractista principal imposa als seus proveïdors o subcontractistes unes condicions de pagament que no estiguin justificades pel fet que siguin les que l'imposin a ell.\nJuntament amb les mesures indicades cal destacar l'existència del denominat procés monitori, que és un procés judicial que permet la reclamació de deutes sense la intervenció d'advocat i procurador, cosa que pot suposar una reducció de despeses de tramitació.\nEl procés monitori pot utilitzar-se per a la reclamació de deutes d'import inferior a 30.000,00 €, entre d'altres supòsits, quan el deute consti en un document signat pel deutor, o bé en documents mercantils expedits pel creditor com albarans, factures, telegrames, fax, etc.\nLa tramitació d'un procés monitori presenta determinades especialitats que poden convertir-lo en un procés idoni per determinats supòsits. Tanmateix, la conveniència de la seva tramitació com a alternativa a un procés judicial ordinari s'ha de valorar atenent a les circumstàncies del cas concret.\n* Llei 3/2004, de 29 de desembre, per la que s'estableixen mesures de lluita contra la morositat en les operacions comercials.\n* Llei 1/2000, de 7 de gener, d'enjudiciament civil.


« CON RAJOY Y SUSANA, TODO IGUAL\nPSOE Y CIUDADANOS »\n29 de octubre de 2016 | Autor: editor\nEl candidat conservador engegarà avui el segon mandat amb els partits de l’esquerra barallats entre si i inhabilitats per formar un front comú contra el PP\nSánchez manté el misteri sobre el seu vot fins al final\nMariano Rajoy sortirà avui investit president de l’executiu espanyol després de tres agòniques sessions en què s’ha visualitzat la trencadissa que s’ha produït dins les files socialistes. El candidat del PP podrà presumir de ser el primer inquilí de La Moncloa que accedeix al càrrec amb el vistiplau del principal partit de l’oposició. I, a més, podrà respirar tranquil durant una temporada: els rivals de l’esquerra, internament, estan més dividits que mai, i la nul·la sintonia entre el PSOE i Podem els incapacita per establir un front comú per complicar-li l’existència.\nDe moment, la pitjor part se l’endú el socialisme, que necessitarà temps per reinventar-se dins i fora del Congrés. Elaborat a corre-cuita, en el debat de dijous passat es va confirmar que no ha aconseguit imposar un relat creïble per a un aval sobtat. I en la votació d’avui quedarà en evidència la fràgil autoritat de la gestora. Ahir a la nit, 14 dels 85 diputats confirmaven el seu no a Rajoy, en contra del mandat del comitè federal que els obliga a abstenir-se. El bloc monolític que exigien Javier Fernández i Susana Díaz s’esquinçarà durant la votació, i el més complex serà gestionar l’endemà de la revolta.\nA més dels set parlamentaris del PSC, els dos de les Illes Balears i el representant de Nova Canàries –que segueixen les consignes de les seves respectives direccions–, n’hi ha cinc més que ho faran a títol personal: les independents Margarita Robles i Zaida Cantero, l’aragonesa Susana Sumelzo, el basc Odón Elorza i la gallega Rocío Frutos. Altres diputats que s’havien apuntat a la rebel·lió han anat claudicant en els darrers dies i han anunciat que acataran la disciplina de vot.\nEls partidaris de l’abstenció han esgotat fins al darrer minut per convèncer els indecisos, i anit seguien intentant posar fi a les últimes resistències per reduir el nombre de desercions. Però, més enllà de si quantitativament seran molts o pocs, el gran misteri continua sent què farà finalment Pedro Sánchez.\nAhir al matí, l’exsecretari general es passejava pel Congrés enmig d’un gran rebombori davant la possibilitat que anés al registre de la cambra per presentar la seva renúncia com a diputat per no haver de participar en la votació d’avui. Sánchez va aprofitar el matí per reunir-se amb antics col·laboradors. S’assegura que els continuava demanant el seu parer sobre quina creuen que és la millor opció. El ventall de possibilitats és ampli i ell mateix jugava a les travesses amb la resposta enigmàtica que va donar dijous al vespre: “Ja ho veureu dissabte [per avui]”, assegurava.\nA partir d’aquí, fins i tot en el seu entorn s’instal·lava la confusió i s’intentava interpretar d’alguna manera les seves paraules: plegarà per no haver de votar, votarà no i lliurarà l’acta, votarà no i es quedarà, acatarà la disciplina i no renunciarà al seu escó… Les opcions són diverses, però tot fa pensar que el misteri no es resoldrà fins a l’últim moment. En tot cas, si se’n va abans d’hora, té fins a les dues per anar al registre.\nSánchez, però, no tenia gens clar que deixar el Congrés fos una bona sortida si té intenció de convertir-se en l’oposició als plans de Fernández i Díaz, perquè li suposaria perdre visibilitat, però primer ha de resoldre l’escenificació del seu vot i les conseqüències que un exsecretari general no acati una resolució del comitè federal. Té por que això l’inhabiliti per tornar-se a presentar. La vella guàrdia, en aquest cas representada per l’extremeny Juan Carlos Rodríguez Ibarra, ho tenia força clar: “Estic segur que els que votin no, tindran la decència de marxar.” I això, sens dubte, incloïa Sánchez, però també el PSC. Perquè Ibarra no és gens partidari d’indultar-los: “Ha arribat el moment de dir prou, que se’n vagin pel seu camí.”\nEn els darrers dies, els detractors del PSC han anat creixent. I si bé no tots són tan vehements o específics com Ibarra, dins del socialisme estatal es diu que, després de la votació, i en espera del congrés dels catalans, serà el moment de posar fil a l’agulla per revisar les relacions entre els dos partits. La qüestió, però, és que sembla que tot plegat quedarà en una revisió a la baixa de qüestions orgàniques –la participació en el comitè federal o el paper que puguin tenir en els congressos estatals–, mentre que es preservaran els interessos electorals. I la renúncia del PSC, coneguda ahir, a plantejar el debat de la consulta a la canadenca podria ajudar a relaxar la tensió actual.\nPerò les del PSOE no són les úniques aigües de l’esquerra que baixen tèrboles. A Podem, la mala relació entre Pablo Iglesias i Íñigo Errejón per una qüestió estratègica, però també de lluita de poder intern –com s’està veient aquests dies en el control de la federació de Madrid–, resulta cada vegada més asfixiant per als diputats que els envolten. Les sortides de to i les actuacions exagerades dins del Congrés del secretari general de la formació morada són celebrades per una part dels diputats i alhora exasperen els afins al seu número dos. El seu temor és que se’ls acabi adjudicant el cartell de radicals i extremistes i que perdin l’oportunitat de consolidar-se davant l’opinió pública com el primer partit de l’oposició aprofitant l’actual descomposició socialista. Errejón, si més no, no amaga que preferiria mantenir la línia moderada que Podem va exhibir durant la campanya del 26-J, mentre que Iglesias ha decidit recuperar les essències fundacionals, i durant la seva intervenció de dijous passat en va donar un bon exemple.\nEls riscos de la protesta\nPerò el que veritablement neguiteja aquest bàndol són els efectes col·laterals de la manifestació convocada avui a les portes de la cambra baixa amb el lema Davant el cop de la màfia, democràcia. No a la investidura il·legítima. En la convocatòria, es veu Rajoy, Felipe González i Susana Díaz amb una pistola a la mà, i també s’hi ha inclòs la imatge de Felip VI. Si bé assegura no compartir la literalitat del lema, Iglesias no se n’ha volgut desmarcar, tot i el risc que alguns dels seus col·laboradors detecten en una trobada que podria acabar amb incidents.\nAquesta complicitat del líder morat va provocar, precisament, el setge dels dirigents del PP, el PSOE i Ciutadans, durant el debat de dijous passat, i ben segur que es repetirà avui aprofitant la coincidència del ple i de la manifestació. La delegació de l’executiu espanyol a Madrid ha volgut blindar de policies la rodalia del Congrés, i alhora emfasitza el caràcter perillós de la protesta. I, mentrestant, se suggereix que, entre els convocants i els organitzadors, hi ha grupuscles de l’extrema esquerra i gent molt propera a Podem. La direcció d’aquest partit, però, negava rotundament que hi estigui al darrere. “Nosaltres anem de cara i, quan convoquem una manifestació, ho diem”, etzibava Errejón. Els que sí que hi estan implicats són els seus socis d’IU.\nLa protesta està previst que comenci a les 17.45, i la direcció morada ja ha confirmat que té intenció d’apropar-se a la Puerta del Sol per saludar els manifestants i expressar-los el seu pesar pel fet que no hagi estat possible desallotjar el PP de La Moncloa. D’allà es dirigiran cap a la cambra baixa, on a les 18.30 s’iniciarà el darrer debat, que ha de concloure cap a les 20 hores amb la segona votació d’investidura, en què el candidat del PP només necessita sumar més vots a favor que en contra.\nEl sector d’Errejón assumeix que no es podrà evitar la fotografia amb els manifestants, però en volen minimitzar els efectes. “Hem de tenir cura, ja que hi haurà molt d’interès perquè, el mateix dia que Rajoy compra el bitllet per anar a Brussel·les a negociar més retallades, només es parli de tanques”, alertava el número dos, i insistia: “No volem participar en una maniobra de distracció.”\nPedro Sánchez sap perfectament el que ha de fer i entenc que actuarà en conseqüència\nAlgú que ha estat secretari general no pot votar en contra d’una decisió del comitè federal\nEXDIRIGENT DEL PSOE\nLa manifestació reflecteix el malestar ciutadà i és vergonyós que s’intenti criminalitzar-la\nEl dia que surt el govern de la corrupció, voldran que es parli de tanques i helicòpters


