Illueca, Monereo i Anguita responen a les crítiques: Tots els gats són marrons? | ANNA notícies\nArticle, Política europea, Sobiranisme, tendències\nIllueca, Monereo i Anguita responen a les crítiques: Tots els gats són marrons?\n14 de setembre de 2018 RVPVE\t1 comentari\nTOTS ELS GATS SÓN MARRONS?\nHéctor Illueca, Manolo Monereo i Julio Anguita\n(traducció al valencià a càrrec de RV/PVE)\nHem après molt i seguim aprenent de la polèmica que ha generat el nostre article sobre el Decret Dignitat. El primer, la tirania del políticament correcte: una coincidència àmplia i consistent entre l’extrema esquerra i els apòstols del neoliberalisme. Els dos diuen el mateix, desqualifiquen de la mateixa forma i defineixen a l’actual govern italià en termes similars. Les elits neoliberals europees i alguns intel·lectuals d’esquerra amalgamats en una estranya convergència. El segon que hem observat és quelcom molt típic de la nostra cultura política: la banalització del feixisme. La política com a espectacle quotidià i vacu. Quan tot és feixisme, res ho és, i es perd la substància del que va ser i significa la dictadura terrorista del capital monopolista. Veritat és que de nit tots els gats són marrons, però no és de nit, sinó de dia, i el que no veja la realitat és perquè està cec o no vol veure-la.\nAnem a pams. Amén d’algun libel que no mereix major comentari, el nostre text ha suscitat nombroses respostes i reaccions que ens han fet pensar. Permeta-se’ns destacar entre elles els escrits publicats per Enric Juliana (“Atracción fatal”), Esteban Hernández (“La izquierda: opción B”), Miguel Urbán i Brais Fernández (“Decreto dignidad: ¿Fascismo en Italia? Una respuesta”) i Alberto Tena i Giuseppe Quaresma (“Pensar Italia”). En general, se’ns critica haver realitzat una anàlisi descontextualitzat del Decret Dignitat, obviant les altres polítiques del govern italià, especialment en matèria d’immigració. Des del seu punt de vista, i citem literalment a Urbán i Fernández, “és fonamental per a comprendre la política econòmica i social d’un govern analitzar el conjunt de la seua deriva, no presentar de forma aïllada i parcial una mesura”. També hi ha altres crítiques, però ens semblen secundàries i estan subordinades a aquesta idea principal.\nDoncs bé, no és veritat que el nostre text descontextualitze el Decret Dignitat, com si fóra una norma a-històrica. Al contrari, la nostra anàlisi parteix de l’evolució històrica de la legislació laboral italiana, caracteritzada per la desregulació progressiva del mercat de treball des de fa més de tres dècades. És precisament aquesta evolució, culminada amb la reforma de Renzi, la que ens permet percebre els canvis introduïts pel Decret, així com les seues limitacions. Per cert, tampoc és veritat que el nostre text “unfle” i “celebre” l’abast de la norma, com afirmen Urbán i Fernández. Partint de la seua importància objectiva, assenyalem fins a en dues ocasions que el Decret Dignitat ens sembla insuficient i que advoquem per reformes molt més profundes. Ara bé, de moment el govern italià és l’únic que ha desenvolupat la Resolució del Parlament Europeu sobre la lluita contra la precarietat laboral, aprovada el 31 de maig. Què va a fer el govern espanyol? Què faran els altres governs europeus?\nPerò no solament açò. El context és important, clar que ho és. No obstant açò, sembla que els nostres crítics veuen la palla en l’ull alié sense adonar-se de la biga en el propi. Sorprèn que cap d’ells es detinga a analitzar l’enfrontament que el govern italià manté amb la Unió Europea (UE). Veritablement sorprèn que la seua descripció de la política italiana no pare esment alguna al que Juliana denomina “el moment Europa”. Des de les passades eleccions del 4 de març, Itàlia és un poble sota el foc, assenyalat per la UE i assetjat pels mercats. El programa giallo-verd ha despertat l’hostilitat del poder financer i de la seua avançada de Brussel·les. Té açò algun significat per als nostres crítics? No els sembla important el context europeu? Per què aquest silenci? Aquestes qüestions mereixen un debat sense desqualificacions ni esquematismes basats en discursos amb plantilla. Vegem algunes dades.\nEl 28 de maig de 2018 es va produir un esdeveniment insòlit. La Lega i el Moviment 5 Estrelles (M5S) van proposar a Mattarella, president de la República d’Itàlia, el nomenament com a ministre d’Economia de Paolo Savona, un economista euroescèptic de 81 anys. No obstant açò, obeint ordres de Brussel·les, Mattarella es va negar a signar el nomenament, provocant una greu crisi institucional. Encara no havien passat dos dies quan el comissari europeu de Pressupostos, l’alemany Günther Oettinger, va demanar als mercats que enviaren un senyal “per a no permetre que els populistes d’esquerres i dretes tinguen responsabilitats de govern“. Oettinger tractava de desestabilitzar al govern italià desencadenant un pànic borsari i una escalada de la prima de risc, la qual cosa efectivament va aconseguir en les setmanes següents: des de llavors, Itàlia ha estat en el punt de mira dels mercats, que han desplegat un atac especulatiu orientat a enderrocar al govern. És segur que el poble italià va captar perfectament el missatge: la UE no solament és contrària a la justícia social i a qualsevol política econòmica assenyada; la UE és enemiga de la democràcia.\nL’actual fase de la política italiana només pot comprendre’s en el marc de l’enfrontament que el govern nacional manté amb Brussel·les. Reduir açò, com fan Urbán i Fernández, a una simple “disputa entre sectors de les classes dominants”, és a dir, a “una batalla per com gestionar el neoliberalisme”, significa ignorar aspectes essencials de l’actual situació política. Afirmar, com fan Tena i Quaresma, que a Itàlia ha emergit “un nou bloc històric” i que “dins d’aqueix bloc hi ha un arc ideològic complex i obert”, resulta més interessant des d’un punt de vista polític, però és encara insuficient. De fet, l’aliança entre La Lega i el M5S s’aferma en dos blocs diferents i contradictoris: d’una banda, la base social de la Lega, radicada fonamentalment en el nord i formada per xicotets i mitjans empresaris colpejats per la globalització, amb suports importants en les capes superiors de la força laboral; per un altre, la base social del M5S, concentrada en el sud i centre del país i integrada per les classes subalternes i estrats mitjans empobrits. Estem, per tant, davant una gran aliança polític-social que expressa la ira acumulada per la gestió neoliberal de la crisi, una rebel·lió ja inamagada dels humiliats i ofesos per les polítiques de la UE.\nEl repartiment de rols en el govern italià reflecteix la complexitat de la seua base social: mentre el M5S mostra una major vocació social impulsant mesures com el Decret Dignitat, La Lega postula una política fiscal a la mesura dels sectors que constitueixen la seua base electoral. Hi ha, per descomptat, divergències i contradiccions, com la política migratòria de Matteo Salvini o, més recentment, la nacionalització de les autopistes, convertida en una demanda democràtica després de l’ensulsiada del pont Morandi. La veritat és que el govern giallo-verd és un espai en disputa que no pot eludir concessions importants a les classes populars i treballadores. Per açò cal parar esment a mesures com el Decret Dignitat, constatant les seues limitacions, sí, però també els seus avanços en un context complex i absolutament imprevisible. Englobar-ho tot sota l’etiqueta de “feixisme”, com alguns han fet aquests dies, pot ser més còmode per a evitar certa fatiga intel·lectual, però res aporta al coneixement de la realitat.\nQuè està passant a Itàlia? A la vista del que portem dit, no sembla molt difícil d’entendre. El que va emergir en les eleccions del 4 de març és una autèntica rebel·lió popular contra la UE, similar a la qual es va produir a Gran Bretanya amb el brexit. Una rebel·lió molt semblada a les que van tindre lloc en altres països europeus com França, Holanda o Grècia, on successius referèndums van rebutjar sense ambages el diktat de Brussel·les. Ja no és possible ocultar que darrere del govern italià hi ha un exèrcit de perdedors que van eixir amb els ossos trencats de la globalització i les polítiques d’austeritat europees. El més fàcil és a dir, com s’escolta sovint, que es tracta de treballadors endarrerits, incapaços d’entendre els sacrificis que exigeix el neoliberalisme cosmopolita. O millor encara, titllar-los de racistes i feixistes, renunciant a explicar els fenòmens polítics que esdevenen en la UE. Quin menyspreu a les majories socials! Quin elitisme intel·lectual!\nDeia Walter Benjamin que l’ascens del feixisme és la conseqüència d’una revolució frustrada. Els autors d’aquest article no tenim cap simpatia per Matteo Salvini, però creiem que el seu ascens, i el d’altres figures afins en diversos països europeus, no és més que un reflex del fracàs de l’esquerra. La demostració de la seua incapacitat per a canalitzar les energies de canvi latents en la societat. La prova que testifica la decadència d’una esquerra que es va fer neoliberal i ja no és capaç d’entendre al seu poble. Es va acabar el temps de l’europeisme ingenu i evanescent. Es va acabar el temps de “més Europa”. La clau, es vulga o no, és la contradicció cada vegada més forta entre els partidaris de la globalització neoliberal i aquells que, amb més o menys consciència, defensen la sobirania popular i la independència nacional i aposten per la protecció, la seguretat i el futur de les classes treballadores.\nEntrada anteriorRV/PVE divulga: ANEM A ALÇAR-NOS! objectius de la declaració del moviment alemany AufstehenSegüent entradaTres columnes de la Pilar (Rahola) parlant de\n“Suècia, el símptoma”\nUn pensament a “Illueca, Monereo i Anguita responen a les crítiques: Tots els gats són marrons?”\nJosep Taronger i Assensi ha dit:\n15 de setembre de 2018 a les 07:03\nSempre és així, quan l’esquerra bada l’extrema dreta putja,\nAltra qüestió serà sí es té clar quin és l’objectiu a abatre, per a mi queda clar. Cal i més urgent del que sembla dessestructurar la classe dirigent de Brusseles que sols ovéïs al gran capital, però ho fa alarmantement, fil per randa, cal netejar eixe sector, i les cúpules brusselesses també, el model cal canviar-lo i ja.\nSense aquest primer pas, no tingue-ho cap dubte, en uns anys, tornarà el feixusme.


desembre de 2013 – Pas a pas mushing\nCampionat de Catalunya-Vilagrassa 2013\nPosted on desembre 31, 02 by pasapas\nEl cap de setmana del 21 i 22 de desembre de 2013, el Campionat de Catalunya de múixing es va celebrar a terra i l'equip va provar sort en la modalitat Sprint, sent tot un èxit. Els més petits, ona i David, van participar en els nens propers segon i tercer, Andreu va participar en skate i bikejoring en el tercer lloc en la categoria de skate, i Magda va participar en bikejoring sent Subcampió de Catalunya en categoria nòrdica.\nMalgrat els èxits aconseguits, el nostre objectiu segueix sent la distància mitjana, encara que no ens faltarà l'oportunitat de disputar altres competicions que ens ofereixin la possibilitat d'afrontar nous reptes i ser fidels al nostre lema: gaudir amb múixing.\nII Premi la Pobla de cervoles\nPosted on desembre 5, 20 by pasapas\nEl cap de setmana del 30 de novembre i l' 1 de desembre, la tercera prova inclosa en el circuit de múixing a mitja distància estatal s'ha disputat a la població de la Pobla de Cérvoles. En aquest poble de la comarca de les Garrigues (Lleida) ens van donar la benvinguda meravellosament. En l'esport, vam poder gaudir d'un terreny excel·lent, amb unes vistes espectaculars, la temperatura ideal per a la pràctica del múixing i un circuit bastant exigent amb pendents continus i molt molt divertit, on novament va tenir un protagonisme especial la Fang.\nEn aquesta ocasió, l'equip de pas a pas va tornar a pujar al podi, deixant a Andreu Cordón tercer en la categoria Bike/skate (darrere de Miguel Ángel Franco i Pablo Ruiz) i primer en la categoria Patín. Menció especial de l'actuació de David i ona, que va donar tot en un circuit d'algunes característiques no fàcils, fins i tot en el cas de David, superant mala sort, ja que en la segona etapa es va trencar la cadena de bicicletes en el km 7 i va haver de completar el recorregut sense poder pedalejar.\nCom sempre, el punt culminant de l'esdeveniment va ser el bon ambient que vam poder gaudir durant tot el cap de setmana.\nPista de la primera etapa del circuit (nocturna)\nDownload file: Track_30-NOV-13 063851 PM.gpx


