Vergés diu que el toc de queda pot "coexistir" amb el tan... Vergés diu que el toc de queda pot “coexistir” amb el tancament de bars – El Món\nVergés diu que el toc de queda pot “coexistir” amb el tancament de bars\nLa consellera de Salut contradiu Miquel Sàmper i apunta que són dues mesures "independents"\nRedacció 23/10/2020 9:47 am\nLa consellera de Salut, Alba Vergés, ha afirmat aquest divendres que la mesura de tancar bars i restaurants pot “coexistir” amb un toc de queda si aquest s’acaba aplicant. En una entrevista als Matins de TV3, la cap del Departament ha contradit les declaracions que ahir va fer el conseller d’Interior, Miquel Sàmper. El seu company de Govern va obrir la porta a tornar a obrir aquests locals si s’acabava aplicant la mesura de limitar la mobilitat nocturna.\nDe fet, Vergés ha explicat que són dues mesures “independents”. “Farem limitació de mobilitat o toc de queda sense descartar res, quan ho creguem necessari“, ha afegit. La consellera ha dit també que si apliquessin el toc de queda ho farien sense estat d’alarma. Podrien seguir la via del País Valencià, que prepara un decret per aplicar-ho pel seu compte. Ha apuntat, però, que ara s’analitzarà l’impacte de les mesures de fa una setmana i ha fet una crida a contenir la mobilitat aquest cap de setmana per evitar més restriccions.\nVergés ha defensat que les decisions han de venir de les autoritats de salut púbica “i no d’una reunió interterritorial on es digui que hauria de ser per a tothom igual, i sense que s’aclareixi la forma jurídica”. I és que Vergés ha afirmat que aquest aspecte no es va aclarir en la reunió del Consell Interterritorial de Salut d’aquest dijous i, en cas que hi fos, s’analitzaria.\nEn tot cas, ha dit que Catalunya es va “avançar” amb mesures estrictes com el tancament de bars i restaurants i altres negocis i ha apuntat que ara caldrà analitzar el seu impacte. En aquest sentit, també ha dit que caldrà veure quin és el compliment de les mesures durant aquest cap de setmana i si aquest és “molt estricte” es veurà si algunes mesures es poden “relaxar” o, en canvi, caldrà prendre de noves. “Tenim mesures aplicades, si n’hem d’aplicar d’altres ens ha de venir des del punt de vista més tècnic, que les autoritats de salut pública ens diguin la conveniència“, ha manifestat.\nVergés ha fet una crida a la ciutadania i ha recordat que les mesures no són només de tancament d’alguns sectors sinó que s’ha demanat limitar al màxim la mobilitat. Per això, ha esperat veure unes imatges diferents a les del cap de setmana passat i ha assegurat que hi haurà més controls. “Ens hi juguem molt i esperem que aquest cap de setmana la gent hagi pogut veure que cal la contribució de tothom“, ha declarat.\nEl que sí ha descartat és un confinament perimetral, ja que ha assegurat que ara mateix la transmissió comunitària és “generalitzada” a Catalunya. D’altra banda, ha respost a l’investigador Oriol Mitjà que “no hi ha hagut picabaralla política en la gestió de la pandèmia” i que el Govern “tenia clar que era prioritat gestionar la pandèmia”. “La ciutadania no es mereix això i crec que no hem d’entrar en polèmiques en aquests termes”, ha dit sobres les crítiques per la gestió a les residències feta per Mitjà.\nLes eleccions s’han de poder fer\nPer últim, Vergés ha afirmat que el dret a vot és fonamental i que s’ha de poder establir totes les mesures necessàries que permetin fer les eleccions del 14 de febrer. “L’últim és sempre afectar drets fonamentals“. ha dit.