Chess960 | Comunitat catalana de càlcul distribuït\nChess 960 és una variant ortodoxa dels escacs. En els escacs clàssics la posició inicial del joc, mai canvia.\nLa idea d'aquesta variant es remunta a l'excampió del món Bobby Fischer, per tant, també s'anomena escacs de Fischer o Escacs Aleatoris de Fischer. La posició inicial dels escacs és a l'atzar i depèn de la sort.\nEn el Chess 960, just abans de l'inici de cada joc, la configuració inicial de les peces d'escacs es determina l'atzar, el que significa que el rei, la reina, la torre, l'alfil i el cavall no són necessàriament posats en la mateixa casella com en els escacs clàssics. Hi ha 960 posicions a distingir, si tenim en compte algunes limitacions: el rei es col·loca en algun lloc entre les dues torres per permetre enroc.\nPer aquesta raó, l'aspecte d'una teoria sobre la memorització de seqüències d'obertura és menys important, el que compta és el joc d'escacs en si, només que, en una forma diferent. Però, per descomptat, aquells que són bons jugadors d'escacs clàssic en totes les seves possibilitats, en els escacs 960 també, perquè el coneixement sobre l'anàlisi de posició, les tàctiques i l'estratègia d'ocupació dels tauler d'escacs s'aplica també aquí, només per a diferents posicions.\nMatemàticament, els escacs ortodox és només una petita part del Chess960.


«Model d'èxit» - Diari de Girona\npep taberner 07.12.2019 | 00:49\n«Model d'èxit» Diari de Girona\nDe tan acostumats que ens preguin per imbècils... acabem, a vegades, semblant-ne. Més enllà de la política, que reparteix rodes de molí com si fossin hòsties sagrades, el poble –o una bona part per ser més precisos– s'empassa gustós les garrofes a palades: com la que va deixar anar, dijous passat, a mig matí i amb alegria, el rector de la UdG, Quim Salvi, davant del claustre que va aprovar la seva gestió: que el Parc Científic i Tecnològic de Girona és un «model d'èxit».\nTan modèlic ha estat el projecte que fa uns anys el parc va entrar en concurs de creditors en ser incapaç d'assumir un deute de 42,3 milions d'euros i va acabar en liquidació, com els passa a algunes botigues de sabates. Recentment, la Fundació Institut Català de Recerca de l'Aigua, amb seu al parc, que es finança amb fons públics i que té en la UdG un dels patrons, pagava 1,5 milions d'euros per conservar l'edifici H2O, que d'alguna manera ja era una mica seu. «Hem perdut més de 3 milions d'euros amb la part subhastada de l'edifici H2O, però és molt positiu que qui l'hagi adquirit sigui l'ICRA», va dir Salvi, i vostès jutgin.\nDurant una bona colla d'anys, fenòmens de les finances i de la gestió pública –polítics, empresaris i acadèmics, entre ells– van consentir l'abocament de milionades d'euros per la claveguera, però ningú no ha donat la cara per aquesta lapidació de recursos públics, de les més salvatges de la història recent de la Girona que enamora. Antològica devia ser la festa entre els membres de l'escamot ensorrador del parc, el juny passat, quan el jutjat mercantil que instruïa el concurs de creditors va sentenciar que era «fortuït» i que, per tant, ningú no n'havia de respondre, excepte els contribuents que paguem i combreguem.\nMalgrat tot, però, al Parc Científic hi ha instal·lades centenars d'empreses que prosperen, que creen ocupació, que innoven, que gestionen bé, que no parlen ex cathedra i que responen dels deutes quan en tenen.


Un cartell de Sant Fèlix amb més de trenta anys d'història | NacióCastells\nLes quatre colles "històriques" de Sant Fèlix es trobaran per vintisisena vegada a plaça en un cartell que només s'ha alterat tres vegades els últims 23 anys\nRepassem quines colles han passat per la diada els últims 60 anys\nJoaquim Albalate | 05/04/2017 a les 08:00h\nArxivat a: Interactius, Minyons de Terrassa, Castellers de Vilafranca, Colla Joves Xiquets de Valls, Colla Vella dels Xiquets de Valls, Colla Jove Xiquets de Tarragona, Diada de Sant Fèlix, gràfic, Sant Fèlix 2017\nEl cartell de les quatre colles de Sant Fèlix anunciat aquest dimarts ha aixecat tot tipus de reaccions, dividides, sobretot, entre els que celebren que la Colla Joves Xiquets de Valls hagi estat l'escollida per a completar el cartell i els que eren partidaris que hi anés la Colla Jove Xiquets de Tarragona. La història i el compromís dels vallencs amb la diada vilafranquina, segons els mateixos administradors, han pesat més en la decisió que la brillant temporada passada dels tarragonins.\nI és que, si es parla de la història de Sant Fèlix, és impossible fer-ho sense esmentar les quatre colles que, un cop més, seran aquest any: els Castellers de Vilafranca, la Colla Joves Xiquets de Valls, els Minyons de Terrassa i la Colla Vella dels Xiquets de Valls. Ni més ni menys que 24 vegades, amb la d'aquest 2017, s'ha repetit aquest cartell, des de la primera vegada que hi va ser: el 1986, quan els castells de nou eren pràcticament poc més que una utopia.\nDe fet, serà la 26a vegada que les quatre colles es troben el dia de Sant Fèlix: cal afegir-hi els anys 1988 i 1989, en què a la plaça de la Vila també hi van ser els Xicots de Vilafranca. L'altra colla local, els Castellers de Vilafranca, no se n'han perdut cap des del primer cop que hi van ser, el 1964, i és, probablement, la cita més important de la seva temporada any rere any, on sempre volen portar els màxims reptes tot i estar, encara, a mitja temporada. A Sant Fèlix, de fet, hi han portat tots els seus grans castells, inclosos els de deu, els nets i un monstre com el 2 de 9 sense manilles.\nPel que fa als que seran, sense dubte, els grans absents de la diada, la Colla Jove Xiquets de Tarragona, només hi han actuat tres cops. El 1996 i el 2012 van substituir la Joves de Valls, mentre que el 2014 van entrar en el lloc dels Minyons de Terrassa. Aquest últim any van fer-hi la seva millor actuació, amb el 5 de 9 amb folre i el 9 de 8, i el pilar de 8 carregat.\nAquesta absència dels malves ara fa tres anys va ser, de fet, la primera vegada que els Minyons de Terrassa faltaven a Sant Fèlix des del 1984, quan hi van debutar. Des d'aleshores, i amb excepció d'aquell 2014, hi han estat cada any, arribant a fer-hi el primer castell de deu d'una colla forana a la "plaça més castellera" el 2015, en descarregar el 3 de 10 amb folre i manilles. Entre les actuacions memorables dels malves a la plaça de la Vila hi ha el 4 de 9 sense folre que hi van fer el 2001.\nEl "castell total" també és la insígnia de les grans diades de Sant Fèlix de la Colla Joves. El 2000 i el 2001 van descarregar-lo davant de l'admiració de tota la plaça. Els vermells han participat en 37 (39, comptant les dues vegades de la Muixerra) dels últims 50 Sant Fèlix, i les arrels de la seva participació daten del segle XIX.\nI evidentment, si parlem de la prehistòria castellera també cal parlar de la Colla Vella dels Xiquets de Valls. Els rosats, sigui amb la seva denominació actual o bé les seves antecessores - incloses les barreges - hi han estat gairebé sempre des del segle XIX. Exceptuant els quatre anys d'aturada per la Guerra Civil, la Vella només ha faltat deu edicions des dels començaments del segle XX, i des del 1972 hi ha estat cada any.\nA part d'aquestes quatre colles - i dels Xicots de Vilafranca, que van ser-hi el 1988 i el 1989 - per Sant Fèlix van passar-hi altres colles.\nLa que més hi va participar van ser els Nens del Vendrell, que, tot i que intermitents, van actuar-hi diverses vegades des de la seva fundació, el 1926, fins el 1978, l'últim any que hi van ser. També hi havien passat els Minyons de l'Arboç durant els anys 60 i 70, els Castellers de Barcelona en un parell d'ocasions, i, una sola vegada, la Colla Nova dels Xiquets de Tarragona - Sant Magí, abans de reconvertir-se en els actuals Xiquets de Tarragona el 1970, i els Castellers de Sitges, el 1973.\nAquestes han estat les colles que han participat a Sant Fèlix els últims 60 anys:


Los placeres de Pepa: EL BALCÓN DEL DULCE, UN RESTAURANTE EN UN PARQUE NATURAL\nPublicat per Pepa Lázaro a 12:18\nJordi Castaño 26 de novembre de 2018, a les 22:25\nNi tan sols ens han posat a la categoria de vins estrangers...\nPerò m'encanten els torreznos!!\nPepa Lázaro 27 de novembre de 2018, a les 9:24\nÉs una situació que es repeteix per Madrid i voltants. Darrerament, sempre que vinc "a casa" no trobo vins catalans pels restaurants, bé de fet la majoria són Rioja, Ribera del Duero (al que estic agafant el gustillo :-D), Valdepeñas, i de la Comunidad de Madrid.\nNo és un tema que em molesti greument, està bé tastar vins de la zona que visites, però crec que es perden grans vins.\nRicard Sampere 27 de novembre de 2018, a les 0:55\nBons detalls que s'agraeixen...!\nPepa Lázaro 27 de novembre de 2018, a les 9:26\nSí, molt professionals i en aquest sentit van optar per fer clients i no caixa. Un lloc al que segurament hi tornarem.


e David Fernández: "La pregunta no és per què la gent es revolta sinó per què no ho fa" | Nativa\nDavid Fernández: “La pregunta no és per què la gent es revolta sinó per què no ho fa”\nEscrit el 10/05/2014 per Jordi Oliveras a la categoria Art i compromís polític, Cultura i democràcia, ENTREVISTES, Gestió cultural comunitària.\nLa idea d’entrevistar el David Fernández, periodista, cooperativista, i actual diputat per la CUP al Parlament de Catalunya, prové de la curiositat per la seva relació amb la cultura. Veient-lo en el seu paper públic, sembla haver-hi molta consciència cultural en els seus actes. També havíem d’aprofitar per parlar de les relacions entre política i cultura.\nVa costar trobar el dia, però finalment, el 24 de desembre (està clar que la foto no és d’aquell dia), ens vam trobar per xerrar en una terrassa. Comencem per la dimensió escènica del seu treball al Parlament, i després anem ampliant el focus de la conversa, fins arribar a especular junts sobre alguns temes.\nD’on et ve l’ús freqüent de les cites quan parles al Parlament?\nEspero que em vingui de llegir. O potser també és inseguretat; la cita al final és un argument d’autoritat. En periodisme hi ha una dita que diu que el 97% de les coses i les reflexions ja les ha escrit algú en algun moment de la humanitat. I que ho ha dit molt millor, segur. I com a reconeixement, perquè el que ja ha estat dit ja ha estat dit. També, espero, per certa passió per la cultura. Ens passava escrivint a La Directa, sempre em deien: “hòstia, cites molt!”. I sí, cites per això, per què a vegades la gent ja ho ha escrit i sintetitzat molt millor abans. Al final comunicar és sintetitzar.\nTambé hi veig cert gust per la prosòdia en els teus discursos.\nSí! No vinc pas de la política convencional. Això ha estat un accident de fa un any. Estava tranquil·lament al periodisme alternatiu i al cooperativisme financer i per tant aquest món se’ns fa una mica estrany, sempre ha estat un terreny hostil, un territori advers. Per tant els codis propis, no pas meus sinó dels moviments, són diferents. I reflecteixen també altres pòsits culturals.\nCites per això, per què a vegades la gent ja ho ha escrit i sintetitzat molt millor abans. Al final comunicar és sintetitzar\n(Sortim del bar on érem, i continuem a la terrassa)\nEn el fons la culpa és de ma mare. La meva mare sempre em tirava llibres pel cap. Amablement. Això sí, amb bon criteri de selecció. Em passava autors russos o Sthendal i Freire era una constant,… Sempre ho dic, eh? Amb tretze anys no ho veia tant clar, però ara amb perspectiva, ho agraeixo.\nMés enllà d’aquesta part més teva, aparentment quan actueu al Parlament teniu molt de sentit de l’escenificació, del simbòlic.\nMmmmh. Va ser arribar i entrar en un laboratori des de zero, amb la fulla en blanc, i només hi havia una primera cosa clara, que era que hi arribàvem amb un estigma. Tothom ens ho va reconèixer després. Pensaven que en les formes seriem absolutament devastadors, que seríem molt punkis. Que ho som eh? Som punkis de base, afortunadament. Però confonien el que això significa. Però com va dir un periodista gracienc, demostren que no sabien res de 25 anys de moviments socials a peu de carrer. En tot cas, la intenció ha estat donar-li seriositat a la cosa. Si el compromís era “anem a portar un tros de carrer allà dins”, calia màxima seriositat, rigor, contundència i consistència en els arguments, i solidesa en el desplegament d’un discurs col·lectiu.\nI després hi ha altres coses més simbòliques, estripar una sentència, la sandàlia… El dia de Caixa Penedès va ser un dia molt improvisat. Sobre la marxa, intentes capgirar el silenci, que se’ls giri en contra, i surt la metàfora de l’omertà i de la màfia. Allò de Rato és una barreja de nerviosisme, impotència davant la seva impunitat,… i no és fàcil estar allà… surt en el moment perquè penses en les persones a les que et deus i intentes estar a la seva alçada. Mitja hora abans, quan ho repensàvem enmig de la sessió, el nostre record com a joves d’aleshores era la guerra de l’Irak, era el Rato especulatiu del 96. Un gàngster amb tots els papers de l’auca. Com a legislador, va obrir la bombolla financera, com a ministre també va ficar-nos en una guerra il·legal, amb conseqüències allí, a l’Irak, i aquí, amb l’11M, per suposat. Després com a director de l’FMI és dels màxims responsables de la finançarització de la crisi. I finalment a Bànkia i també Telefònica. És a dir, tot el que significa el discurs de les elits, de l’1%, de la màfia com estadi superior del capitalisme…\nÉs veritat, el símbol el que fa és escardar aquesta lògica de la litúrgia parlamentària que al final és una pura representació formal d’una democràcia també formal\nI aquí sí que òbviament saps que la sandàlia té un significat. En aquest àrab de reminisciència àrab: símbol del menyspreu al poder del poder. Era trencar també la seva placidesa, la seva normalitat, treure’l del seu somni de que mai els passarà res enlloc. I també esquerdar aquest fair play parlamentari, en el que a vegades pots tenir davant un criminal de guerra i tot segueixen sent bones formes. La mala educació hagués estat, en aquest sentit, la formalitat.\nPer a mi una cosa sorprenent és que més enllà dels arguments aquests gestos tenen molt de sentit. D’alguna manera també revelen que el Parlament és un teatre on tot està pre-formatat, i al final el gest té un cert poder trencador.\nIntentem trencar la nostra falsa normalitat i la seva falsa normalitat. El primer gest simbòlic amb Rato: vam ser els únics que no li vam donar la ma. No li donis la mà a la crueltat del poder. I el primer que l’home va dir va ser “jo no sé per què estic aquí”. Enfotent-se de tot. És veritat, el símbol el que fa és escardar aquesta lògica de la litúrgia parlamentària que al final és una pura representació formal d’una democràcia també formal. Hi ha una càrrega simbòlica: els que no som res contra els que ho són tot. Enmig, la sandàlia. Ara, tot plegat, és un autèntic teatre de cartró-pedra, on tots els rols estan pre-definits. I tot el que passarà ja està previst. És dins i fora, eh?. La gent representa papers. Hipòcrita societat performant de les aparences. Quan surts fora, que no hi ha càmera, tot canvia per a ells: l’agressivitat a l’hemicicle és sobtada proximitat quan s’apaguen els focus de l’espectacle. Nosaltres intentem ser igual dins i fora, i penso que ho som. No som duals. El que hi ha és el que es veu: dins o fora. I, tanmateix, és complicat entrar a màtrix, que és la millor definició que hem trobat fins ara. Més encara en un context on el poder polític no té poder, només intenta simular-ho.\nAquesta consciència del simbòlic ve d’abans? És col·lectiva? Ve dels moviments socials?\nEl que coneixem com a guerrilla de la comunicació als moviments alternatius és intentar buscar imatges a vegades espectaculars, a vegades colpidores, a vegades disruptives\nÉs col·lectiva, sense dubtes. El que coneixem com a guerrilla de la comunicació als moviments alternatius és intentar buscar imatges a vegades espectaculars, a vegades colpidores, a vegades disruptives. Va ser així quan els d’Itoiz es despullen en la cimera mundial de l’aigua. O quan s’assalta el Fòrum via mar amb les pateres. O quan la Giraldilla de Sevilla. O quan es va inaugurar el Fòrum que també vam desplegar un mural okupa. Aquesta és una de les accions més silenciades que hi ha hagut mai, però va ser una acció espectacular: ens vam disfressar tots de voluntaris del fòrum i quan es feia la inauguració a l’estadi olímpic la gent tenia cartolines i va fer un mural amb el logo okupa de 500 metres quadrats. I és clar la cara del Clos, al davant, amb tots els focus il·luminant un mural okupa era del tot espectacular. Imaginació (contra el poder) i desobediència a parts iguals.\nHi ha fotos d’això?\nHi ha una foto mal definida. L’únic mitjà que ho va reconèixer és La Vanguardia. Premsa de l’Ajuntament va trucar i va dir “ni una foto”. Però ni una foto. Després ens vam despenjar a l’escenari quan estava cantant Ojos de Brujo i La 2 va acabar tallant l’emissió. Mil accions al repertori fins la recent tarta contra la TAV. Això forma part de l’inventari de les lluites dels moviments alternatius. La teoria de l’escletxa.\nEnmig d’això, alguna cosa us fa por?\nTot poder fa por, o l’hauria de fer. Però més que por, hi ha el pes de la responsabilitat, penses sempre en la gent que tens al darrera. Una lògica inversa a la de la representació. S’entendrà el missatge? No s’entendrà? Hi ha un risc que és el sobre-abús de la gestualitat? Que al final la sandàlia tapi el discurs? Sense sandàlia no hi hauria notícia, això rai. Però la por que tenim més desplegada és la por a l’assimilació, integració, bufonització. Que al final siguem la consciència crítica del parlament. “Què bé tenir aquests del cau-esplai que ens recorden que hi ha pobres, que hi ha presos, que hi ha immigrants segrestats als CIES”. I això entra en un règim d’integració, cooptació, que ho assimila.\nEl poder té una capacitat d’absorbir i trencar tota la part antagònica, disruptiva que ens motiva… Això no sé si estem en condicions d’avaluar-ho encara. Penso que sovint es juga aquest paper de la mirada paternal. Aquests nois ja creixeran. Bé, jo ja en tinc gairebé 40, en tinc 39, no sóc el jove de l’assemblea de joves de Gràcia de fa 20 anys, ni el Quim tampoc, ni la Isabel. Però aquest risc sí que el veig. I és quotidià. Aquí dins les contradiccions van que volen. I a la que et despistes…\nEn una xerrada al CCCB et vaig sentir a dir que amb el que està caient, si no hi ha reacció, si no hi ha revolta, la única resposta està en la cultura.\nLa pregunta no és per què la gent es revolta sinó per què no ho fa. On neix l’obediència cega, el cap cot i la submissió\nÉs una cosa que repetim bastant sovint. Que al final la crisi profunda el que reflecteix és, sobretot, una crisi de valors, cultural i ètica. I que la clau de volta està aquí. La pregunta no és per què la gent es revolta sinó per què no ho fa. On neix l’obediència cega, el cap cot i la submissió. La pregunta no és per què la gent es revolta sinó per què no ho fa I aquesta maldestra consciència de reverència al poder, com si sempre ho fés bé. Aquesta pleitesia. Per nosaltres la gran batalla és cultural. L’autoria és de l’Ivan Miró: la gran batalla és refer el vincle social comunitari, a nivell quotidià. Tot sistema de poder genera els seus dogmes culturals, és clar. Una cultura televisada. L’individualisme absurd. La radicalitat egoista. Ho vull tot i ara mateix. I el “tot si val”. Electors, consumidors, espectadors. Societat de l’espectacle. L’anòmia irracional, ja no hi ha ni bé ni mal, no hi ha valors, jo faig el que em dona la gana en funció d’un criteri gairebé animal, d’instint primitiu, de narcisisme estravagant.\nM’agrada molt, primera cita! -riem- el Thomas Bernhard, que escrivia “qui pensa només es pot llevar amb nàusees”. Amb ganes de vomitar i marejat -afegeix-. Per què veus l’horror quotidià i no entens la inèrcia. I això entronca molt, segona cita, amb la banalitat del mal. Amb com convivim quotidianament amb l’horror. Podem sentir parlar de cinc-cents immigrants a Lampedusa, podem escoltar que a l’estret de Gibraltar hi ha vint mil cadàvers en els últims quinze anys, o que s’ha mort un altre pres al cies… No passa res. I la clau de volta cultural per mi és aquesta, d’on neix el consentiment quotidià, la inèrcia. Per mi és un dubte eh? D’on neix, com es reprodueix diàriament…\nPenso que potser és difícil revoltar-te amb el que no veus. Però no ho entenc quan passa aprop.