Pastadores Espirals Industrials - Maquinaria Bar Hostelería\n> Maquinària auxiliar>Pastadores espirals\nPastadores espirals Hi ha 7 productes.\nPastadora 10 litres\nPastadora industrial de 10 litres per a fleca, pastisseria i hostaleria. Pastadora industrial de 10 litres per...\nPastadora 20 litres\nPastadora industrial de 20 litres per a fleca, pastisseria i hostaleria. Pastadora industrial de 20 litres per...\nPastadora 50 litres\nPastadora industrial de 50 litres per a fleca, pastisseria i hostaleria. Pastadora industrial de 50 litres per...\nPastadora 60 litres\nPastadora industrial de 60 litres per a fleca, pastisseria i hostaleria. Pastadora industrial de 60 litres per...\nPastadora 80 litres\nPastadora industrial de 80 litres per a fleca, pastisseria i hostaleria. Pastadora industrial de 80 litres per...\nPastadores forquilla pizza\nPastadora industrial de 35 litres per a fleca, pastisseria i hostaleria. Pastadora industrial de 35 litres per...\nPastadores forquilla pa\nSón importants els artefactes elèctrics i avantguardistes en temes industrials. La tecnologia ha comportat infinitats d'innovació en aparells electrònics que permeten optimitzar les funcions en algun ambient. Les pastadores industrials permeten i garanteixen una millor qualitat en resultats, a causa que es dedica una activitat tan important com el pastat a una amassadora elèctrica, garantint que no hi hagi cap error, alguna cosa comú en mans humanes.\nUna batedora pastadora és de bastant important en la indústria, actua com un equip per a la preparació i barreja homogènia de diverses masses alimentàries, químiques, de ceràmica i altres tipus de preparats. Aquestes maquinàries fan que el treball manual es quedi com a última opció factible, aquests processos de barreja és a través d'un sistema mecanitzat que permet mantenir una barreja constant i amb resultats homogenis en grans quantitats.\n¿A què es deu l'origen de les pastadores industrials?\nAquesta modalitat de barrejat mecànic no és una cosa tan nou com pensem, potser la seva implementació industrial sí, però l'ús d'aquest procés automatitzat de mescla es remunta a moments de l'època romana.\nLa màquina amassadora es remunta la seva aparició com a tal en l'edat contemporània al voltant de 1760, però no es va fer famosa la seva incorporació a causa de la manca de funcionalitat i força motriu, ja que per aquesta època no es tenia una concepció tecnològica avançada sinó vist alguna cosa des d'un punt més clàssic i simple.\nAquest tipus de maquinàries s'han mantingut en el mercat però no va ser tant el seu impacte per la seva falta d'optimització, ja per a finals de segle passat va ser on gràcies a la creació dels motors elèctrics va influir en la funcionalitat i ocupació de la batedora pastadora, posicionant així com eina de gran importància a nivell industrial.\nQuè és una màquina amassadora i per a què serveix?\nÉs un aparell mecànic que permet barrejar i compaginar els ingredients necessaris per a l'obtenció d'algun producte, una màquina amassadora permet integrar tots els elements d'una barreja en una sola massa compacta, amb certes característiques amb terminació ben definides d'acord a l'objectiu final que es tenen plantejat.\nQuins són els equipaments que porta una batedora amassadora?\nAquesta maquinària compta amb un recipient amb una forma semiesfèrica que dóna la possibilitat que el moviment perquè la barreja s'executi amb molta facilitat i versatilitat, a més que posseeix un eix indispensable que permet que es de dos tipus de moviments, ja sigui sobre si mateix o de translació sobre la superfície del recipient. A més posseeixen diverses eines que es poden adaptar a la seva funcionalitat i amb un control en temps i velocitat de mescla.\nImportància d'una amassadora per a la indústria\nEn l'actualitat indústries alimentàries, farmacèutiques, de cosmètica i altres és imprescindible l'ús d'una batedora pastadora, faciliten en gran escala els processos de pastat en referència a grans quantitats, fent així un gran estalvi econòmic per a la indústria pel que fa a producció i temps disponible.


Èxit del Mercat Medieval Solidari de la Falla Nàquera- Lauri Volpi – Ajuntament de Burjassot\nÈxit del Mercat Medieval Solidari de la Falla Nàquera- Lauri Volpi\nEl temps ha acompanyat aquest cap de setmana a la Comissió de la Falla Nàquera- Lauri Volpi de Burjassot en la celebració del seu Mercat Medieval Solidari per a la lluita contra el càncer. El carrer Lauri Volpi i els seus adjacents, han sigut durant tot el cap de setmana un formiguer de veïns i de veïnes que han col·laborat per la gran causa a la que dóna suport la Comissió fallera.\nNo podia faltar a una cita tan especial i tan important per al municipi l’alcalde de Burjassot, Rafa García que, acompanyat de la regidora de Falles, Estefanía Ballesteros, el regidor de Festes, Manuel Pérez Menero, la Regidora d’Educació, Olga Camps i la Regidora Amparo Palanca, va voler donar tot el seu suport a la Falla i col·laborar en la lluita contra la malaltia.\nComptant amb diferents parades, com la tómbola, la llibreria o la teteria, i amb la participació d’entitats com Kanguros_LV, tot la recaptació del cap de setmana s’entregarà a la Junta Local contra el Càncer de Burjassot, que també va estar present durant tot el cap de setmana venent diferents productes així com l’esperada loteria de Nadal.\nmercat medieval, falles, Falla Lauri Volpi, Càncer


LA LLEGENDA DEL MOMENT HISTÒRIC | Col·lectiu Akelharre\nHospeople / 30 abril, 2015\nALGUNES LLIÇONS DE L’EXPERIÈNCIA MUNICIPALISTA, A L’HOSPITALET DE LL.\nEls diferents processos de confluència municipalista gestats durant l’any passat, tenen la característica comuna de presentar-se com a intents de superar la fragmentació de l’esquerra. Però també la voluntat d’assolir la tan anhelada “unitat popular”. Tanmateix, molts d’aquests processos han xocat amb la realitat particular en la qual es desenvolupaven. En aquest sentit, el procés de confluència realitzat a L’Hospitalet, tindria la seva pròpia lògica, la seva pròpia correlació de forces i el seu propi desenllaç.\nL’Hospitalet is not Barcelona…\nPer tal de contextualitzar, hauríem d’esmentar algunes de les particularitats del procés de confluència a L’Hospitalet. Les diferents prioritats dels actors polítics, van fer que organitzacions (importants a Barcelona) com Procés Constituent i Podemos, no participessin de la confluència fins a principis d’aquest any 2015 (quan la mateixa ja estava completament trencada), en canvi, la CUP-L’H hi va ser-hi present des d’un inici (febrer del 2014). A Barcelona el procés de confluència aglutinà desenes de col.lectius diversos i associacions. A L’Hospitalet van ser poques les persones i associacions que van participar (per una ciutat de 250.000 habitants). Mentre a Barcelona existien diferents grups de treball repartits a diferents barris, a L’Hospitalet amb prou feines es podia mantenir un grup de treball com el d’Activitats (el qual va aconseguir realitzar diversos actes, tan sols gràcies a l’empenta de persones independents). Per últim, mentre a Barcelona el procés de confluència engega l’estiu de 2014, directament amb el nom de Guanyem, a L’Hospitalet la confluència s’inicia al febrer del mateix any, amb una lògica i interacció dels diferents actors, completament diferent. Serà molt important recordar tot això, per tal de realitzar un anàlisi mínimament seriós de tot allò succeït fins al moment, a la ciutat. Què hi farem, L’Hospitalet is different…\nEntre Guanyems i marques blanques\nUna de les primeres conclusions que podem constatar de la confluència local és que tot i les bones intencions d’algunes persones, els partits tradicionals de l’esquerra a L’Hospitalet, pateixen una terrible mancança de noves idees i, sobretot, de projecte. Subsidiaris dels aparells electorals als quals pertanyen, la seva vida política es redueix a petites campanyes propagandístiques i a muntar paradetes en època electoral. Potser aquests partits no són més que el reflex d’una ciutat que des de fa dècades (sota l’ombra del clientelisme del PSC) reprimeix qualsevol indici d’incorrecció política, basant-se en la por a perdre la seva part del pastís. Per altra banda, la llarga acomodació d’aquests partits al govern municipal, ha fet que avui no puguin concebre la tantes vegades anomenada “confluència municipal”, més enllà d’una estricta transacció, una negociació de costos i beneficis. Per a alguns/es escèptics/ques del procés (i no han estat pocs), la utopia sempre va ser pensar que els partits canviarien. No els hi ha faltat raó, tot i que només des del mateix procés es pot apreciar realment el sentit del terme “vella política”, no tant com una qüestió de poca capacitat sinó com una qüestió de pors. Por a desaparèixer, dins del moment de canvi polític actual. Una altra conclusió menys pessimista, seria la constatació de l’activació política de moltes persones, durant les desenes de reunions d’organització de la suposada candidatura de ruptura. Persones que creien i continuen creient en la possibilitat de construir una alternativa política a l’hegemonia del PSC. Moltes hores d’intensa activitat assembleària, discussions sobre l’estructura organitzativa, codi ètic, salaris, llistes electorals, finançament, etc. Totes aquestes hores servirien per a calibrar les formes i el fons de l’ideari dels partits polítics, i de la resta de persones (agrupades majoritàriament al voltant del Col.lectiu Akelharre) que deien apostar per la “ruptura”. Per altra banda, tota aquesta feina també ha servit per a l’adquisició d’una àmplia experiència, dins d’un procés participatiu obert a tothom. Obert, almenys fins al desembre del 2014, quan ICV-EUiA L’H acaben segrestant l’espai i la marca electoral (veure Comunicat de denúncia). Possiblement allò més positiu d’aquest procés, ha estat comprovar el potencial de persones independents i d’activistes de moviments socials de la ciutat, quan ens organitzem. Hem estat capaces de dinamitzar un espai sociopolític municipal, suportant la gran majoria de la càrrega de feina que comporta un procés d’aquest estil. Conforme anava avançant el desenvolupament de la confluència, la impotència de la “vella política” s’anava expressant amb la urgència d’aconseguir una marca electoral, abans de construir un sòlid moviment de base. Una visió mesquina que no pensava en un projecto de canvi, sinó simplement en una supervivència electoral. Per a nosaltres, la construcció d’una candidatura de ruptura no era una finalitat en sí mateixa, sinó un mitjà per a l’organització del malestar social. Una eina que servís per a solucionar problemes reals de la gent i no particulars de les organitzacions. Un espai d’apoderament veïnal i coproducció de polítiques públiques, no un eina de finançament públic de les organitzacions. La “ruptura”, tal i com nosaltres l’entenem, no seria un estat de “nou ordre” ni el clàssic “front popular”, sinó un procés de base que possibilités canvis sòlids tant en la política, com en la cultura, l’economia i l’administració d’allò públic. Un canvi de forma de ser i de manera de fer que no supedités la política a la seva vessant electoral, ni la lluita social a l’eslògan. Ningú mai no ens va dir que seria un camí fàcil ni ràpid, però cada cop som més les que pensem que és possible.\n. L’Hospitalet en Comú: crònica d’una mort anunciada\nMesos després, després de la implosió de Guanyem L’H, els esdeveniments farien un gir vertiginós, demostrant fins a quin punt els partits tradicionals es troben ben allunyats de voler canviar, almenys a L’Hospitalet. Les crides a la “unitat de l’esquerra” o la “unitat popular”, no poden ser ídols als quals sacrificar-ho tot, fins i tot el propi canvi. Una barreja d’ingenuïtat i cinisme polític, portà a algunes persones a invocar Guanyem/BarcelonaEnComú com a exemple a seguir, a qualsevol preu. Sense comprendre els factors diferencials que feien impossible la seva extrapolació a L’Hospitalet (o simplement ho sabien i intencionadament forçaven la “unió”, seguint els seus propis interessos). Les presses imposades pel calendari es van anar transformant en negociacions tancades i excuses perfectes perquè els oportunistes de sempre en treiessin profit. Finalment, com a conseqüència dels seus propis actes, la tan anhelada marca “L’Hospitalet en Comú” es va acabar volatilitzant. Entre acusacions de frau a les primàries (consultar aquí i aquí), la retirada primerament del Procés Constituent i després de Podemos, el “projecte” de la vella política a la recerca d’una nova marca blanca, ha fracassat. Tot i que es vesteixi de “nova”, les seves pràctiques la delaten.\nI ara què toca? Cap a una candidatura de ruptura a L’Hospitalet\nDurant les últimes setmanes, el procés de confluència s’ha reelaborat de forma imprevista, al marge dels partits tradicionals. La CUP de L’Hospitalet organitzà una assemblea oberta amb l’aspiració d’integrar activistes de diferents àmbits i lluites de la ciutat. Obrint un procés realment participatiu a la ciutat i donant a llum la candidatura de ruptura que moltes persones i col.lectius havíem estat construint des de l’any passat. Una candidatura de ruptura que no havia estat possible construir a Guanyem L’H. Dins d’aquesta nova candidatura, anomenada CUP-Poble Actiu, s’hi han sumat el Procés Constituent de L’Hospitalet, activistes de la PAH de L’Hospitalet i moltes més persones, a títol individual. Podríem dir que l’oportunitat d’assaltar les municipals, s’ha salvat “in extremis”. L’oportunitat de començar a crear contrapoder, segueix viva Des del Col.lectiu Akelharre, donem un suport ferm i rotund a aquesta nova candidatura municipalista i de ruptura que acaba de néixer. Els/les companyes de les organitzacions i col.lectius participants, ens mereixen tot el respecte i confiança possibles. Tenim la certesa que cada cop més persones es sumaran al projecte, amb la voluntat de contribuir amb el seu granet de sorra, a la transformació de la ciutat. Després del fracàs de Guanyem L’H i de L’Hospitalet en Comú, s’obre una nova finestra d’oportunitat que no podem desaprofitar, fent- ho sempre des de la lluita. De totes maneres, creiem que més enllà de la qüestió electoral (en termes de ruptura) ens toca seguir lluitant, continuar teixint xarxes solidàries, crear poder popular. Les lliçons s’han d’integrar a les properes batalles, sense sectarismes, sabent que la crisi econòmica i política continuarà existint al dia següent de les eleccions. L’autoorganització dels i les veïnes, dins d’estratègies inclusives, és la millor de les eines per a la creació d’alternatives a la nostra ciutat. Passar de la resistència a l’ofensiva. A L’Hospitalet, l’estat dels moviments socials és avui encara embrionari. Tot i que des del 2011 hi ha hagut un important rebrot d’iniciatives emancipadores a la ciutat, continua existint una certa dispersió entre col.lectius, apaivagant així part del seu potencial transformador. Hem de treballar colze a colze, per tal de créixer i reinventar-nos contínuament. Apostar per la unitat d’acció, serà vital pel desenvolupament de projectes de contrapoder a la ciutat. L’Hospitalet necessita d’una veritable aposta municipalista i per això mateix continuarem treballant. Continuarem construint les alternatives.\n30 abril, 2015 en Comunicat. Etiquetas:Candidatura Rupturista, Comunicat, Document de Reflexió\n← No a #3anysXprotestar. Dijous 30 d’Abril a les 19h a Plaça Universitat. Akelharre també estava al Parlament\nSalvem Cal Trabal. Les veïnes de Bellvitge ho diuen ben clar: No més blocs!!. →