Projectes Técnics | Diputació de Valencia\nAra més accessible, oberta i transparent\nDiputació de València "Colze a colze amb els Ajuntaments"\nLa Batlia respon. Connectem amb tu\nEl Servei de Projectes Tècnics és responsable de la planificació, gestió i direcció de la conservació, manteniment i obres d'adequació i millora dels edificis i instal·lacions dependents de la Diputació de València. Així com de prestar el suport tècnic que demanden altres servicis i unitats de la Corporació, com ara l'elaboració de plecs tècnics, estudis immobiliaris de mercat, valoracions, informes tècnics i urbanístics, la gestió tècnica de la telefonia mòbil i la gestió de convenis i programes de col·laboració amb altres institucions i administracions públiques en matèria de manteniment i conservació d'edificis.\nLes dites funcions s'exercixen per mitjà de l'acció coordinada de les dos seccions que ho integren, la Secció de Projectes Tècnics de Manteniment i la Secció de Projectes Tècnics de Patrimoni. Des de la Secció de Projectes Tècnics de Manteniment es planifiquen les inspeccions i es programa i gestiona el manteniment integral dels edificis i instal·lacions de la Diputació de València, de la seua propietat, cedits per altres administracions o arrendats per la Corporació, en els seus vessants d'explotació, manteniment preventiu, manteniment correctiu, manteniment tecnicolegal i treballs diversos. També es gestionen els treballs d'adequació de les construccions i instal·lacions existents a les diferents normatives en vigor i a les necessitats sorgides en la Corporació que, per la seua quantia, puguen ser duts a terme des d'un contracte de manteniment integral. Contracte que inclou a 43 edificis de la Diputació. També es planifica i gestiona la certificació energètica dels edificis i la gestió completa d'aquells projectes d'instal·lacions que s'escometen de forma aïllada.\nDes de la Secció de Projectes Tècnics de Patrimoni es planifiquen i gestionen: Els estudis previs d'immobles, els encàrrecs relatius a la redacció de projectes arquitectònics, d'activitat i d'excavacions arqueològiques, la seua supervisió i aprovació. Els encàrrecs de direcció d'obra. El seguiment i control de la realització de les obres, la seua recepció provisional, liquidació i recepció definitiva. La realització d'inspeccions periòdiques d'edificis encaminades a l'emissió dels Informes d'Avaluació d'Edificis. El manteniment de la planimetria existent dels immobles en sòl urbà i urbanitzable no afectes a l'Àrea de Carreteres. Gestió del manteniment de les parcel·les urbanes en condicions de seguretat, salubritat, ornament públic i decor exigides en la normativa urbanística. Elaboració de plecs, projectes de parcel·lació, valoracions i informes tècnics i urbanístics.\nPersones Consulteu ací la relació del personal del servei de Projectes Tècnics.\nOrganigrama Consulteu ací l'organigrama del servei de Projectes Tècnics.\nConsulteu ací les dades del responsable del servei.\nDiputat Sr. Andreu Salom Porta. Vegeu-ne més\nActualizado a 1.6.2020\nTwitter Diputació de València


Qui no s'ha sorprès pel comportament incomprensible de l'altre sexe? Vine al Club Capitol a veure l'adaptació teatral del best-seller de Jonh Gray Els homes són de Mart i les dones de Venus. Un espectacle en què les diferències de funcionament de cada sexe davant de situacions quotidianes seran una font de complicitat i no de conflicte. Genial, no? Una hilarant comèdia sobre les relacions entre marcians i venusianas... de la mà de Jordi Díaz.\nDates: 15 d'octubre a les 18:30h i a les 21h\nDivendres 25 de gener de 2019 a les 21:00h\nAndreu Casanova et convida a fer un safari còmic per tota la selva d'aplicacions per lligar que s'han posat de moda últimament\nDivendres 23 de novembre a les 21:00h\nDavid Verdaguer i Oscar Machancoses\nUn espectacle que oscil·la entre el teatre, el vodevil, el recital musical i la comicitat més absurda i surrealista.\nLa recepció d'una caixa per part del Martínez ens transportarà fins a l'interior de les seves emocions\nTres actrius s'enfronten sobre l'escenari a una simple però controvertida pregunta: Què vols pel teu futur?


Abans que arribés la indignació\nMARTA PESSARRODONA 16/11/2011 00:00\n260x366 Abans que arribés la indignació / PERE TORDERA Abans que arribés la indignació / PERE TORDERA\nLa primera pregunta que escometrà qualsevol lector d'aquesta obra memorialista, originalment publicada el 1997, és la de si estaria a l'abast en versió catalana en cas que l'autor no ho fos també d'un dels èxits més rutilants i d'abast extraliterari dels darrers temps. Naturalment, ens referim a Indigneu-vos! I la seqüela Comprometeu-vos! El curiós del cas, però, és que la vida de l'autor Stéphane Hessel (Berlín, 1917) donaria per més d'un volum memorialista. És la vida d'un francès d'adopció nascut a Berlín quan encara no ha acabat la Gran Guerra, la mare de tots els pecats del segle XX, segons Doris Lessing. Crescut en una França de film de la Nouvelle Vague, literalment, pels amors de la seva mare amb el millor amic del seu