\nPerò en el fons és la mateixa lògica. Estar davant la tele i veure un documental, imaginem-nos un documental interessant sobre qualsevol injustícia, i canviar de canal, per què no vols sentir coses lletges, és el mateix que quan tanques la porta al veí del davant. Que saps que està passant alguna cosa, digues-li fam, digues-li desnonament. És la mateixa inèrcia de desídia. Tot sistema s’assenta sobre la ignorància, la por i els interessos creats. Avui, podem aduir qualsevol cosa menys ignorància: coneixem abastament l’abast del frau…\nAl final la vida quotidiana és l’únic territori alliberat del que realment disposem per demostrar si hi ha una altra forma d’entendre les relacions socials i d’entendre la vida en comú\nPerò és veritat, no? La màxima desídia està aquí. Amb l’altermundisme va quedar clar lo de la glocalització. Tu tens una visió de que el mon s’ha fet petit i està farcit d’injustícies, però al final l’únic lloc real per a canviar-ho, és la teva vida quotidiana, és el lloc on estàs al mon. No hi ha més futur per canviar que el present. Després pots ser més solidari o no, però el lloc de batalla, també de batalla cultural, és la teva vida quotidiana, i al final és l’únic territori alliberat del que realment disposem per demostrar si hi ha una altra forma d’entendre les relacions socials i d’entendre la vida en comú o la vida política col·lectiva. És l’aquí i l’ara. La prioritat avui no és dir. És fer.\nUna altra cosa que vas dir aquell dia és “la sanitat pública l’hem de defensar, l’educació l’hem de defensar, i la cultura,… sobre això hi ha molts debats, però va, també”, com si no ho veiessis clar.\nCultura i estat no poden casar de cap manera. I cultura i govern encara menys. Mai. La perspectiva de que l’estat sigui subministrador de cultura em sembla molt poc edificant. L’estat pot ser facilitador de cultura, pot fer moltes biblioteques, o pot donar suport a sectors culturals, però no pot exercir-ne el control. A mi em sembla antitètic des d’un punt de vista de cultura lliure. La part de creació, de pensament, ha de ser el més autònoma possible, i l’únic que es pot demanar a l’estat és que no molesti.\nAmb aquesta definició també s’identificarien els que estan manant, que et diran “per això estem promovent el mercat, així no som dirigistes.”\nSí… A veure com ho solucionem això… Quan pensem en facilitador penso en l’Ateneu de Nou Barris. Penso en una cultura no dirigida, no catedralícia. Aquí cada conseller arriba i fa la seva! Penso en el foment de la cultura. Per a mi això és imprescindible. Però sense cap lògica de control, de teledirigir, de monitoritzar què es pot produir i què no es pot produir. A més la cultura és el que posa en escac les societats en crisi. Al final les creacions i els debats culturals son els que diuen que aniràs per aquí o aniràs cap allà. Ho veia delicat per això.\nSi a l’estat li podem demanar que protegeixi iniciatives com Som Energia crec que també en cultura li podem demanar que ens protegeixi del mercat\nPrecisament el que ha fet el mercat-estat ha estat mercantilitzar la cultura. Una indústria cultural que fabrica cultura que ha de ser consumida de forma massiva. Productes de tercera pell que diu Ramón Fernández Durán, quan analitza la cultura televisada, les TIC, la recreació virtual, el mutant digital, que ho trinxa tot. I també les xarxes socials, eh? L’assaig d’en Ramón, que és molt petitó, és molt devastador.\nEl que està fomentant l’estat son les grans indústries de la cultura, és a dir els grans mercats que hi fan negoci. I això, igual que quan parlem de les indústries energètiques diem no a Endesa i sí a Som Energia, que és energia cooperativa redistribuïda, de propietat col·lectiva i d’arrel local. Amb la cultura penso que passa el mateix. Si a l’estat li podem demanar que protegeixi iniciatives com Som Energia crec que també en cultura li podem demanar que ens protegeixi del mercat.\nAquesta és la tesi que ara emprem molt. Quan parlem de matrius de futur -matrius, per què no ens atrevim a parlar de models- diem: si, hi haurà tres potes, com a mínim en trànsit. En un país o en un mon en trànsit, demanaríem de l’estat que protegís determinats drets que només pot tenir l’estat, en règim de monopoli, que és salut, que és educació, que és pensions. Però tot lo altre, també, desestatalitzar. I desmercantilitzar.\nAllò públic no té per què ser estatal. Això és una cosa que vam aprendre a La Torna. La primera vegada que a La Torna va venir l’Ajuntament, el 95, i ens van dir “això que és?”, li vam dir: això és un centre públic no-estatal. Com? Si, és un espai públic-social, autogestionat, pensat per tothom, per què tothom en faci usdefruit i pugui desenvolupar les seves inquietuds, socials, polítiques, culturals, però no és propietat de l’estat, és propietat social. I això també s’ha de demanar en l’àmbit de cultura. I el cooperativisme també ho demana. A Coop 57 quan ens venia la Generalitat i deia “què podem fer per vosaltres”, li deiem “no fer gaire”. Fins i tot en un esquema liberal clàssic -estat, mercat, societat com a actors claus- avui només hi ha estat i hi ha mercat. La societat ha perdut. Entre l’espassa del mercat i la paret de l’estat, queda la cultura autònoma, la cultura popular i la cultura en xarxa.\nAllò públic no té per què ser estatal. Això és una cosa que vam aprendre a La Torna\nNosaltres estem per, ara que això està al 0,5%, desplegar-ho fins el 30 o el 40%. I a més controlar els de l’estat, per què a tot estat li has de marcar els peus, i sobretot aturar els del mercat. Això és el que nosaltres entenem per empoderament social, la xarxa en col·lectiu, la dinamització comunitària. Això és capacitat de poder, poder basat en Holloway, eh?, és a dir en la segona accepció: capacitat de fer, capacitat d’incidir, capacitat de crear i això és el que hem de desplegar en la propera dècada.\nSi la trobem, la dècada…\nSí. Si abans no,…\nUna hipòtesi a confirmar. Parlant de cultura en un sentit més restringit, pensant en les arts, penso que potser hi ha una relació adversa o de conflicte dels moviments socials amb el mon de la cultura. T’ho sembla?\nSí. A mi m’ho sembla. Em sembla que en altres moment socials i polítics hi ha hagut molta més connexió. S’han creat uns laboratoris contraculturals i circuits alternatius, per dir-ho així, molt interessants al meu parer, però d’incidència molt limitada. Eren el nostre gueto. Parlo de fa vint anys, eh? Després ha crescut un desplegament polític més autònom on, sovint, el pes de la cultura ha vingut fallant. Potser se’n salva el cooperativisme, perquè cooperació és, fonamenalment, valors, és a dir, cultura. Però no deixa de ser curiós que estiguem dient que la crisi fonamental és cultural i en canvi no sigui la primera pedra de toc i l’eix central de l’actuació. No sé si anava per aquí la pregunta,…\nSí. Jo crec que també per l’altra banda el mon de la cultura oficial, estructurada com a bufó de la cort, s’ha guanyat a pols la distància.\nNo deixa de ser curiós que estiguem dient que la crisi fonamental és cultural i en canvi no sigui la primera pedra de toc i l’eix central de l’actuació\nSí, aquí anava. Hi hem viscut d’esquenes, però també per realitats polítiques concretes. Aquest país, amb diferents nivells, intensitats i extensions sempre ha tingut dissidències crítiques, moviments socials urbans de ruptura, la insubmissió, la okupació… Però hi ha hagut una cultura… el terme és preciós, el de cultura bufó, és exacte, una cultura apèndix del poder. I la cultura sense capacitat crítica és reverència. És el que se li pot requerir a la cultura, que sigui crítica amb la realitat realment existent, que sigui incisiva, que et contradigui i interpel·li, que et faci pensar, que et faci reflexionar, que abordi la condició humana capaç del terrible i del sublim… això s’ha perdut molt. Hem anat a la cultura de l’entreteniment.\nTambé passa amb el periodisme. Ha passat d’informar, analitzar, fer reflexionar, a estar orientat al consum i l’entreteniment. Però en termes culturals penso també que el sector cultural ha fallat, tampoc ha estat a l’alçada del moment. També hi ha crisi, bombolla i fallida cultural.\nI també, per dir-ho així, ha viscut de l’especulació. A mi m’interessa poc el Teatre Nacional de Catalunya, com a gran catedral, o els grans museus. O ara que volem fer l’Heritage. La política cultural de Mascarell és correlativa a la indústria turística. Com que és l’únic sector que funciona econòmicament, posem tota l’estructura cultural que teníem al servei del diner que vindrà de fora. Dramàtic.\nPerò penso que en general… fent memòria l’únic que recordo és el No a la guerra i honroses excepcions. Quan el 90% de la societat ja estava en contra de la guerra. Si penses en cultura crítica, i busques “qui la fa”, “qui ens ha fet pensar” surt un Rubianes que pots recordar amb carinyo… Ha fallat molt el sentit que tenia la cultura com a element de dissidència, d’incidència, també de resistència cultural, d’aixopluc, de recer, que s’ha anat esvaint…\nHa fallat molt el sentit que tenia la cultura com a element de dissidència, d’incidència, també de resistència cultural, d’aixopluc, de recer, que s’ha anat esvaint…\nClar que també tot està farcit de la cultura de la transició. Finalment tot sistema de poder recrea la pròpia història, els propis mites… i la seva pròpia cultura institucional, amb iconografia oficial i representants formals. El nou règim de la transició va fer una cultura vedet-te, les seves icones. Vam aprendre molt d’aquesta transmutació cultural coneixent l’Ovidi. Fa “De manars i garrotades”, es desmarca dels consensos i desapareix de l’escena cultural.\nPer a mi també surt rebent el sentit polisèmic, la possibilitat de dir coses sense tancar, de la cultura. Em remet a finals dels setanta, quan a mi em semblava que la gent més activa en partits d’esquerra, excepte els anarquistes, tenia una relació estranya amb la cultura, una relació molt pamfletària en la que la cultura només interessava quan donava missatges molt concrets. Tot el que era “burgès” era menystingut, quan qualsevol proposta cultural és polisèmica i la pots agafar per molts llocs.\nPenso que la cultura és una barricada, no? Però cultura tancada és també oxímoron. La cultura per definició és oberta, és porosa i és permeable. S’empelta del cada dia. Tampoc vinc, ni molt menys, del món cultural. Però sempre he buscat la cultura que qüestionava, que et feia pensar, que et feia reflexionar. Però si critiquem l’estat que teledirigeix, monopolitza la cultura, també les esquerres han establert cultura bufó. La base de qualsevol pensament crític és qüestionar-ho tot. No pots negar el debat. I a vegades en això l’esquerra ha fallat, té les seves veritats sagrades i els enemics absoluts, i això fa mal al pensament dialèctic o lliure.\nA banda, la cultura llibertària que, el Xavier Díez ho diu molt bé, és el fet diferencial català, en termes històrico-polítics, ens ajuda molt. Aquí hi ha una tradició cooperativa, ateneística, que ajuda moltíssim a trinxar el poder, i a partir d’aquí anar a construir una alternativa més justa. Però jo penso que la temptació del control sobre el món de la cultura és permanent, des del punt de vista del poder.\nLa base de qualsevol pensament crític és qüestionar-ho tot. No pots negar el debat. I a vegades en això l’esquerra ha fallat\nEn canvi, l’experiència de les darreres dues dècades dels ateneus, de les cases ocupades, dels mitjans contra-informatius (ara que tothom diu que fa periodisme crític…) han estat precursores i antídots. Quan esculls, tries; quan et col·loques, disloques; quan et desplaces, t’ubiques,… Tot acte ens descobreix, deia Mountaigne. Sempre hi ha càrrega político-cultural: quan un ateneu tria representar Pedro y el capitán, de Benedetti, ja s’està posicionant. Clar, al davant tens la cultura-mercat, barreja de pa, circ i futbol i recreació insípida: ara tothom reivindica, aquests dies, Camús. Tothom.\nEn fí, no ho sé: tota cultura t’explica una època i unes relacions de poder. I aquí està en debat quina relació estableixen els poders amb la cultura. Avui és jeràrquica. Jo sóc el poder, tu ets la cultura. Obeeix. Jo sóc la ma que et dona de menjar. I penso que anem coixos. Hi ha contraforts desobedients clar, i no pocs, de Traficantes de Sueños o La Ciutat Invisible, que són imprescindibles. Però estem en les beceroles. Penses, en 30 anys què s’ha fet? Hem resistit des de les nostres pasteres precàries. Amb molt d’orgull, això rai.\nAquí el que penso, i entrem més en conversa que en entrevista, que hem de desplaçar l’atenció dels objectes culturals a les relacions culturals. A l’entorn de Camus o de qualsevol objecte cultural ens podem relacionar de moltes maneres. I hem de posar més el focus en quines relacions culturals construïm que en quins son els nostres objectes i quins no. I aquí és on podem identificar quina mena de cultura ens interessa i quina no.\nAbsolutament a favor del que dius. Contra el fetitxisme de la mercaderia, anem a dir… El poder –i l’abús de poder– no és res més que una relació desigual. I allò important, per tant, són les relacions que s’estableixen i els vincles que ens entrelliguen, i aquí si que cal anar cap a una pràctica social emancipadora, trencar les jerarquies i les verticalitats, i establir dinàmiques d’horitzontalitat, teranyines de nodes i xarxes. Que per alguna cosa combatem Màtrix i som anònims.\nSóc analfabet cultural així que m’he perdut part de l’entrevista perquè he fet una lectura massa literal. Però del que he entès he quedat fascinat de la profunditat del missatge d’en David tant proper a les meves idees i als meus sentiments. Gràcies als dos per l’entrevista! Molt bona feina.\n24/11/2014, 9:59 Respon\n« SOROLL (I) Goodfellas: l’artista com a delator »