Canviar les preferències avançades del Safari al Mac - Assistència d'Apple\nImportar els marcadors i l’historial\nCanviar les preferències avançades del Safari al Mac\nA l’app Safari del Mac, pots utilitzar el tauler de preferències Avançat del Safari per millorar l’accessibilitat, especificar un full d’estil, canviar la codificació per omissió i activar el menú Desenvolupament. Per canviar aquestes preferències, selecciona Safari > Preferències i fes clic a Avançat.\nMostrar l’adreça completa del lloc web\nFes que el camp de cerca intel·ligent mostri l’adreça sencera del lloc web que estàs veient, en lloc de mostrar només el nom de domini. Per exemple, www.apple.com/safari/ en lloc d’apple.com.\nNo utilitzar mai mides de lletra més petites que\nPermet indicar una mida de lletra mínima per al text de les pàgines web (no afecta al text de les imatges).\nSi no saps quina mida escollir, selecciona 12 o 14. Aquesta opció pot canviar l’aspecte d’algunes pàgines web.\nPrémer tabulador per ressaltar cada ítem d’una pàgina web\nDesplaça’t per una pàgina web per ressaltar enllaços i botons sense fer servir el ratolí.\nDesar articles automàticament per llegir-los sense connexió\nPots fer que les pàgines web de la teva llista de lectura estiguin disponibles quan no tinguis connexió a Internet.\nAturar els connectors per estalviar bateria\nBloqueja contingut que faci servir connectors, com ara els anuncis i els vídeos, després d’un breu període de temps (per estalviar bateria). Pots fer clic al contingut bloquejat d’un lloc web per iniciar el connector. El connector quedarà activat per al lloc web, però els altres continguts que facin servir el mateix connector a la pàgina web actual es bloquejaran temporalment fins que no tornis a carregar la pàgina. El Safari desactiva automàticament el connector per a un lloc web si no el visites en diverses setmanes.\nPer utilitzar el teu CSS en comptes dels fulls d’estil de les pàgines web, fes clic al menú desplegable i selecciona Altres.\nCodificació per omissió\nUtilitza una codificació apropiada per a l’idioma de les pàgines web que visites més sovint. Aquesta opció és útil quan el text de les pàgines web no es veu correctament.\nPer canviar la codificació d’una pàgina web específica, visualitza-la al Safari i selecciona Veure > Codificació de text.\nAjusta la configuració relativa a l’accés a Internet a través d’un tallafoc.\nMostrar el menú Desenvolupament a la barra de menús\nAccedeix a les eines de desenvolupament de llocs web amb el Safari.\nVeure tambéPersonalitzar la finestra del navegador del Safari del MacAmpliar seccions de pàgines web amb el zoom al Safari del MacAfegir les pàgines web que vols tornar a visitar als marcadors del Safari al MacUtilitzar les eines de desenvolupador al menú Desenvolupament del Safari del Mac


Jocs per al Cap de setmana Zelda Ocarina del Temps 2D - Jocs\nRepasso sobre un nou joc que podeu jugar el cap de setmana de tots els divendres de la setmana. Aquesta vegada es tracta d’un remake d’un joc clàssic: Zelda Ocarina of Time. El desenvolupador va crear una versió 2D d’aquest clàssic joc que es pot descarregar des del lloc web del projecte.\nSi recordeu els jocs originals de Zelda: la llegenda de Zelda per a la NES o un enllaç al passat per als fills, potser serà una sorpresa. El joc s'assembla molt a aquells jocs clàssics de Zelda que sempre van ser divertits per jugar.\nEs truca al fitxer que heu de descarregar OOT GB Demo . Tingueu en compte que actualment aquest joc només és una demostració, no estic segur de fins a quin punt es pot jugar en aquest moment, l'autor segueix desenvolupant el joc, cosa que significa que podrem tenir un joc complet que es publicarà en el futur.\nLa història segueix Link, un jove que viu amb una raça anomenada Kokiri, que és anomenat pel Gran Arbre Deku i descobreix que ha d’anar a la recerca d’aturar de manera sorprenent un “estrany fosc” que posa una maledicció a l’arbre i, eventualment, viatja d’anada i tornada a través del temps per ajudar a salvar Hyrule de la destrucció per part de les forces del mal.\nGaudeix d’aquest joc clàssic, tingueu en compte que primer haureu de crear un joc desat abans de poder començar a jugar. Assegureu-vos de llegir el fitxer readme inclòs a la descàrrega per conèixer les claus que s'utilitzen per jugar.\nActualitza : Podeu descarregar la darrera versió de Zelda Ocarina of Time des del fòrum on es va anunciar originalment el joc. La versió més recent segueix sent una demostració i sembla que el desenvolupador va deixar el desenvolupament el 2007.