pare, amors que van inspirar el gran François Truffaut per al seu memorable film Jules i Jim, digne avui de totes les filmoteques que hi hagi al món occidental. Si hi afegim que després d'Auschwitz ja no és possible la poesia lírica (Paul Celan) i pensem que l'autor va ser estadant de darrera hora no sols d'un camp de concentració, ans de dos, Buchenwald i Dora, ja comprendrem que la dansa, en ocasions, per a l'autor, va ser més aviat macabra. En definitiva, segons ens explica, se'n va salvar canviant de nom, adoptant el d'un estadant ja mort i escapant-se del vagó on l'intentaven traslladar quan l'exèrcit aliat era a prop i París s'havia reconquerit. Incidents certament terribles en els quals no hi va ajudar gens, segons sembla, el fet que el seu pare fos jueu.\nAixò no obstant, el llibre és en certa manera decebedor. Alumne de la London School of Economics (LSC), en una estada britànica, i també de l'École Normale Supérieure (ENS) de París, membre de la Resistència durant els années noirs, que el menen a Buchenwald, l'autor inverteix la primera part del llibre a escriure un relat memorialístic gairebé anglosaxó, mentre que les tres quartes parts restants semblen més un currículum allargat de gran funcionari, que és el que ha estat, ja que va acabar d'ambaixador francès a Bèlgica. Gairebé no hi ha opinions, per més que la solapa del llibre reprodueixi la frase: "Les nostres societats van cap a una nova albada o cap a un crepuscle definitiu?"\nMentrestant, l'autor insisteix en el seu gust per la literatura, més concretament per la poesia, en les tres llengües en les quals es mou perfectament: alemanya, anglesa i francesa. Una capacitat que no traspassa a la seva prosa que, imaginem, el traductor a la nostra llengua fins i tot ha millorat. D'altra banda, el fet de ser una de les darreres persones que a Marsella es va trobar amb Walter Benjamin abans del seu funest pas dels Pirineus per acabar a la fossa comuna de Portbou, li provoca una frase de difícil digestió: "El seu descoratjament m'irritava més que no em feia llàstima" (!) En canvi, adopta un altre to al capítol, certament interessant, dedicat al gran polític que va ser Pierre Mendès France, sense gaire valoració, però, del seu paper. O, també, dos capítols, no un, dedicats a Michel Rocard, d'interès més dubtós, si no és que l'interès sobre el socialisme europeu, i concretament el francès, predomini en els eventuals lectors.\nDissortadament, una conclusió poc alambinada ens podria dur a pensar que ser exalumne de la LSC i de l'ENS tan sols serveix per ser un gran funcionari internacional, que quan coincideix als Estats Units amb Alexis Léger, pràcticament ni s'atura a considerar el que el seu alter ego literari, Saint-John Perse, ens ha llegat. La seva llarga carrera diplomàtica, que ens trasllada des d'Algèria a Burundi, passant per la Indoxina francesa, deixa un regust per saber més, per valorar o, si més no, opinar més. D'aquí una certa decepció lectora a partir d'un material certament riquíssim.


De diferents talles, races i allunyades dels estereotips de bellesa, així són les noves nines\n6 min. BARCELONA 06/09/2019 16:41\n651x366 Dues nines de la marca American Girl / INSTAGRAM / @americangirlbrand Dues nines de la marca American Girl / INSTAGRAM / @americangirlbrand\nAmb granets a la cara, taques a la pell o en cadira de rodes. Són moltes les diferències i particularitats que caracteritzen cada persona i que la fan única i irrepetible. El mateix passa amb els nens i nenes, que a poc a poc van descobrint la seva imatge al món. Una imatge que, sovint, no concorda amb els referents que veuen en el seu dia a dia, sobretot a l’hora de jugar. Un cas molt clar són les nines, que acostumen a presentar una imatge poc real de les nenes i les dones, sempre esveltes, maquillades i ben vestides. Per sort, aquests últims anys han aparegut marques i dissenyadors arreu del món que han apostat per fer models en què la naturalitat de les nines es converteix en el seu principal objectiu, ja que volen mostrar dones i nenes reals. El resultat agrada a grans i petits i sovint les col·leccions s’esgoten en poques hores.\nAquesta és una història d'amor pel reciclatge i per la innocència de la infància. Tot va començar el 2015 quan l'artista, il·lustradora i científica de Tasmània Sonia Singh va començar a recollir totes les nines de l'estil Bratz que es trobava en fires i mercats de segona mà amb la intenció de restaurar-les. Però no de qualsevol manera: el que ella volia era treure'ls el maquillatge, els vestits arrapats i les sabatetes de taló i canviar-los per jerseis de llana, texans i tota la roba que resulta còmoda per jugar quan ets petit. Roba que, de fet, dissenya i produeix la seva pròpia mare. I el mateix fa amb els cabells: fora els decapats i els recollits de perruqueria. A canvi, unes trenes o uns cabells naturals i juganers. El resultat de les seves creacions és tan apreciat que l'artista no dona l'abast. De fet, el primer dimecres de cada mes penja les nines que ha pogut fer durant les últimes setmanes, a un preu que oscil·la entre els 100 i 200 euros, i sovint s'esgoten en pocs minuts. Per no fer tan llarga l'espera, la dissenyadora també ofereix videotutorials a través de la seva pàgina web perquè els seus seguidors reciclin altres nines.