Tornem a fer tallers! – Castellers de Cerdanyola\nPublicat a 26 d'octubre de 2021 per CRISTIAN\nTornem a fer tallers!\nPoc a poc tornem a les rutines i totes les coses perdudes es van recuperant. La dinàmica dels assajos i altres activitats, també imprescindibles per a nosaltres i que trobàvem a faltar, com els tallers castellers.\nMantenir i difondre el fet casteller és un dels nostres objectius, fins i tot fora de les nostres fronteres. Ho aconseguim amb les actuacions i els tallers divulgatius. Els nostres tallers són participatius i dirigits a tots els públics, al carrer, als centres educatius i al mateix local d’assaig, per a empreses privades o estudiants estrangers. És el cas dels tallers que organitzem per a estudiants francesos i que dimecres passat vam reprendre. Una activitat que ens enorgulleix i que, a més, proporciona uns ingressos molt importants per a la colla.\nEns va visitar un grup de 65 adolescents, encuriosits, preparats per descobrir que és això dels castells. Interessats, escolten les explicacions, veuen les demostracions i els impacten els instruments de la música tradicional. Després, tenen l’oportunitat d’enfaixar-se, provar i fer una pinya. De forma divertida, descobreixen que això dels castells és una enriquidora activitat d’equip.\nEntrada prèviaAnterior XXIIIÈ ANIVERSARI DELS CC\nEntrada següentSegüent A la tardor, castanyes i novells