Protecció i intimitat – Raisa\n“Hi ha coses que no es valoren, ja no en actitud de treball, jo què sé, per exemple, d’estructura. Però a qui li importa? Ja pots estar batallant que tenim uns sostres baixos, que no tenim llum, i després veus que es gasten una milionada en altres coses que potser tenen un impacte més visual, que no... no sé si m’explico. (La resta afirma que sí). Vull dir, tens certes necessitats i tu dius, bé, a qui li importen? A mi m’importa, per la gent que està treballant amb mi, però vull dir, a algú més li importa? No. Aquesta és la sensació de solitud. No és un problema, però és un estat i moltes vegades un estat en què veus que hi ha certs interessos al darrere i certes coses que dius és... és la vida, que és així.”. Jina (gestora sanitària)\nPel que fa als recursos per a l’atenció, les professionals no se senten escoltades quan formulen peticions de canvis en l’estructura a favor de professionals i usuàries.\nL’espai d’atenció és un factor a tenir en compte, ja que intervé en la manera en què les usuàries sentiran l’acollida.\nEn el grup de llevadores d’ASSIR es va obrir un debat al voltant del tema dels espais, i cadascuna va aportar algunes de les mancances que troben en el seu dia a dia en els seus llocs de feina. La més notòria va ser la falta de llum natural, que diuen que és beneficiosa per a una major i més ràpida recuperació. Una altra llevadora ens explica que en el seu lloc de feina van demanar que s’instal·lessin banyeres per als parts de les dones i que després de rebutjar la seva petició, la gerència se’n va penedir. Una altra ens explica que en el seu CAP les lliteres no entren per les portes, o una altra, que les façanes en el seu centre són de vidre i que a l’hivern passen molt de fred.\nPer no quedar-nos només en les experiències negatives, cal destacar que, pel que fa a les queixes sobre els espais estandarditzats, també s’estan produint canvis.\n“De fet, tots els hospitals que estan fent, tots els fan en una línia de colors que… Vull dir que el blanc quirúrgic i això, s’està traient… fora d’aquí…”. . Dolors (llevadora d’ASSIR)\nAixí i tot, no només s’ha de tenir en compte l’estructura de l’espai, sinó també, per exemple, les interrupcions per part d’altres professionals, per part d’administratius, metges o llevadores, que entren a la consulta quan s’està atenent una usuària. Destaquem un comentari puntual, però pertinent, perquè reivindica el dret a la intimitat de la usuària.\n“Amb una mateixa senyora van entrar cinc persones diferents i jo ja li vaig dir a ella: escolta, mira, ens ho prendrem en actitud de conya perquè, és clar, això… ni per a tu ni per a mi, oi?” Catalina (llevadora d’ASSIR)\nLes queixes de l’espai arriben també des del col·lectiu de les mediadores, que no tenen un lloc estable assignat per treballar.\n“Quan vaig anar a treballar i vaig dir: necessito un despatx i necessito un ordinador, m’han dit: mmm, la mediadora que hi havia abans no demanava això…”. Firdaus (mediadora)\nDe fet, les mediadores, actualment, tampoc tenen un horari estable, perquè a partir de la crisi i les retallades consegüents en sanitat, el sistema es va anar desprenent d’aquest servei fins a deixar-lo relegat a moments puntuals; dues mediadores ens diuen que les criden des d’hospitals o CAP per a casos concrets en què hi ha algun tipus de dificultat extrema. No és difícil imaginar que el seguiment dels casos resulta dificultós, i això perjudica, també i sobretot, les usuàries.\n“Sobretot la ginecologia, per a les dones és una mica… no pot obrir-se i explicar-ho tot… i després que vingui una altra persona i haver de fer el mateix… Llavors això és una mica complicat, jo crec que és… si una usuària ve, s’ha de trobar amb el mateix mediador o mediadora.” Alia (mediadora).\nEl testimoni anterior expressa com n’és de complicat per a algunes dones parlar de temes de sexualitat i de la seva intimitat i, per tant, per respectar la seva confidencialitat, cal un servei estable i continu. Altrament, les dones que acudeixen a les consultes, cada vegada es troben amb una mediadora diferent a qui han de tornar a explicar tota la seva història o, fins i tot, hauran d’acudir acompanyades del seu marit, fill o filla, cunyada o amiga, situació que pot generar incomoditats.\nEls casos més comuns explicats per les llevadores, tant d’ASSIR com d’hospital, són l’acompanyament de marits o fills/es de les dones marroquines, que no se senten còmodes parlant obertament sobre la seva sexualitat amb ells a prop.\nEns hem trobat amb un altre cas freqüent: l’acompanyament per part dels fills i filles a les dones xineses. Els nens i nenes, que ja coneixen l’idioma, fan d’intèrprets de les seves mares, i han de preguntar-los temes relacionats amb la regla, relacions sexuals i similars, fet que incomoda totes les parts involucrades. Sobre el col·lectiu de les dones xineses comenten, a més a més, que moltes vegades arriben a la consulta amb el telèfon a la mà i un intèrpret a l’altra banda de l’aparell de manera que, igual que amb el servei de Sanitat Respon, cal anar-se passant l’aparell telefònic de professional a usuària, cosa que dificulta la fluïdesa necessària en aquest tipus de consultes.\nA què ens porta, això? L’ús d’un intèrpret informal fa que les professionals sanitàries tinguin una sensació de frustració i impotència. La majoria de professionals explica situacions en què les dones responen a les preguntes que se’ls fan amb un relat considerablement extens, mentre que els intèrprets puntuals (parelles, fills, etc.) tradueixen les respostes amb un relat simplificat que genera a les professionals una sensació d’incertesa i incomoditat, perquè no saben amb certesa si el missatge ha estat transmès i rebut de la manera que es pretenia.\nQuant al que ens afirma una de les llevadores d’ASSIR, cada vegada hi ha més protocols com el referit a l’àmbit emocional, però ens trobem que posar-ho en pràctica és més complicat.\n“I, a més, és que has de ser eficaç en el temps que tens. Perquè potser no et pots aturar en gaires sentimentalismes, cal ser efectiva”. Catalina (llevadora d’ASSIR)\nAquests sentimentalismes de què ens parla aquesta llevadora són més fàcils d’abordar amb les dones autòctones, ja que hi ha un enteniment major i més ràpid a causa del coneixement de l’idioma i pel fet de compartir els mateixos patrons culturals. No obstant això, amb dones d’altres orígens i sense la intervenció d’una figura mediadora, arribar a abordar aquests temes és més complicat per a les professionals, que tenen uns ritmes pautats d’assistència. D’aquí la insistència en tornar a donar protagonisme a la mediació intercultural.\nEn els últims anys estan apareixent nous projectes de promoció del part no-medicalitzat, que passen per les obertures de cases de naixement.\n“La casa de naixement, ara, de Martorell… El que es pretén, perquè ara la Generalitat el que vol és obrir un nou format… són cases de naixement. Llavors seria una mica un pas intermedi, en la meva interpretació, entre l’assistència purament hospitalària i el part a casa. Serien unes unitats que ara mateix es troben encara dins de l’hospital, i són unes unitats gestionades per llevadores, llevadores només. Sempre en coordinació amb l’equip ginecològic i pediàtric, però en principi els porta la llevadora. Són dones de baix risc que volen part natural”. Natalia (llevadora hospitalària).\nAquestes unitats avancen en la línia d’una petició recurrent, almenys entre les llevadores dels grups amb què hem treballat, i és la d’una voluntat de major autonomia de la seva professió, a la qual es refereixen com a professió independent.\nA favor seu tenen diversos arguments. Un és un model, present ja en països com el Regne Unit, que comporta un augment de professionals sanitàries llevadores enfront del de ginecòlogues. És el model anomenat one to one, que pretén desmedicalitzar el part, prenent com a punt de partida els drets humans i la voluntat d’apoderament de les professionals i de les usuàries atenent la diversitat cultural. L’objectiu és donar un major suport emocional i una atenció individualitzada basada en la continuïtat i la confiança.\nL’Estatut del personal sanitari no-facultatiu de les institucions sanitàries de la Seguretat Social a Espanya és un document de 1973, els articles 66 i 67 del qual descriuen les funcions de les llevadores mitjançant un llenguatge autoritari, que no els reconeix cap autonomia i que les relega a auxiliars dels ginecòlegs.\nNo obstant això, el 2003, amb la introducció de nova legislació, es pretenia deixar enrere la diferenciació entre professions facultatives i no-facultatives per passar a reconèixer les competències de cada professió de manera diferenciada per anar suplint la jerarquia que comportava l’estatut anterior. Es va crear, així, la Llei 55/2003 del nou estatut marc que reconeix l’autonomia i la responsabilitat de cada professió.\nFilant més prim, trobem també la Llei 44/2003, d’ordenació de professions sanitàries, que en l’article 4.7 reconeix l’autonomia de les llevadores sempre que la labor que exerceixen entri dins les seves competències —Directiva 2005/36 /CE que reconeix les seves facultats— i estigui basada en l’evidència científica.\nTenint en compte el discurs de les llevadores participants en el projecte, podem concloure que aquest moviment per l’apoderament i la desmedicalització no s’ha dut a terme únicament mitjançant un canvi legislatiu, sinó que va acompanyat d’un moviment social i feminista que es tradueix en la quantitat d’associacions que tenen una línia d’acció fonamentada en la defensa dels drets sexuals i drets reproductius i en la voluntat d’oferir atenció de qualitat durant l’embaràs i el part. Les campanyes que aquestes associacions duen a terme giren al voltant de la necessitat d’informar les dones sobre els seus drets i de reivindicar davant de les institucions sanitàries l’abordatge de la violència obstètrica.\nCom el col·lectiu mateix reconeix, la pressió social sobre les llevadores té una història llarga de medicina patriarcal, jeràrquica, intrusiva i paternalista sobre la qual s’haurà de seguir lluitant perquè les lleis esmentades no quedin en paper mullat i es duguin realment a la pràctica. D’aquesta manera, es podrà aconseguir un major respecte per aquesta professió que s’autoproclama autònoma, i les professionals seran reconegudes com a tals, sense qüestionaments.\n“Hi ha coses que es fan que són perjudicials i no es canvien. No m’ho puc creure, com costa, no m’ho puc creure. Penso que això, falta autonomia per a les llevadores.” Alba (comadrona hospitalària)\n“Som una professió autònoma, som especialistes en el part normal, en assistir dones, la fisiologia…”. Ágata (comadrona de ASSIR)


el dia d’agost 16, 2013\nAvui divendres tornen els assaigs a la fresca de la cua del drac. Els Xerrics ens traslladem a la plaça Rector Ferrer per tal de preparar la nostra actuació de Festes del Tura, i el pilar de les escales.\nÉs una bona oportunitat de gaudir dels castells, la fresca, i si t'hi animes i participes a les pinyes, et pot tocar un pernil que sortejarem l'últim dia d'assaig a la fresca abans de festes, entre totes les butlletes presents a plaça.\nOlot té set de set!\nassaig assaigs a la fresca set de set


Una de les noves possibilitats que s’ha observat en els últims anys en l’àmbit de lss vacunes, consisteix en el fet que, en contraposició a la via clàssica d’obtenció d’aquestes, s’utilitzen les plantes per tal d’obtenir-les. Així doncs, les vacunes de plantes s'obtenen a partir de proteïnes de plantes transgèniques que funcionen com a vacunes en generar resistència davant els agents infecciosos; són productes proteics d'ús clínic en medicina humana o veterinària, produïts en sistemes vegetals recombinants en els quals els antígens o agents terapèutics s'expressen en el teixit vegetal.\nL’objectiu és produir certes proteïnes immunològiques (antígens) a les plantes i després utilitzar el teixit vegetal com a vacuna comestible per a éssers humans o animals, per exemple. Aquest fet suposaria una revolució, ja que afectaria a la forma de producció, abaratint els costos, ja que l'alt cost de les vacunes convencionals es deu en gran manera a la complexitat de producció i d'entrega, incloent els significatius costos de fermentació i sistemes de purificació i despeses addicionals associades amb l'adjuvant, emmagatzematge en fred, transport i entrega estèril. A més, l'administració de la vacuna es faria més ràpida i còmodament. Aquest fet facilitaria per exemple l’arribada i la conservació de les vacunes a zones remotes, o a països subdesenvolupats, a més del fet que reduiria, per exemple, el risc de contagi de malalties per utilització d'agulles no esterilitzades, etc. A més, aquesta idea permetria que e les vacunes poguessin ser administrades a l’individu per via oral, la qual cosa, segons alguns estudis, no produiria cap carència immunològica respecte a les altres vies d’administració.\n2 Desenvolupament de la vacuna de plantes\n3 Administració de les vacunes de plantes\n4 Plantes utilitzades\nTradicionalment, les plantes s'han utilitzat durant milers d'anys amb finalitats medicinals; tanmateix, l'evolució ha fet que ara comencin a utilitzar-se mitjançant l'enginyeria genètica com a 'biofàbriques', amb el propòsit d'obtenir-ne diversos compostos d'interès farmacèutic, com podrien ser per exemple les vacunes. Des de fa més d’una dècada s’ha demostrat que les plantes són més versàtils de producció per a moltes formes d’anticossos com IgG i IgA, IgG/IgA quimèrics i d’altres. Les plantes tenen un gran potencial com a font il·limitada d’anticossos monoclonals barats, anomenats “planticossos”, per a teràpia humana i animal. Els antígens que s'ha utilitzat com a vacunes són extrets directament de patògens cultivats en el laboratori, o són sintetitzats per bacteris o fongs modificats genèticament, però aquestes tècniques requereixen mètodes laboriosos i costosos, de manera que els preus dels productes resultants són elevats i poden no estar a l'abast de tothom. Com que les cèl·lules vegetals comparteixen mecanismes de funcionament bàsics amb les cèl·lules animals, en principi és possible alterar genèticament les plantes perquè sintetitzin proteïnes humanes o proteïnes de patògens que generalment afecten als humans. Aquestes proteïnes podrien utilitzar-se després d'un processament simple, i encara que el cost inicial de la manipulació genètica fos elevat, la producció a gran escala seria més barata que la producció tradicional.\nDesenvolupament de la vacuna de plantes[modifica]\nProcés de desenvolupament de les vacunes de plantes:\nEn primer lloc, es tallarà el fragment d’ADN que codifiqui per la proteïna d’interès amb enzims de restricció.\nSeguidament s’utilitzan els mateixos enzims de restricció per tallar el plasmidi en el qual volem introduir el DNA forà i posteriorment es produirà la unió dels dos fragments amb DNA ligasa. El plasmidi té la capacitat d’autoreplicació.\nUn cop obtingut el plasmidi transgènic, s'introduirà a la planta que es vol transformar. Aquesta etapa es fa en un cocultiu perquè aquesta tècnica permet l'intercanvi d'informació a la planta.\nL'últim pas implica la regeneració de les plantes en un cultiu especial per estimular el creixement natural i finalment, la cultivació de la planta adulta.\nAdministració de les vacunes de plantes[modifica]\nLa principal via d'administració de les vacunes provinents de plantes és per via oral, però algunes també s'administren via intravenosa.\nL'administració via oral té avantatges:\nLa capacitat d'estimular els anticossos de la mucosa és més afectiva que la de les vacunes administrades via intravenosa. Això és important ja que el sistema immunitari de la mucosa és la primera via de defensa contra qualsevol agent patogen.\nPot estimular una resposta humoral efectora davant de diferents agents patògens(Vibrio cholerae, E. coli enterotoxigénica y virus de l'hepatitis B).\nPer permet l'absorció intestinal i la posterior estimulació del sistema immunitari de l'individu\nSón més segures de preparar, administras, les seves dosis són més uniformes i tenen un baix cost d'administració.\nLa part negativa és que poden provocar la destrucció de l'agent patogen a l'estomac i l'intestí abans que s'hagi desenvolupat la resposta immunitària.\nLa següent taula resumeix algunes de les plantes transgèniques que expressen antígens i que actualment s'estan investigant per a utilitzar-se com a vacunes per a éssers humans o animals:\nCòlera,subunitat B (CTB) Patata Oral Éssers humans\nHepatitis B Enciam, patata i arròs Oral Éssers humans\nRàbia Tomàquet Oral Éssers humans\nGastroenteritis Blat de moro Oral Porcs\nFebre aftosa Alfals Oral Porcs\nToxina E.coli, subunitat B (LTB) Pastanagues, soja Oral Éssers humans\nSeguretat, ja que pel seu desenvolupament es parteix del coneixement detallat del patogen, per tant només s'inactiven o es muten els gens escollits, el que permet un complet coneixement de la composició molecular de la vacuna.\nS'eliminen els riscs existents en la producció a escala mundial, però no es treballa amb organismes patògens, i s'utilitzen com a vacunes preparacions més purificades, reduint així el nombre i la gravetat dels efectes secundaris.\nReducció dels requeriment de conservació, allargant així la vida útil de les vacunes, fins i tot en països amb problemes de conservació de la cadena del fred. Els anticossos produïts en plantes són estables tant a temperatura ambient com a 4 °C. El material vegetal que conté a l’anticòs es pot emmagatzemar i així la purificació es pot realitzar en una planta de processament que no necessita estar a prop del lloc on es troben els vegetals, i a més es pot utilitzar tot l’any.\nDes del punt de vista ecològic s'ha vist que les vacunes transgèniques de plantes són possiblement perilloses a causa de la modificació genètica, i s'han de regular abans de fer-les servir.\nEls compostos farmacèutics derivats de plantes són dolents, capaços de persistir en el medi ambient i que es poden acumular en organismes no-blanc, per tant s'han de prendre les mesures necessàries.\nActualment se segueix treballant amb la mirada posada cap al futur.S’espera no tan sols induir una immunitat general, sinó també influir en el tipus de resposta. Respecte a això, recentment s’ha determinat que l'ADN de les plantes posseeix seqüències immunoestimulatòries, ja que es va comprovar que pot activar a les cèl·lules dendrítiques, macròfags i cèl·lules B, pel qual se’l considera un adjuvant potencial. Abans de qualsevol aplicació a gran escala, els compostos biològics derivats de plantes hauran de complir amb els mateixos estàndards de seguretat i funcionament que són requerits en altres sistemes de producció. Degut a les diverses preocupacions ambientals sobre els organismes genèticament manipulats, que han sigut expressades per grups ecologistes que confonen a l'opinió pública, és important que existeixin normes per regular aquest tipus d’organismes. És convenient distingir entre les preocupacions públiques vertaderes i les percebudes (científiques contra les no-científiques). Si els compostos biològics derivats de plantes són potencialment perjudicials, capaços de persistir en l’ambient i es poden acumular en organismes que no en siguin blancs, aleshores s’hauran de prendre les mesures adequades.\n↑ 1,0 1,1 [enllaç sense format] http://www.porquebiotecnologia.com.ar\n↑ [enllaç sense format] http://www.uned.es/experto-biotecnologia-alimentos/TrabajosSelecc/IsabelMolina.pdf\n↑ [enllaç sense format] http://sisbib.unmsm.edu.pe/bvrevistas/speit/2006_n2/pdf/a02.pdf\n↑ [enllaç sense format] http://www.ejournal.unam.mx/rvm/vol37-04/RVM37404.pdf\nObtingut de «https://ca.wikipedia.org/w/index.php?title=Vacunes_de_plantes&oldid=24850741»\nLa pàgina va ser modificada per darrera vegada el 7 set 2020 a les 10:18.


Capítols - Temps de silenci - TV3\nEs casa la infanta Cristina. La soledat del tiet Joaquim. La gelosia de la Núria. Encara s'estima l'Andreu? La Isabel s'ha fet gran. Les coses canvien\nmolt de pressa. L'Andreu rep una bona oferta professional. I l'Albert decideix posar seny... la casa es va quedant buida.\nFebrer del 1996. Neix en Francesc, el fill de la Renee i en Jaume. Mentre els avis discuteixen per si s'haurien de jubilar, la dona d'en Joaquim es po\nsa malalta. Els canvis polítics fan que la Núria torni de Madrid. A Barcelona, l'Andreu veu com el seu programa de ràdio és eliminat: necessitarà un advocat.\nMaig 95. La crisi socialista afectarà la Núria. En Francesc Xavier l'haurà d'ensenyar a canviar coses... L'Andreu i la Núria s'han de "repartir" la I\nsabel. I dos germans, en Pere i en Jaume, conscientment o inconscientment, segueixen sent rivals...\nNovembre 94. L'Andreu torna a la ràdio, però les coses ja no són com abans. Mentrestant, la Núria té un sopar amb el ministre Belloch i rep una oferta\nprofessional. La nova vida dels joves: en Jaumet i la Renée filla tenen problemes: ella no es queda embarassada.\nMarç 94. Un fenomen social: la sèrie "POBLE NOU", a TV3. L'Andreu ha d'enfrontar-se als problemes de l'"Actual". El diari ja no és el que era... Els c\nasos de corrupció política estan a punt de provocar canvis importants... i trasbalsos familiars: en Joaquim veu com el seu passat torna per demanar-li comptes.\nJuny 92. Els Jocs Olímpics de Barcelona. En Jaumet i la petita Renée s'han de decidir. Els Jocs els brinden una oportunitat única d'aclarir-se. La Mar\nta i en Llorenç s'han fet grans. Les han passades de tots els colors, però ho han superat tot. Junts... sempre junts.\nMarç 1992. El Barça juga la final de Wembley. La Joana té la possibilitat d'operar-se. La Núria segueix sense acceptar la situació i sense fer cas del\ns seus sentiments de debò. En surt perjudicada la petita Isabel. En Manel veu com s'obre una porta a l'esperança.\nOctubre 1990. La Joana, inevitablement, és present en la vida de l'Andreu i la Núria. És un tema que cal resoldre, però resulta poc menys que impossib\nle. L'any de la campanya "Posa-te'l, posa-l'hi". L'any del descobriment de l'aluminosi. En Xavier i en Jaume encara tenen comptes pendents. I en Xavier espera prosperar políticament al costat del president...\nJuny 90. L'Andreu decideix quedar-se a Barcelona, pero la Núria continua amb la seva total indefinició. En Joaquim sembla l'únic capaç de fer-la reacc\nL'Avelina se sent sola i és a punt de crear un nou problema entre la Rossy i l'Albert.\nAny 1989. Arriben reformes urbanístiques impensables: la plaça del Blat està afectada perquè s'acosten els Jocs Olímpics de Barcelona. El veïnat es mo\nbilitza contra la plaça dura. I drames que no per nous, precisament, es posen d'actualitat: les dones maltractades deixen de callar...\nAny 88. L'especial relació entre la Núria i l'Andreu. Era més senzill conviure abans? O senzillament no hi havia opció? Comencen a sorgir històries de\npares "inexperts" que s'han d'enfrontar amb problemes que mai no haurien imaginat que els podien afectar a ells: les drogues.\nAny 87. El fill de la Mireia (i fillastre d'en Francesc Xavier). La petita Isabel (la filla de l'Andreu i la Núria). Els fills de pares separats... Se\nmpre han existit, és cert, però fa poc que es planteja obertament el tema...\nLa nova vida de l'Andreu i la Núria. La difícil convivència entre parelles que s'estimen, però on tots dos tenen no només passat... ara, també tenen p\nresent. I les contradiccions: en Jaumet i la Renee viuen una relació inevitablement fiscalitzada pels pares. I és que la joventut posthippy també entra en crisi...\nEl 23-F. Alguns, com el Nasi, el van patir a la "mili". Ha arribat el moment de deixar coses enrere, però també ha arribat el moment de planejar el fu\ntur. La Isabel se sent satisfeta de la feina feta. Li ha arribat l'hora. La mort li arriba amb una dolçor que mai no hauria pogut imaginar al llarg d'aquells anys foscos, al llarg d'aquells temps de silenci. I la Núria encara té molt temps per trobar la seva felicitat...