Vadebo et fa sentir 'La por' | Tresdeu.com\nRedacció | 16 febrer 2018\nRedacció - 16 febrer 2018\nDesprés d’una llarga espera, quasi mesos després des de que Vadebo es clavaren a l’estudi, arriba La por. En el trajecte una potent campanya de promoció, amb un nou logo, un teaser del disc i dos avanços amb dos videoclips. També una bona quantitat de vídeos amb els artistes col·laboradors, ajudant als Vadebo en la campanya a les xarxes socials. Hui ja per fi s’estrena La por, el podeu escoltar íntegre a Youtube.\nLes lletres del disc segueixen el fil argumental de la por. Musicalment es continua l’estil que hem vist als videoclips de “La Condemna” i “La Pols de la Por”. S’ha establert també una evolució de la banda cap a la maduració amb sons més electrònics, major presència del rap, i lletres més incises i polítiques. Qui millor que Dani Redó, una de les veus del grup, per explicar el seu parer pel llançament del disc.\nCom bé diu Dani, aquest cap de setmana teniu l’oportunitat de veure als Vadebo en directe. Dissabte a les 12:00 en la tenda Macondo de Benimaclet i diumenge a les 17:00 en Ca Pinet d’Alcalalí (Marina Alta). Anit, uns pocs afortunats ja van tindre oportunitat de veure el primer directe de presentació a la sala 16 Toneladas. Tot un èxit segons apunten les xarxes socials.\n*Imatge de portada de Sara Riera\n“La pols de la por” segon avançament del nou disc de Vadebo\n“La Condemna” és el Nou single i videoclip de Vadebo\nLa Por, Vadebo\n[…] assídues dels nostres festivals com Lendakaris Muertos o Narco. Els valencians Los de Marras, Vadebo i Sons of Aguirre completen una gran tanda de […]


Xina portàtil de potència hidràulica unitat DSC fabricants, proveïdors i fàbrica - a l'engròs productes - Ningbo Zhenhai Finotek Machinery Co, Ltd\nCasa > Productes >> Unitats de potència hidràulica\nPortàtil energia hidràulica unitat sèrie DSC és doble bomba doble circuit, estació de bombament elèctrica es compon de pistó de la bomba, bomba d'engranatges, control de sistema, invertint vàlvula electromagnètica.\nPortàtil energia hidràulica unitat sèrie DSC és doble bomba doble circuit, estació de bombament elèctrica es compon de pistó de la bomba, bomba d'engranatges, sistema de control, electromagnètica vàlvula d'inversió, una vàlvula de control hidràulic, tanc instrument, motor i oli en una unitat d'energia hidràulica. Doble circuit, doble etapa bomba, automàtic i altres funcions, pot ser equipat amb interruptor salt manual o a peu.\nOli de la bomba hidràulica i condicions de treball de la unitat de potència hidràulica portàtil que DSC es recomana utilitzar la 32 i 46 oli hidràulic anti-desgast. El més adequat temperatura 30℃ a 55℃ grau, quan la temperatura de l'oli per sota de 15℃ o superior a 60℃ des de córrer, per regular la temperatura de l'oli abans la calefacció o refrigeració.\nOli hidràulic és generalment usat per 6 a 1 mesos una vegada ha de ser substituït i netejar el tanc, eliminar la brutícia i pols. Transmissió hidràulica es lent i provocar problema si petroli brut o pols enganxar en el filtre d'oli, que resulta en augment soroll, així que es redueix la vida de la bomba d'oli, així per sempre mantenir net l'oli.\nL'ús de la sèrie de portàtil de potència hidràulica unitat DSC haurien d'obrir a rosca gas posar, s'establirà l'oli interruptor bloc és sobre, endoll en el connector ràpid i poder a equipades amb equip hidràulic responsable ràpid. Premeu l'interruptor, per ser la rotació motor durant 1-2 minuts, canviarà a pressuritzada estat apagat. Al mateix temps, la producció d'oli hidràulic durà a terme el treball, augmenta la producció d'oli hidràulic de la càrrega, fins a 700 bar. Després de l'operació de la bomba elèctrica de super alta pressió, obrir l'interruptor per descarregar, per ser oli hidràulic per tornar a l'extrem de l'oli, suprimir el connector ràpid conjunts, girar de la rosca, seleccioneu l'electricitat, tancar l'interruptor.\nPortàtil de potència hidràulica unitat tècnica DSC dades:\nOperació pressió de treball: 0 MPa-30MPa\nTaxa de flux a alta pressió: 0,8 L/min\nCabal a baixa pressió::4L/min\nDe potència del motor:1.5Kw\nVolum de dipòsit d'oli hidràulic: 16L - 36L\nPortàtil de potència hidràulica unitat DSC operació símbol:\nHot Tags: fabricants de dsc, Xina, portàtil de potència hidràulica unitat, proveïdors, fàbrica, a l'engròs, personalitzat, comprar, granel\nUn parell de: Fosa, regleta hidràulic\nSegüent: Energia hidràulica unitat DSS\nKomatsu PC200-6 Vàlvula d'alleujament de control pri...\nExcavadora de Komatsu PC200-6 vàlvula de descàrrega\nVàlvula d'alleujament de l'excavadora Hitachi, vàlvu...\nManifold personalitzat especial\nVàlvula hidràulica bloc, bloc hidràulic