El petit món del Santi: d’abril 2012\nSmart Lunar R2 2X0,5 Watts Llum darrera\nSempre m’ha ficat de molt mala llet la gent que només pensa en ella mateixa quan les seves decisions afecten a la resta de la humanitat.\nD’aquestos comportaments em trobo cada dia, per exemple, conduint en dies de boira i veure que alguns cotxes van sense llums em fot dels nervis, suposo que com ells veuen doncs no cal que la resta podem advertit la seva presència fins que els tenim a sobre.\nCom ja fa més d'un any que el meu mitja de transport principal per anar a la feina és la bici, doncs li vaig tenir que afegir una llum de darrera.... ja veus anar mirant dia sí dia també internet per treure un gram a la bici a canvi d’un munt d’euros i ara vinc jo i li foto 56 grams de la llum amb piles i 6 grams més del suport. De locos!!\nA lo que anava, vaig ficar-li la llum de carrera que tenia per casa, que només utilitzava en comptades ocasions. Un dia em vaig fixar que potser la llum no era gaire potent, i els cotxes em veien molt tard i això no em va fer gens de gràcia... ja som prou invisibles pels altres usuaris de la carretera com per anar jo ficant-lis fàcil la tasca d’ignorar-me. Total que vaig decidir que tenia que buscar algo més cañero. Forums anglesos i americans que son els que més en saben, i al final em decideixo per la Smart Lunar R2 ....sus vais a cagar amb la llum que m’he comprat, conductors del món!!!!\nLa llum es pot collar a la tija del seient, al tirant del quadre o amb el clip que porta penjar-la a la motxilla. La construcció és molt bona i resistent....dies d'aigua ho han confirmat i rutes per corriols pedregosos han confirmat que el suport compleix perfectament doncs encara continua la llum al seu lloc. Té 5 modes de funcionament: Un led de 0,5 watts, dos leds de 0,5 watts, intermitent i dos aleatoris o psicodèlics.Funciona amb dos piles AAA que a dia d'avui no he canviat encara...vamos un mechero. Suposo que us pregunteu que quina llum fa? Doncs no se si s’aprecia a les fotos però més que fer llum, lo que fa és enlluerna...peazo de far vermell i psicodèlic que porto sota el cul.\nFoto a 100 metres amb foscor total\nFoto a 100 metres amb fosocor urbana\nFoto a 50 metres amb foscor urbana\nFoto a 20 metres amb foscor urbana\nPublicat per Unknown a 21:09 2 comentaris:\nPer fortuna encara hi han coses que no tenen preu\nUnes rodes Novatec - Notubes de 390 € i 1398gr, que em permeten accelerar com si fos el Julien Absalon a la World Cup, uns frens Shimano XT per 230€, potents, dolços i dosificables que em fan pensar que baixo com el Nino Schurter a Houffalize, una coberta Kenda Nevegal Tomac Signatures per 33€ que em permet disfrutar de les baixades amb seguretat i tacte exquisit, però res es comparable a l’èxtasi de recórrer per primera vegada un sender que serà mític.\nAvui era la prova de veritat de les noves millores de la bici: frens, rodes i coberta. Resumint puc dir que els calers han estat ben invertits, a falta de veure com aguanten el pas del temps.\nLa coberta ha sigut lo que més content m’ha fet perquè la Maxxis High Roller Type-R ja estava molt gastada i em sentia molt insegur amb ella, i això a la roda del davant em fa confiar poc per baixar disfrutant, però ara amb la Kenfa Nevegal Tomac Signatures la cosa ha canviat com de la nit al dia. Ara busco plegar a les corbes, apurar les frenades i sapiguent que no estic jugant al límit.\nLes rodes, son unes boixes Novatec, llantes Notubes Alpine i radis Pillar i he tubelitzar tot el conjunt i lo que més m’ha agradat és la sensació de apretar i veure com la bici s’accelera instantàneament. Surts d’un revolt i, gasssss, i la bici como alma que lleva el diablo accelera i accelera. Baixant no he notat flexions ni res que les faci imprecises.\nEls frens Shimano XT, tot i que al principi no m’agradaven per lo petites de les manetes, tot ha sigut donar una mica de temps i ja m’he fet a les mides. El tacte és dolç....és la paraula que em ve al cap quan penso amb ells. Tenen potencia tot i que avui era la primera prova de veritat. L’única cosa negativa és que venia d’uns Hope i en quant a glamour i estética trobo que he perdut punts, però en quant a funcionament he guanyat tot i que comparar uns frens nous amb uns que tenien 8 anys no és gaire just.\nRespecte al nou sender que tinc al meu jardí Noguerenc, només puc dir que la qualificació és: Sender XTR versió Saint....ufff quina explosió de sensacions que he tingut. La sensació de baixar per primera vegada per un sender tècnic és lo més proper al Nirvana....els sentits a tope per adaptar-se a cada novetat i mentres una borrachera d'endorfines pel cos....genial!!! El sender té de tot, pedra (com no, estem a la Noguera), esglaonets, revolts tancats o com ara és diu anti-29, trams ràpids on es tracta de fluir, peraltes, contra-peraltes, barranquet i a sobre és fa llarg. Només puc felicitar al Joan Casals que s’ha currat un senderillo bestial. Ara esperar que les motos no el trobin i el poguem disfutar i conservar molt temps.\nPer últim només em queda dir que tot aquesta entrada està sota l'influencia d’una sobredosis perillosa d’endorfines i que potser la realitat no és tan com he explicat, però així ho he viscut i així ho recordaré.............lo que no exagero és quan dic que amb un senderillo nou i el somriure sincer d’algú que estimo és l’únic que necessito per ser feliç.\nPublicat per Unknown a 17:30 5 comentaris:\nEtiquetes de comentaris: A la parra, Shimano, Trastean\nTrek 12 Puerto Lumbreras\nFeia molt temps que no em ficava un dorsal amb la bici i sense buscar-ho va apareixer aquesta proposta que em va agradar. Vacances de platgeta-muntanya en un lloc nou i competició, bona combinació.\nEls dies previs a les curses sempre tinc el mateix pensament donant voltes pel cap –No he entrenat prou. Em falten hores, kms i desnivell. No vaig bé.- Però aquesta vegada enlloc de donar voltes a això tenia el cap a l’apartat mecànic....el fre de darrera, la caixa de pedalier, etc. Però al final la tenda de Torregrossa Bicicletes Pelegrí hem va solucionar el problema del fre de manera ràpida, efectiva i barata. Jo fent una mica de manteniment vaig arreglar la caixa de pedalier. I amb això tenia la bici preparada per la cursa.\nDimecres carreguem la Camper i anem baixant direcció Murcia on es celebrava la cursa. Vam fer nit a l’ermita de Santa Eulalia, aprop de Totana, en un lloc guapíssim per disfrutar de la natura de la Sierra de Espuña. Dijous caminada per un senderillos impecables i desprès de dinar a Puerto Lumbreras, on es disputava la cursa. Arribem a mitja tarda, ens situem on volem perquè som dels primers. Com la recollida de dorsals encara no estava oberta anem a fer una inspecció del recorregut per veure com és.\nEl circuit té 12 kms i algo i uns 260m positius. Se surt per una riera amb trams durillos amb grava fina que fa més difícil progressar, i poc a poc barrejant pistes i rieres anem guanyant alçada suaument, fins al km 5 on comença una pujada de quasi un quilòmetre, que desprès vaig sentir que tenia una pendent mitja de 12% i una màxima de 20%, vamos lo que ve sent un MURACO. Llavors començava la baixada primer per pista per recuperar i desprès entrava en un sender guapíssim i llarg on la dificultat la ficava la velocitat...com més és fluïa millor s’anava. També hi havia trams de riera amb grava i pista ràpida que al final portaven a meta. Un recorregut PERFECTE sota la meva opinió.\nAnna arriba a la meta amb sentiment de victòria, ja que s’ha fet tot el recorregut de baixada a sobre la bici....veure-la així em fa content desprès de patir una mica per la seva integritat mentre baixàvem.\nRecollim el dorsal, a sopar i dormir.\nLa tàctica era simple, aguantar el màxim possible parant el mínim, i sobretot disfrutant. Vaig pensar que pararia cada quatre voltes per menjar entrepanents, canviar roba o descansar baixant de la bici i cada hora menjaria gominoles i cada dos hores una barreta i cada vegada que acabes la beguda doncs a boxes, vist lo vist crec que la tàctica era bona.\nJust abans de sortir\nA la sortida pocs nervis i com no volia problemes enganxades, empentes i demes em vaig ficar a la part de darrera. Sense problemes la primera volta només volia no caure i deixar un forat per davant per poder fer la volta ràpida en la següent volta. En aquestes curses la classificació va per número de voltes fetes i en cas d’empat la volta més ràpida decideix, així que tot i ser una prova de resistència es important fer una volta gas a fondo per en cas d’empat no perdre llocs.\nFoto extreta de la web laruedabuena.es\nLa segona volta no la vaig començar a tope i poc a poc em vaig anar encebant, a la pujada amb plat del mig vaig tenir algún problemilla per avançar gent però res important i a la baixada un parell de fallos per voler anar ràpid però la resta bé, al final un bon temps 34’33’’\nLa tercera volta va ser tornada a la calma i enxufar mode estalvi energia. La quarta més de lo mateix, tot controlat.\nA la cinquena mentre baixava va venir la primera punxada a la roda de davant, m’ho prenc bé i em fico a reparar però al ficar la camara nova resulta que no entra aire...vinga a manxar i res. Al final trec la camara i veig que té uns petits talls.....Senyor Unipreus o Sr Wala, si fiquen camares de rebaixa també caldria que informessin que estan en mal estat plenes de talls....dos camares a bon preu igual a dos camares que no serveixen de res i que et deixen tirar en mig de la muntanya o cursa.....crec que feia temps que no em cagava tant en una persona, a mi no em tornen a veure per allí tot i tenir grans treballadors com el Carles, Franky i Txema entre altres.\nCom puc i perdent moooolt temps, vaig trigar el doble que la volta anterior, aconsegueixo arribar a boxes i agafo camara nova i l’Anna que em fa d’assistència mecànica, menjar i motivadora i es queda reparant la camara. Pujo la pressió de davant de 2,0 bars a 2,8, m’estimo més perdre tacte que tornar a punxar.\nTorno a la cursa, i a la baixada de la següent volta torno a punxar, ara darrera. Reparo i torno a parar a boxes per agafar camara que en aquest moments eren ja un bé escàs.\nSense massa mala llet però sapiguen que ja no tenia res a fer a la classificació, doncs havia passat de estar al top ten abans de començar a punxar, ara estava per sota el lloc 20. Total que a pedalar i aguantar el màxim sense massa motivació per lluitar.\nLes voltes tornen a passar amb calma i vaig disfrutant del Muraco on intentava pujar amb cadència amb el platillo, i a la baixada intentava disfrutar-la a tope però intentant frenar poc i fluir moooooolt. Com el temps estava insegur i tapat l’organització va decidir avançar una hora de l’encesa de les llums, cosa que va alterar el meu ritme de parades pel box. A la volta nou comença a caure gotes i només em preocupa el fet de que la baixada, amb bastanta, pedra es torni perillosa i més amb el cansament que porto. Al final arribo a meta sense cap problema però continua fent un xim-xim. Agafo les llums i decideixo que faig dos voltes més i plego, a les pujades vaig relativament bé....vamos mort però pedalant... però a la baixada em fa por caure per la pèrdua de reflexos i forces. Faig les dos voltes i el meu cap em diu que ja he assolit el objectiu que m’he proposat i entro a boxes per dir-li a l’Anna ja no puc més.....la veritat és que amb menys problemes de punxades hauria trobat forces per un parell de voltes més però no va ser el cas.\nEl xim-xim que ens va caure\nLa foto parla per si sola...dos voltes i plego\nDades finals de la cursa: Posició 25 de la categoria Solo amb 55 participants, amb 11 voltes i la segona volta la millor amb crono de 34’33’’, amb 9h14’27’’ donant voltes.\nLa beguda Wild Wolf està molt bona, no l’havia provat i teníem barra lliure i em vaig fer un fart. Caldrà buscar on comprar-la.\nEm cal més concentració per no buscar motivació per patir una mica més.\nLa gent de l’organització, tant del poble com de l’empresa s’ho van currar molt i ho van fer moooolt bé. Per aquest fet repetiria ben aviat, perquè dona gust veure que amb 30 euros et donen tant, tant materialment com personalment.\nPerò si em tinc que quedar amb algo, ho tinc claríssim, el suport de l’Anna que en tot moment va estar per mi a tots els racons del circuit tot i la pols, la calor, les hores etc\nEl primer plat del homenatge que ens vam regalar per la cursa\nI com només de curses viu el Santi doncs com a recuperació ens vam marcar uns dies de relax amb l’Anna i la camper pel Cabo de Gata que m’han agradat molt.\nEtiquetes de comentaris: Camper, Curses


Que els tribunals esmenin la plana a Competència té, a més, un efecte secundari. Moltes empreses sancionades presentaven recursos als jutges i demanaven avals per no haver de pagar les sancions. I això té un cost financer que, anul·lada la multa, reclamen a la CNMC. Segons ha pogut constatar el diari El País amb sol·licituds d’accés públic a la informació, l’organisme que presideix José María Marín Quemada ha hagut de pagar aquestes despeses que, com a mínim, sumen 2,2 milions d’euros. La qüestió és tan important que per a la CNMC ja és una feina més dedicar-se a defensar als tribunals les sancions que imposa. L’organisme que vetlla per la competència i que també supervisa mercats com els energètics, el postal, el ferroviari i les telecomunicacions, entre d’altres, ara té un nou front jurídic.\nAmb les dades a la mà, la CNMC va analitzar quins eren els punts febles que li feien perdre els litigis i va impulsar una revisió dels criteris sancionadors. “S’han millorat els estàndards de les actuacions i els expedients”, indiquen fonts de la Comissió. Però com que els tribunals contenciosos a Espanya són molt lents, els casos que arriben als jutjats són bastant antics encara, d’abans de la millora. De fet, la primera sentència del Suprem, que, per tant, marca la pauta, no va arribar fins al final del 2015. Una de les primeres mesures que ha adoptat la Comissió és presentar recurs a totes les resolucions contràries de l’Audiència Nacional, perquè el Suprem dona la raó amb més freqüència a la CNMC. Altres mesures són dotar de més solidesa jurídica les resolucions de Competència, per exemple amb més proves pericials econòmiques, i recuperar en la tramitació dels expedients les vistes orals -que no es feien des del 2010-. Un tercer element és la creació d’una unitat d’intel·ligència per fomentar la investigació d’ofici amb tècniques estadístiques, anàlisi de dades - screening i data mining -, especialment en la contractació pública.\nA més, després d’una sentència del Suprem del 2015 que anul·lava la comunicació de les multes, la CNMC va decidir revisar el sistema per imposar les sancions i, sobretot, per fer el càlcul de la seva quantia. Un element que es considera molt important és que al mateix expedient tramitat a la CNMC s’hi inclogui una proposta de sanció, de tal manera que les empreses es puguin defensar.


RodaMots - refrany\nDilluns, 1 de febrer del 2016 / 3741\nFrase que, en sentit directe o al·legòric, i generalment de forma sentenciosa i el·líptica, expressa un pensament a manera de judici en què es relacionen almenys dues idees.\nHi ha molts refranys relacionats amb la meteorologia.\nUn refranyer és un recull de refranys.\nDel català antic refrànyer, llatí popular refrangere, refet sobre el llatí clàssic refringere, d’on també l’occità antic refrànher, ‘consolar; repetir; modular’, i refranh, ‘tornada’, que també degué influir en el català. Vegeu més informació sobre l’etimologia d’aquest mot aquí.\n—Ho tinc observat i potser apuntat en un paper o altre: som a la lluna nova de maig —que és la lluna creixent—, i aquests dies no sol ploure. Aquesta és la nostra primavera. El clima ajuda a la fecundació de les coses plantades a la terra. La collita es presenta molt bé, com feia anys que no s’havia vist.\n—Però llavors, ¿per què se sol dir que, pel maig, cada dia un raig?\n—Se sol dir perquè, a la gent, li agrada i recorda les paraules ritmades. Els refranys són, però, obra dels poetes, que són els qui fan ritmar les paraules. Pel maig, cada dia un raig… Pot ser més ben ritmat? Ara: creure que l’agricultura funciona a base de refranys és una pura absurditat.\n—De tota manera, els refranys són els refranys… —em diu un pagès més aviat vell i tradicional.\n—En general, els refranys són una bestiesa que no es pot acceptar —li respon un altre pagès jove, esprimatxat i d’aspecte actiu.\nJosep Pla, Notes del capvesprol (Barcelona: Destino, 1979)\nEn vida, jo havia sentit el rebuig dels altres, però la indiferència que em dispensaven era suportable. I si, per un error de càlcul, em feien notar d’una manera massa barroera que no comptaven amb mi, jo em limitava a fer el cor fort i els ulls grossos i a refugiar-me en la resignació lacònica dels refranys: tal dia farà un any; qui dia passa, any empeny.\nSergi Pàmies, «L’altra vida», dins Si menges una llimona sense fer ganyotes (Barcelona: Quaderns Crema, 2006), pàg. 11\nDe refranys n’hem enviat molts, però ves per on que el mot refrany —parent etimològic de la fretura que vèiem divendres— encara no l’havíem rodat. Ho fem ara encetant una sèrie de mots acabats en -ny.\nEnciclopèdia paremiològica (la paremiologia és la ciència que estudia els refranys)\nJosep Pla: «Els refranys»\n2 comentaris a “refrany”\nMariona Martí — Girona Dilluns, 1 de febrer del 2016 a les 23:07\nHi ha un poema d’Enric Casasses que es diu justament “Refrany“:\nJoan Antoni Mascarell — Vilallonga (La Safor) Dimarts, 2 de febrer del 2016 a les 10:37\nHome refranyer, gos i malfaener!


Tragèdia a Catalunya: Mor un bebè de 3 mesos i arresten els seus pares\nEls Mossos d'Esquadra han arrestat els pares del bebè a Artesa de Segre. | ACN\nSe sospita que pot ser un cas de 'síndrome del sacseig', tot i que els pares van dir que el van trobar el bebè sense vida a l'anar a donar-li el biberó\nper Blai Melgar / Europa Press 02/03/2022 10:30h\nEls Mossos d'Esquadra han detingut aquest dimarts un home i a una dona per la seva presumpta relació amb la mort del seu fill, un bebè de tres mesos, a Artesa de Segre, a Lleida.\nSegons explica 'Segre', els pares van dir que el van trobar sense vida a l'anar a donar-li el biberó. Inicialment, es pensava que era una mort sobtada. Tot i això, els Mossos van arrestar la parella, original del Brasil, sospitant que podia ser un cas de 'síndrome del sacseig'. Per tant, els Mossos creuen que es tracta d'una mort criminal.\nEls fets van tenir lloc a la matinada del dilluns passat, poc abans de les 07.00 hores. Malgrat els «esforços» del SEM per a reanimar-ho, el bebè va acabar morint. El pare del bebè té 32 anys i la mare 20.\nLleida, a l'ull de l'huracà\nI és que no és el primer succés d'aquest tipus que té lloc a Lleida. L'Audiència de Lleida ha condemnat a 9 anys de presó l'acusat de maltractar el nadó, de només 10 dies, a Lleida, l'estiu de 2019.\nL'home va reconèixer al judici que el va sacsejar la matinada del 13 d'agost, i que ho va fer perquè reaccionés ja que el nen es va quedar "en xoc" després que li caigués «sense voler» quan es va voler asseure al sofà perquè estava molt cansat.\nL'Audiència considera que l'home era conscient que el seu comportament comportava una «probabilitat alta» de fer mal al petit i per aquest motiu el condemna per un delicte de lesions amb resultat greu i a la pena de presó que demanava l'advocat de la Generalitat.\nLa Fiscalia, en canvi, sol·licitava una pena de 3 anys de presó per un delicte de lesions per imprudència greu.\nLa sentència de l'Audiència de Lleida recull que la declaració de l'acusat al judici va ser «una sorpresa» ja que l'home sempre havia negat haver-lo sacsejat. L'acusat explicava les lesions perquè dos dies abans «es va oblidar» de cordar el nadó a la cadireta del cotxe i que a causa d'un gir brusc, va caure tornant d'un viatge.\nEls metges, en canvi, van declarar que les lesions cerebrals del nen es van produir per un traumatisme no accidental reiterat.\n«Vaig arribar de la feina, la María Dolores estava morta i la vaig esquarterar»\nMor una espanyola de només 17 anys en plena operació: va anar a Turquia


Pot semblar una mica pretensiós dir que després de 5 dies de campanya un necessita desconnectar una mica. Davant els problemes que té la gran majoria de persones i coneixent força de prop les diverses realitats locals un ha de cuidar determinats llenguatges.\nPerò avui, aquest vespre, tenia un encant especial: ni més ni menys que el Barça jugava la semifinal de la Champions davant el Bayern d'en Pep Guardiola.\nSembla mentida com pot ser de determinant la disputa d'un partit de futbol. Logra ajornar esdeveniments, retardar reunions, trobades o assemblees i si, a més, és una final o un dels partits propers, la importància passa a convertir-se en imprescindible.\nAvui el Barça ha passat a la final de la Champions, perdent per 3-2, però aconseguint aturar la força de l'equip alemany. Tot i que al meu voltant hi havia qui estava patint i entonant un aiaiaiai cada vegada que a deu minuts del final (10!) i amb tres gols d'avantatge el Bayern s'acostava a porta. Coses de la idiosincràsia culé....\nAh, i les eleccions? Bé, gràcies!\nAvui no toca, avui tocava Barça i en aquest apartat podem posar-nos d'acord gent de totes les opcions polítiques. Així sia!.\na 23:56 Tipus d'escala: general


Senator Inn & Spa Augusta (ME) Estats Units - Ofertes d'hotels amb els MILLORS DESCOMPTES EN LÍNIA Fer un comentari al lloc web\nSenator Inn & Spa284 Western Avenue, Augusta (ME), Augusta (ME), Estats Units, 04330 - Veure al mapaExcel·lent8,2Basada en596comentarisSenator Inn & SpaVeure més fotos"Wonderful place. Very nice room and excellent breakfast inc..."PennyUnited StatesPiscinaVeure més fotosVeure totes les 27 fotosMolt bona ubicació 8,5Veure al mapa8,5UbicacióParticularitats que li encantaranaire condicionat\nSobre l'allotjamentDescripcióTant si es tracta d'un viatge de plaer com si és de negocis, Senator Inn & Spa és una elecció d'allotjament magnífica quan visiten Augusta (ME). Des d'aquí, els viatgers poden gaudir d'un fàcil accés a tot el que aquesta viva ciutat ofereix. Un refugi de descans i relax, l'hotel us oferirà una renovació total a només pases de les nombroses atraccions de la ciutat com ara Aeroport d'Augusta State. Senator Inn & Spa ofereix un servei impecable i compleix amb totes les exigències dels més experimentats viatgers. Wi-Fi gratuït en totes les habitacions, recepció 24 hores, instal.lacions per a minusvàl.lids, express check-in/check-out, magatzem d'equipatge són només algunes de les comoditats que fan que Senator Inn & Spa sigui diferent dels altres hotels de la ciutat. L'ambient de Senator Inn & Spa es reflexa en cada habitació. aire condicionat, calefacció, escriptori, despertador, telèfon són només algunes de les comoditats a la vostra disposició. L'hotel ofereix instal.lacions fantàstiques, incloses bany, centre esportiu, sauna, camp de golf (a 3 km), piscina exterior, per ajudar-vos a relaxar després d'un carregat dia a la ciutat. Senator Inn & Spa és una elecció inteligents per a viatgers a Augusta (ME), i ofereix una estada relaxant i sense molèsties.Mostrar mésCaracterístiquesAccés a InternetWi-Fi gratuït en totes les habitacions Serveis i comoditatszona de fumadors Accéss'admeten animals de companyia Disponible a totes les habitacionsaire condicionatassecador de cabellescriptoriaparell de televisiócalefaccióservei de planxaarticles de tocadorempolles d'aigua de cortesiatelèfonMostra MenysPolítiquesEls llits supletoris depenen de l'habitació escollida. Consulti la capacitat de l'habitació individual per obtenir-ne més informació.Al reservar més de 5 habitacions, poden aplicar-se diferents condicions i suplements addicionals.Mostrar mésAvís importantCal presentar una targeta de crèdit i un document d'identitat amb fotografia vàlids durant el registre d'entrada. Les peticions especials no es poden garantir, estan subjectes a la disponibilitat durant el registre d'entrada i poden comportar suplements. Els clients han de presentar un document d’identitat amb fotografia i una targeta de crèdit durant el registre d’entrada. Les peticions especials són segons disponibilitat i poden comportar suplements.Mostrar més\nAllotjaments a Augusta (ME)


Casteil 2017: Els 20 millors lloguers de cases de vacances a Casteil - Airbnb, Occitanie, França\nCasteil · Allotjaments\nArles-sur-Tech, Llenguadoc-Rosselló, França\nCasa/pis sencers a Arles-sur-Tech\nHabitació privada a Saint-Pierre-dels-Forçats\nCasa/pis sencers a Oreilla\nCasa/pis sencers a Sahorre\nLoft al cor del país català. En un bell poble, el meu loft és el lloc ideal per descansar i descobrir les platges i les muntanyes catalanes. - Una bella terrassa amb vistes a les muntanyes i sense veïns al sud. - 150 m2 àrea amb 60m2 tipus loft - 1 suite amb 1 llit doble 160 - 1 habitació amb 1 llit doble 160 - una càmera d'espai amb un llit 120 - dues cambres de bany. - una cuina totalment equipada - Pati d'habitacions privades - TV i wifi\nLa casa està completament renovat, mantenint l'encant de les pedres. Grans volums i una sala d'estar en forma de loft amb vista a una bonica terrassa sense veïns.\nEl poble és molt tranquil, lluny del flux de turistes i no obstant això molt a prop dels interessos del (URL HIDDEN) Eus, Vilafranca de Conflent, Llac de Vinca, Sant Martí del Canigó, en els òrgans Illes Tet, el priorat de Serabonne a Marcecol, banys Molitch, banys Vernet .... i gràcies a la via ràpida 4 minuts del poble, Perpinyà és a 22 minuts de les platges i 35 minuts ....\nCasa/pis sencers a Rigarda\nCasa/pis sencers a Jujols\nCasa/pis sencers a Canaveilles\nCASA AMB ENCANT AL COR QUE POBLE EN Aspres. A (PHONE NUMBER HIDDEN) llits i dos llit. Preciosa terrassa amb bonica vista. PLANXA a l'aire lliure, nevera americana SO CUB per als amants. CASA situat a 40 minuts de la costa 25 D'ESPANYA I CERET. Lloguers setmanals de Domingo.\nLITTLE HOUSE atípica i molt bé renovat, protectora de la gran multitud però encara no lluny de qualsevol conveniència. MAR i la muntanya prop\nCasa/pis sencers a Oms\nCasa/pis sencers a Los Masos\nCasa/pis sencers a Finestret\nCasa/pis sencers a Py\nBenvingut al MAS MONTEBELLO! Aquest antic graner de 200 m² còmode en una posició privilegiada (gràcies a les seves vistes panoràmiques) i la qualitat dels serveis (piscina privada i un spa coberta, banyera d'hidromassatge, per 5/6 persones, estar 75m² amb sala de jocs, piano -Bar / taula de futbol / taula).\nEl Mas Montebello és un bon exemple de la fusió de la tradició i modern. La granja ha estat renovat en un estil contemporani i es presumeix que ofereix fabuloses vistes de les muntanyes dels voltants. És un punt de partida ideal per a excursions i descobrir els pobles pintorescos que encara es conserven a alentours.Reposez que al costat de la piscina i gaudir de la vista dels Pirineus. Caminar pels petits camins sinuosos i fer una passejada a pas lleuger pel poble.\nCatllar, Llenguadoc-Rosselló, França\nHabitació privada a Catllar\nRabouillet, Llenguadoc-Rosselló, França\nCasa/pis sencers a Rabouillet\nLa meva casa està en els contraforts de la muntanya sagrada del Canigó a la vall de Conflent. Rigardà és un poble català i l'estimo perquè és tranquil i pacífic, una fuita complet. La zona ofereix tot, la història, la medicina, les muntanyes i les arts.\ncomuna molt tranquil·la