Torna l’activitat turística a La Baronia de Rialb - Baronia de Rialb\nHome/Actualitat/Torna l’activitat turística a La Baronia de Rialb\nAriadna Sánchez per a La Noguera TV.\nDesprés de mesos treballant a porta tancada, la Baronia de Rialb ha reprès, aquest dissabte, les activitats turístiques, com per exemple, les visites al monestir de Santa Maria de Gualter. Des del municipi esperen que, coincidint amb l’ampliació de la mobilitat a comarcal, el municipi es torni a omplir de turistes interessats en aquesta zona.\nL’ampliació de la mobilitat a comarcal, ha permès a l’Oficina de Turisme municipal de la Baronia de reprendre les activitats turístiques, que, des de fa uns mesos, treballaven a porta tancada. Així doncs, des del consistori esperen poder tornar a gaudir de la presència de turistes interessats en aquesta zona, com reconeix la Dolors Caelles, regidora de turisme.\nEntre les activitats que s’han reprès, destaquen les visites guiades a l’antic monestir de Santa Maria de Gualter, una activitat d’una hora de durada que permet conèixer més a fons aquest monument, tal com explica el Jaume Marvà, guia de turisme habilitat i cap de l’Oficina de Turisme de la Baronia de Rialb.\nCal tenir en compte que la singularitat del municipi de la Baronia de Rialb, un dels més extensos de Catalunya, permet tenir una oferta turística molt amplia, passant per un conjunt de 25 esglésies d’origen romànic a un territori molt extens ple de llocs idonis per a gaudir del paisatge o fer esport.


Catherine Ndereba - Viquipèdia, l'enciclopèdia lliure\n21 juliol 1972 (49 anys)\nPlata Atenes 2004 marató femenina\nPlata Pequín 2008 marató femenina\nOr París 2003 marató femenina\nPlata Hèlsinki 2005 marató femenina\nOr Osaka 2007 marató femenina\nWincatherine Nyambura Ndereba, coneguda com a Catherine Ndereba, (Gatunganga, Kenya 1972) és una atleta keniana, guanyadora de dues medalles olímpiques.\nVa néixer el 21 de juliol de 1972 a la població de Gatunganga, situada al districte de Nyeri.\nEspecialista en curses de llarga distància i especialment en la marató, va participar, als 32 anys, en els Jocs Olímpics d'estiu de 2004 realitzats a Atenes (Grècia), on va aconseguir guanyar la medalla de plata en la prova femenina de marató. En els Jocs Olímpics d'estiu de 2008 realitzats a Pequín (República Popular de la Xina) aconseguí revalidar la seva medalla olímpica.\nAl llarg de la seva carrera ha guanyat tres medalles en el Campionat del Món d'atletisme, dues d'elles d'or. Ha guanyat quatre vegades la Marató de Boston, dues vegades la de Chicago i una la d'Osaka. L'octubre de 2001 establí el rècord de la marató en 2:18:47 minuts.\nA Wikimedia Commons hi ha contingut multimèdia relatiu a: Catherine Ndereba\n(anglès) www.sports-reference.com - Catherine Ndereba Arxivat 2009-04-08 a Wayback Machine.\n(anglès) www.olympic.org - Catherine Ndereba\nObtingut de «https://ca.wikipedia.org/w/index.php?title=Catherine_Ndereba&oldid=28065974»\nEsportistes kenyans als Jocs Olímpics d'estiu de 2004\nEsportistes kenyans als Jocs Olímpics d'estiu de 2008\nMedallistes olímpics kenyans\nLa pàgina va ser modificada per darrera vegada el 20 ago 2021 a les 20:48.


i monestir de Cervià | enciclopèdia.cat\nSinònimSanta Maria de Cervià\nPriorat benedictí (Santa Maria de Cervià) situat al peu del castell de Cervià, al terme de Cervià de Ter (Gironès).\nDe l’antic monestir, d’estil llombard, probablement edificat al final del s. XI, se’n conserven gran part de les construccions; destaquen l’església romànica i el clos monàstic. Com és habitual en els monestirs medievals catalans, la seva estructura es desplega al voltant del pati del claustre.\nTé dos accessos: des d’una placeta situada davant de l’església, per una porta que ens deixa a la galeria nord del claustre, i des d’un portal situat al mur oest del claustre i que dóna a una altra plaça, probablement el pati exterior del monestir.\nPresenta planta basilical formada per tres naus amb transsepte i tres absis semicirculars, el central més gran. Externament no té ornamentació. Només als absis es poden veure unes lesenes que són els únics elements d’una decoració que probablement no es va arribar a acabar.\nLa porta, situada a la façana oest i coronada per un campanar de cadireta de dos ulls, conserva la ferramenta i el forrellat. És allindada i amb timpà llis emmarcat per dos arcs en gradació, un tipus de porta habitual a la zona empordanesa garrotxina durant el s. XII. Hi ha una segona porta, actualment paredada, de mig punt, situada a la nau lateral nord i que guarda simetria amb una altra, situada a la nau lateral sud, que dóna accés al claustre.\nLes naus, separades per pilars de planta en forma de creu, són cobertes per voltes de canó fetes de formigó de calç. La volta de canó de la nau central, reforçada per un arc toral, és gairebé el doble d’alta que la de les naus laterals, cosa bastant insòlita en el romànic català.\nLa nau lateral del costat nord, la cobreix una volta de canó de quart de cercle, mentre que la del costat sud es cobreix mitjançant dos trams de volta d’aresta. El sector del transsepte presenta voltes de canó semicirculars; i l’absis, voltes de quart d’esfera fetes amb petits carreus. La nau central té dues finestres de la mateixa factura que les de l’absis i les absidioles, amb una tipologia poc habitual però que també trobem al monestir de Sant Miquel de Fluvià (Alt Empordà). Es tracta de finestres que a l’interior tenen una sola esqueixada, mentre que a l’exterior disposen d’un petit espai refondit que n’accentua l’efecte. Als altres sectors de l’església les finestres són de doble esqueixada, tret d’una espitllera situada al transsepte.\nEn la darrera restauració, que tingué lloc en la primera dècada del s. XXI, es van trobar pintures romàniques als murs del transsepte, que se sumen a altres restes de pintura al fresc, d’èpoques posteriors.\nSembla que del clos monàstic només es van edificar els costats est i sud, mentre que als altres costats tan sols es van alçar murs per tancar-lo. El claustre és de planta gairebé quadrada i presenta columnes i capitells llisos. Els porxos de la galeria nord i una part de la galeria oest són d’època romànica; en canvi, els altres porxos, malgrat ser medievals, són més tardans, com queda ben palès en el diferent tipus de pedra utilitzada. Els romànics s’agrupen en sèries de quatre arcs, emmarcats per pilastres situades als angles, i sostinguts per esveltes columnes llises que tenen capitells en forma de mènsula.\nAl Museu d’Art de Girona es conserven dos capitells figurats, d’època tardana, procedents del monestir.\nSilvi Llobet, senyor de Cervià, i la seva muller Adalès van fundar aquest monestir benedictí l’any 1053, amb el vistiplau del comte Ramon Berenguer, de la comtessa Ermessenda i de Berenguer, bisbe de Girona. El van dedicar a Santa Maria, a sant Miquel Arcàngel i a sant Pere i sant Pau, i el van dotar amb diversos béns i deixes testamentàries. Des de mitjan s. XI fins al s. XVI, va dependre del monestir italià de Sant Miquel de la Clusa. Durant aquest període, sobretot durant el s. XIII, va aconseguir diversos drets jurisdiccionals, com ara la batllia del castell d’Ullastret i drets sobre la vila de Raset. L’any 1321 el monestir va ser atacat a causa de les lluites jurisdiccionals que hi havia entre els senyors de la comarca. Al segle següent va començar a decaure, i a partir del s. XVI passava a dependre, primer, de Santa Maria de Riudaura i després, al s. XVIII, del monestir de Sant Pau del Camp de Barcelona. Durant aquesta època es va reformar el claustre i s’hi van fer gairebé tots els altars. Amb les desamortitzacions del 1835 va esdevenir propietat particular.\nDesprés de la restauració, duta a terme per la Generalitat de Catalunya l’any 1988, les dependències es van convertir en casa de cultura i centre cívic. Entre els anys 1993 i 1995, la Generalitat de Catalunya, la Diputació i el bisbat de Girona, i l’Ajuntament de Cervià de Ter van restaurar l’església.