Màrius Serra: un verbívor incansable - Revista D'estil - Revista de petits grans plaers\nEl personatge que traiem de context en aquesta ocasió és una cara televisiva i, per tant, prou coneguda a casa nostra. Escriptor, enigmista, mag de les paraules... Màrius Serra crea narracions, novel·les, articles de ludolingüística i mots encreuats; tradueix textos; imparteix conferències, i participa als mitjans amb una energia que desborda. Màrius Serra és, en definitiva, un malalt del joc amb les paraules, un hiperactiu insaciable, un intel·lectual d’avui que farà història demà, segur. De moment, almenys, s’ha endut ja reconeixements tan prestigiosos com la Lletra d’Or o el Ramon Llull, entre d’altres.\nDiu que era un nen de pis (no de carrer, com la majoria de la seva generació). En tot cas, el carrer el trepitjava a Matadepera, on passava els estius. Aquell sí que era temps de bicicleta, genolls pelats i descoberta de la natura. Criat per la seva àvia, amb un any ja caminava. A l’escola, treia notes brillants i, arreu on anava, ho preguntava tot, perquè la curiositat el rosegava per dins. Durant tota la seva adolescència va escriure en castellà, perquè és la seva llengua materna. El canvi al català el va fer composant cançons i llegint. Fins i tot, a primer de carrera, a l’assignatura de literatura catalana, va treure un excel·lent però fent l’examen en castellà, perquè encara no en sabia prou. Però l’assignatura li va donar molt de sí, i ara s’ha convertit en una de les plomes més hàbils del país, vés por on. Sense més, als encreuats de La Vanguardia és l’hereu de Tísner. El tret de sortida el va fer amb la revista Més, la primera de mots encreuats en català, de la qual en fou el fundador.\nPerò situem-nos. Ens trobem amb Màrius Serra al barri d’Horta, a 10 minuts de casa seva, on viu i treballa. Som a prop del parc del Laberint. “Quan era nen, aquest era un lloc on no s’hi podia entrar. Estava prohibit i ben tancat. Era un parc que pertanyia als últims nobles catalans, i el seu laberint vegetal és fascinant”. Al davant –darrera nostre–, un altre escenari d’infantesa: els Salesians d’Horta, on ell s’hi va passar 13 anys com a estudiant, des de nen fins a C.O.U. Exactament, som al costat del velòdrom, fusionant-nos amb un poema visual de Joan Brossa, un dels autors preferits de Serra. “Aquest és un dels poemes més monumentals que té. Em sembla especialment interessant, perquè és la porta d’entrada a l’alfabet i, per tant, a la vida. De fet, el vaig començar a posar als encreuats per definir la lletra “a”: “Poema visual de Joan Brossa al velòdrom d’Horta”, i molta gent l’ha vingut a veure expressament arrel d’aquest fet”. És un bon lloc, doncs, per començar la nostra conversa.\nMàrius Serra Roig va néixer a Nou Barris l’any 1963. Ell es defineix com a emprenedor i, més concretament, com a escriptor, “perquè, en definitiva, tot el que faig ho faig sempre a través de l’experiència amb la lectura i l’escriptura. En el meu cas, les lletres conviuen amb altres facetes, algunes de les quals sonen tan esotèriques com la d’enigmista”. I és que, per a Màrius Serra, “escriure és, en tots els casos, posar paraules en joc”. Diu que sempre ha tingut plena consciència de mantenir una relació juganera amb el llenguatge, fins i tot de manera infantil, però el que el posa davant la pista d’una manera més clara a l’hora de dedicar-se a les lletres és descobrir, quan està cursant primer de carrera (primer de filologia anglesa), un conte del Cortázar en el qual hi troba un palíndrom (és a dir, una frase cap i cua) que diu: “Átale, demoníaco Caín, o me delata”. Encara ara se’l sap de memòria, i encara ara la diu fascinat. “Això em va fascinar d’una manera bàrbara, tant que em vaig passar tres mesos fent campana per anar a buscar què eren els palíndroms. Fins que, en aquest camí, vaig anar a petar a una enciclopèdia italiana que ho codificava com a enigmística, cosa que aquí no tenia nom. Allò va ser com caure del cavall per adonar-me que, realment, era el que m’havia interessat tota la vida. Va ser com trobar-li el nom a tot un seguit de coses que jo ja feia sense saber-ho”.Màrius Serra practica l’enigmística a tothora i s’ocupa d’estudiar-la com a matèria per veure que tot es pot codificar. Diu que aquesta disciplina li permet prendre consciència de l’univers plaent del joc, “que ve de la infància i crec que ens manté vius i ens permet obrir una mirada innocent dins la complexitat de la vida”. Per això assegura que “la millor manera de conèixer la llengua és jugant-hi, fent-ne una vertadera font de plaer, no de patiment ni conflicte, com passa moltes vegades amb les assignatures de llengua, que es relacionen amb les faltes d’ortografia i el boli vermell, o amb les qüestions sociolingüístiques, que porten a debats sobre el futur del català, la imposició d’altres llengües...”.\nPerò Màrius Serra podia haver estat moltes altres coses, a més d’escriptor. Podia haver estat empresari, o músic, o metge... De fet, a casa seva tenien una sabateria, calçats Virreina. Hi vivien al damunt, en un quart pis, i ell, des de petit, que hi remenava. “Al principi no em deixaven sortir a vendre, però feia tots els meus esforços al magatzem. Ho classificava tot, retolava i retolava, i m’ho passava teta reordenant móns de sabates. De vegades, també feia l’aparador amb ma mare i, de jove (amb dotze o tretze anys), ja vaig començar a sortir a despatxar, que en deien”. Fou allà, en la què considerava la seva segona casa, que va començar a adquirir el que ell anomena “universitat de carrer”. Des de la sabateria, que feia la funció d’observatori fix, veia com el món passava i, des d’aquell punt estratègic, va aprendre el que significava agafar una dinàmica de treball.\nÉs precisament per la sabateria que Màrius Serra no recorda el final de moltes pel·lícules. Ell ens ha explicat així l’anècdota: “Recordo especialment els dissabtes a la tarda, durant l’adolescència. Aleshores, a les quatre, pràcticament tot el país, que era monocolor, vivia el moment “Sesión de tarde” a televisió espanyola. Fins que no acabava la peli, no apareixia ningú per la botiga, però ma mare obria igualment a dos quarts de cinc. El que em passava és que totes les pel·lícules les veia sempre fins a la meitat. Encara ara, quan veig pel·lícules antigues, mai recordo com acaben, i no sé si és que no en vaig veure el final o si és que tinc mala memòria”.\nLa relació amb la música encara li dura. De fet, ens assegura que encara es podria marcar algun jazz al piano, però no tenim la sort de veure-ho (ni d’escoltar-ho!). El Màrius Serra nen es va trobar amb aquest instrument molt aviat, perquè li van dir que tenia aptituds per entendre-s’hi. A ell li agradava, i el seu oncle matern havia estat músic abans de fer-se monjo cartoixà, així que va estudiar cinc cursos de solfeig i piano al Liceu fins que va entrar al seu primer grup de rock, on feu de teclista. Diu que va estar fantasiejant amb la possibilitat de ser músic fins als 17 o 18 anys, però, aleshores, va canviar un teclat per l’altre, i li ha sortit molt bé, la tria, perquè, actualment, és un dels autors amb més renom del país.\nA diferència de la majoria d’escriptors, a ell no li va costar sortir a la llum com a tal, i no només això, sinó que, quan ho va fer, ho va fer per doble, sense passar per cap procés de mentalització previ. “La meva és una història de fortuna”, ens diu. Però això també ha tingut un preu, i és que ha madurat en públic, a la vista de tothom. “El meu primer llibre el vaig enviar a dues editorials que no el van voler, però llavors em vaig presentar a un premi per a autors inèdits que es deia Brot i, alhora, vaig començar a traduir per a un editor. De sobte, em vaig trobar que sortien al mercat dos primers llibres junts provinents de dues editorials diferents i de dues personalitats tan marcades com la del Miquel Alsueta, a Columna, i la de Pilar Rahola, a Pòrtic. Tots dos em pressionaven perquè volien els dos llibres i jo estava acollonit, perquè, a més, no tenia cap informació ni cap amistat amb la societat literària”. Però això ja ho té més que superat, perquè, a hores d’ara, ha publicat una quinzena de llibres amb el seu nom a la portada. El darrer, Verbàlia 2.0, que és a les llibreries des del mes de novembre passat. Verbàlia és un país amb ciutadans verbívors (que mengen verbs per alimentar-se), un país sense fronteres gaire definides ni lleis d’estrangeria, un espai de confluència de cultures que tenen el llenguatge com a eix central malgrat que, de vegades, no mantenen cap relació aparent. “Es tracta d’establir territoris de consens al voltant de les llengües sense caure en la temptació de fer-ne una disciplina tancada, sinó d’intentar tenyir quants més àmbits millor d’una actitud davant del llenguatge, d’un estat mental al respecte”.\nDe totes maneres, Quiet és el seu llibre més especial, especial i irrepetible. El dedicà al seu fill Lluis (Llullu), afectat d’una encefalopatia i desaparegut el 24 de juny de 2009. Per a Màrius Serra, aquest ha estat molt més que un llibre. Ell diu que “és un acte d’amor barrejat amb un acte de creació”, els quals, d’altra banda, li han estat retornats en forma d’afecte per part dels lectors. Aquest Quiet estaria al costat del Verbàlia, perquè, en el darrer, el llenguatge és l’eix central i, en canvi, en l’altre es tracta d’establir un relat a partir del silenci. Són dos extrems d’un continu que l’introdueixen, un cop més, en el joc del llenguatge.\nPerò, què va passar amb el Màrius metge? Tenim curiositat i ens ho explica. La seva família no havia anat mai a la universitat. Ell va ser el primer. Com que treia bones notes, volien que fos advocat, metge o, com a molt, economista, “coses que podien entendre, però jo no tenia vocació, sinó que a mi m’agradava el rock, escriure, llegir...”. Malgrat tot, va entrar a la carrera i va aconseguir un trasllat, de manera que va començar medicina a Sevilla, però, finalment, no el van admetre per problemes burocràtics i per ser foraster. Això va pesar més que la nota obscenament alta que tenia. Així doncs, quan ja portava tres setmanes de curs a Sevilla, va haver de tornar a Barcelona i començar a l’Hospital Clínic. Diu que, en aquell moment, es va sentir decebut, però, en el fons, sempre ho ha agraït, perquè el seu lloc es troba, sens dubte, entre lletres. No en va tan sols anà un trimestre a classe, amb el mèrit afegit de ser delegat de curs i tot. I és què Màrius Serra és d’aquells que busca l’excel·lència en tot allò que fa. Potser per aquest motiu ha estat capaç d’escriure llibres a partir de fracassos (De com s'escriu una novel·la). Això és resiliència (i excel·lència); la resta són tonteries.


LA SÍNDROME DE DOLOR FEMOROPATEL·LAR - Mutualitat de Futbolistes\nPublicada el 3 maig, 2022 8 maig, 2022 per MCF\nAquesta síndrome es desenvolupa tant en esportistes com en la població en general, especialment en persones sedentàries. La biomecànica inherent al futbol condiciona que molts futbolistes pateixen aquest trastorn.\nAbans als futbolistes que presentaven dolor anterior al genoll (la qual cosa és un símptoma, però no un diagnòstic) se’ls indicava sistemàticament l’enfortiment del quàdriceps, sense cap tipus de selectivitat i una bateria d’exercicis majoritàriament contraproduents.\nEn l’actualitat els investigadors fan referència a una forma diferent d’abordar aquesta patologia.\nEs defineix el dolor femoropatel·lar com un conjunt de signes i símptomes que inclouen dolor anterior de genoll i sensació de fregament de la ròtula durant el moviment del genoll. Anatòmic-patològicament presenta un deterioració i reblaniment del cartílag de la cara posterior de la patel·la.\nEls símptomes que presenta el pacient són:\n• Dolor difús a la regió anterior del genoll, que augmenta en pujar escales.\n• Dolor a romandre assegut (genolls en flexió) durant un temps perllongat.\n• Crepitació. (Soroll pel fregament dels ossos.\n• Sensació que el genoll se’n va. Relaxació reflexa del quàdriceps.\n• Vessament sinovial.\n• Bloqueig que el pacient pot revertir activament.\nS’ha d’establir un diagnòstic diferencial respecte a les següents patologies:\n• Plica sinovial.\n• Lesions meniscals.\n• Lesions lligamentoses.\n• Tendinopatia rotllana.\n¿Fa mal el cartílag articular?\nEl cartílag és avascular i a neural, això té dues repercussions dignes d’anomenar:\n1. No pot generar dolor (a neural).\n2. Els fàrmacs ingerits per afavorir la seva regeneració no arriben al cartílag (a vascular). L’estímul per afavorir la regeneració és mecànic, no químic.\nLlavors, si és a neural ¿per què el pacient amb degeneració del cartílag rotlla presenta dolor?\nL’os subcondral està ricament innervat, així, quan les capes basals del cartílag es perdin, l’absorció d’energia mecànica es veu reduïda, arribant més intensament a l’os subcondral. Quan el cartílag està greument afectat, l’os subcondral està directament exposat a les demandes mecàniques de l’articulació.\nDes d’un punt de vista químic, les substàncies alliberades durant el procés de degeneració articular irriten la sinovial, col·laborant en el procés dolorós.\n¿L’os subcondral és l’única estructura que produeix un quadre clínic d’aquestes característiques?\nMolts diagnòstics de dolor femoropatel·lar probablement són erronis quant a la font de dolor, i, probablement el fracàs terapèutic es degui precisament a l’error de diagnosi. L’etiologia multicausal ens aboca inevitablement a un abordatge personalitzat en totes les fases del tractament.\nDes del punt de vista purament local, la causa per la qual es degenera el cartílag és una mala alineació de la ròtula que afecti la dinàmica d’aquesta. Si la ròtula està desalineada la superfície articular en contacte amb els còndils femorals es redueix i això és física pura: a menor superfície de contacte major pressió en el cartílag.\nAltres causes són inestabilitat rotllana i traumatisme directe sobre la ròtula.\nPer al qual cosa, gran part dels esforços mèdics haurien d’anar dirigits a alinear la ròtula per optimitzar la superfície de contacte i reduir així la pressió en el cartílag articular.