Ens ha deixat Arcadi Oliveres, professor, activista i president del Consell Consultiu de la FAS. El nostre més sentit condol a família i amics.\nArcadi Oliveres, professor durant 36 anys a la UAB, activista promotor de la pau i de la justícia global, ens ha deixat avui dia 6 d'abril.\nFa pocs mesos, ell mateix va anunciar la seva greu malaltia, és per això que la FAS se li va voler retre un sentit homenatge, un recull d'escrits de persones que han compartit part de la seva llarga trajectòria universitària.\nArcadi Oliveres ha estat un important referent a la universitat en les qüestions de pau, economia alternativa, justícia global, entre d'altres. Ha impartit classes tant a la Facultat d'Economia i Empresa, com a la de Ciències Polítiques i Sociologia, Ciències de la Comunicació o Veterinària. La seva particular manera de fer docència i el seu discurs transgressor van fer de les seves classes espais de transformació, reflexió i construcció d'una societat més justa. En aquesta entrevista que se li va fer des de la FAS el juliol del 2020 Arcadi explica com ha estat el seu pas per a la universitat i algunes de les principals anècdotes viscudes.\nEl vincle de l'Arcadi Oliveres amb la FAS es remunta a la seva participació en la Comissió Autònoma Solidària (prèvia a la FAS) i recentment se'l va nomenar president honorífic del Consell Consultiu de la FAS. L'Arcadi Oliveres, a més, com a expert en relacions nord-sud, comerç internacional, deute extern i economia de defensa ha col·laborat amb la Fundació en múltiples xerrades i formacions sobre aquestes temàtiques. Fa poques setmanes, Oliveres tot i estar molt delicat de salut encara va presidir la primera reunió del Consell Consultiu.\nLa família Oliveres Künzi té habilitat un espai virtual https://missatges.arcadioliveres.cat/ on han estat recollint moments i escrits per a ell.\nDe part de l'equip, el patronat i la resta de membres del Consell consultiu de la FAS volem fer arribar el nostre més sentit còndol a família i amics per la seva pèrdua.


Entitats de Vallcarca, contràries a la pantalla gegant per veure La Roja | betevé Web\nMaria Solans@mariasolans dijous 14 de juny, 2018 , 12.42\nAlgunes plataformes veïnals del barri els preocupa que pugui ocasionar problemes de mobilitat i seguretat al voltant del camp de l’Àliga\nAquest divendres, els aficionats de la selecció espanyola de futbol podran accedir al camp de l'Àliga, al barri de Vallcarca, per veure en directe el primer partit que el grup disputarà en el Mundial de Rússia. La instal·lació de la pantalla gegant, gestionada per Barcelona amb la Selecció, ha generat queixes entre alguns sectors veïnals. La plataforma assegura que han presentat un pla de viabilitat, que preveu un dispositiu de seguretat i mobilitat que ha estat aprovat per l'Ajuntament.\nDes de l'Associació de Veïns de Gràcia Nord - Vallcarca es mostren contraris a la instal·lació. Creuen que l'afluència d'aficionats de la selecció a la zona podria crear problemes de mobilitat i de seguretat als voltants del camp de l'Àliga. A més, lamenten que la gestió de l'equipament ja no estigui a mans de l'Europa i hagi passat a la Fundació Marcet (entitat que l'any passat va guanyar el concurs públic convocat per l'Ajuntament). Les reticències a la pantalla gegant també arriben des de l'Assemblea de Vallcarca, que tem que hi hagi problemes de seguretat. Unes queixes que també ha expressat el Comitè de Defensa de les Llibertats i la República a Vallcarca. El col·lectiu, a través d'un comunicat difós a través de Twitter, lamenta que l'Ajuntament permeti que s'acumuli tanta gent en una zona amb dos centres hospitalaris: el Parc Sanitari Pere Virgili i l'Hospital Quirón.\nDes de Barcelona amb la Selecció, asseguren que per poder fer ús de l'espai han hagut de presentar un pla de viabilitat a l'Ajuntament que ha estat aprovat i, per tant, asseguren que no hi ha d'haver cap problema de seguretat. A més, afegeixen que han contractat seguretat privada per garantir que tot funcioni correctament dins i fora del recinte. L'Ajuntament, per la seva banda, afirma que la petició del col·lectiu complia tots els requisits que es demana a qualsevol entitat que vol organitzar actes en espais públics.\nL'Ajuntament ha determinat que 1.500 persones podran accedir, com a màxim, a l'Àliga per veure el partit a través de la pantalla gegant. A més, s'ha demanat que s'hi col·loquin lavabos a l'interior, que hi hagi una assegurança de responsabilitat civil i que s'hi instal·lin limitadors de so. El consistori ha evaluat també l'impacte acústic i ha fet un estudi de mobilitat de la zona, tant pel que fa a l'aparcament i a l'accés en transport públic.\nSet jugadors del Barça, convocats per Del Bosque\nFernández Díaz proposa que l’Ajuntament instal·li pantalles per seguir la selecció espanyola\nDel Bosque convoca Thiago Alcántara per a l’amistós contra Itàlia\n5 d'agost 2011\nRaúl Baena jugarà amb la selecció espanyola Sub-21\nLa Copa del Món acaba la gira a Barcelona\nSet jugadors del Barça es perdran la Supercopa per jugar a la selecció espanyola\nBusquets rep un homenatge a Badia del Vallès\nEls jugadors del Barça tornen a Barcelona després del Mundial\nLa selecció espanyola celebra el Mundial a Madrid\nLa roja fa patir els aficionats\nLa selecció espanyola guanya el Mundial en una final d’infart (1-0)


Gairebé un 57% dels espanyols no considera probable resultar intoxicat per menjar aliments contaminats | Consumer\nGairebé un 57% dels espanyols no considera probable resultar intoxicat per menjar aliments contaminats\nUn 37% sí veu probable patir una intoxicació alimentària d'algun tipus\nData de publicació: Dilluns, 13deJunyde2011\nEl 56,7% dels espanyols no considera probable resultar intoxicat per menjar aliments contaminats, enfront d’un 37,1% que sí viu amb aquest temor, ja que veu probable i fins a molt probable patir una intoxicació alimentària d’algun tipus. Ho recull d’aquesta manera el Baròmetre de maig del Centre de Recerques Sociològiques (CIS).\nEls espanyols consultats per a aquest sondeig consideren més probable, entre els múltiples riscos als quals els ciutadans estan exposats, quedar-se en atur (78,6%), ser víctima d’un robatori (52,8%), quedar-se sense els diners necessaris per atendre les seves necessitats bàsiques i les de la seva família (47,1%) i perdre els seus béns o els seus estalvis (40,9%). Per contra, el risc d’intoxicació alimentària solament supera en probabilitats, segons el parer dels consultats, a ser víctima d’una catàstrofe natural, com un terratrèmol o una inundació (16,5%), caure en les drogues (15,9%) o ser víctima d’un accident en una central nuclear (10,4%).\nResultar intoxicat és, de fet, la qual cosa menys por infon, amb un 4,2% front, per exemple, al 35,5% que assegura que el que més tem és quedar-se sense diners per a necessitats bàsiques o el 32,2% que considera l’amenaça d’atur com el seu pitjor malson, segons aquesta enquesta del CIS.\nNo obstant això, preguntats si els causa temor la contaminació alimentosa, el 71,6% respon afirmativament, gairebé a l’una que la por a l’escalfament global (73,4%) i molt per sobre d’altres potencials riscos com les centrals nuclears (64,5%), els aliments genèticament modificats (60,7%) o la recerca biotecnològica (20,5%).\nbiotecnològica contaminació genéticamente modificados-ca intoxicación alimentaria-ca


Què fer / Art i Cultura / Museus / Museus d'arts aplicades / Museu del Disseny de Barcelona\nEl Museu del Disseny conserva un vast patrimoni —més de 70.000 objectes— producte de la integració de les col·leccions del Museu de les Arts Decoratives, el Museu de Ceràmica, el Museu Tèxtil i d'Indumentària i el Gabinet de les Arts Gràfiques.\nEl Museu del Disseny basat en un discurs «De les arts decoratives al disseny», és un museu consagrat a la cultura de l'objecte, sovint de l'entorn quotidià, a la seva concepció, al seu procés de fabricació, al seu ús i difusió, a la seva caducitat estètica o funcional, tot des de la lectura del segle XXI.\nL'edifici Disseny Hub Barcelona és obra de MBM Arquitectes, Es compon de dues parts: una subterrània , que aprofita el desnivell creat per la urbanització de la plaça i una altra que emergeix a 14,5 m d'alçada, al nivell de la Plaça de les Glòries. La major part de la superfície de l'edifici es situa sota aquest nivell, on s'ubiquen les instal·lacions més importants, com la sala principal d'exposicions, el centre de documentació, les sales de recerca, el bar-restaurant i la botiga. A la part externa de l'edifici s'ubiquen les exposicions temporals de llarga i curta durada, una sala d'actes i un gran auditori. Tot el projecte ofereix un alt grau de qualitat ambiental i de sostenibilitat, objectius que s'aconsegueixen gràcies a un important sistema de suficiència energètica.