\nSibahle Collection (Sud-àfrica)\nUn dia la filla petita de Khulile Vilakazi-Ofosu li va dir que el que volia era tenir uns cabells ben llargs i llisos, com les nines amb què jugava. Unes nines que eren de pell blanca i cabells llargs i rossos, tot el contrari del cabell fosc i encrespat de la nena. Va ser aleshores quan la Khulile va decidir posar fil a l'agulla i dissenyar, juntament amb Caroline Hlahla, una línia de nines que representessin, per fi, la diversitat dels nens sud-africans. I amb aquesta diversitat no només volia retratar infants de pell negra, sinó també els nens que pateixen malalties com el vitiligen o l'albinisme. A part del físic, també es van voler centrar en el vestuari: havien de ser peces de roba amb dissenys típics africans. Tres anys més tard, aquesta firma nascuda a Johannesburg ja s'ha consolidat i produeix els seus productes a Europa, amb la intenció de vetllar per una bona qualitat dels materials. A més, els ninos fan olor de vainilla.\nPer a Julia Taube, una de les tres fundadores de myIDolls, l'objectiu de la firma no només és oferir nines naturals que no coincideixen amb els estàndards de bellesa del mercat, sinó que també volen que les criatures "juguin i s'inspirin" sense generar-los "cap concepte preconcebut relacionat amb les normes de gènere". Per tant, aposten per crear nines de l'estil Barbie però amb el gènere poc definit o bé proposant un canvi en els rols tradicionals. Un exemple és que tenen models en què l'home dona el biberó a un nadó. Aquesta firma, creada fa quatre anys a Suècia, també vetlla per crear un mínim impacte en el medi ambient i tots els seus productes, que estan dissenyats i fabricats al mateix país nòrdic, són considerats no tòxics i fets amb plàstic biodegradable.\nAll the Little Dolls (Austràlia)\nEn una línia semblant a la firma sueca, la dissenyadora australiana Betty Strachan-Otter es dedica a remoure consciències amb la creació de nines que surten de les normes establertes. Fa dos anys va crear molta polèmica quan va crear la versió lesbiana de la Barbie per fer campanya a favor del matrimoni homosexual, un tema que aleshores estava a l'ordre del dia al país. Actualment l'artista ven nines a través de la plataforma Etsy que solen estar embarassades o alletant nadons. A més, també van sense maquillatge i presenten imperfeccions com granets o fins i tot cel·lulitis.\nAmerican Girl (Estats Units)\nLa particularitat d'aquesta firma nord-americana, fundada el 1986, és que les seves nines, que tenen tota la varietat d'ètnies que es poden trobar als Estats Units, venen acompanyades de contes on es relaten les seves històries amb l'objectiu d'inspirar diferents valors. Per exemple, en la seva sèrie de personatges històrics hi ha la fictícia Melody Ellison, una nena afroamericana del 1964 que lluita contra la discriminació racial a Detroit. O també hi ha la Julie Albright, una nena que viu al San Francisco dels anys 70 i que és una activista mediambiental amb una forta personalitat.\nBarbies Fashionistas (Estats Units)\nTot i els recels que pot despertar la firma més coneguda del sector, sí que se'n pot destacar la seva col·lecció anomenada Fashionistas. Es tracta d'una línia on hi han introduït Barbies que tenen fins a 9 tipus de tonalitats de pell, 6 colors d'ulls, 11 tipus de cabell i 6 mides corporals diferents. Però probablement el que més crida l'atenció és que també ha creat models que van en cadira de rodes o amb cames ortopèdiques, que per descomptat es venen amb totes les diferents varietats de mides i colors.\nLa primera nina transgènere\nDes de fa un parell d'anys la model i activista transgènere nord-americana Jazz Jennings, de 18 anys, compta amb la seva pròpia nina. Creada per Robert Tonner, fundador de Tonner Doll Company, és considerada com la primera nina transgènere que es basa en un personatge real. És un homenatge que la firma ha volgut fer per destacar la seva valentia i el seu activisme a favor del col·lectiu LGTBI. Actualment es pot trobar a través de la plataforma Woozymoo.com per 90 euros, encara que ha tingut tant d'èxit que temporalment s'ha quedat sense estoc.\nLa Barbie més rebel viu a Instagram\nLes dones perfectes no existeixen, ni tan sols la Barbie. Aquesta és una de les grans reivindicacions que vol transmetre el perfil d'Instagram @trophywifebarbie. La pàgina, que es podria traduir com a 'Barbie, la dona trofeu', està gestionada per l'artista canadenca Annelies Hofmeyr i té com a protagonista una Barbie que no es talla a l'hora d'explicar la seva realitat: té cel·lulitis, li agraden l'alcohol i el tabac i passa dies molt dolents quan li baixa la menstruació. Cadascuna de les fotografies va acompanyada d'un text ple de cruesa que, en la majoria dels casos, vol anar en contra de les convencions socials i les pressions que viuen les dones en el seu dia a dia. Unes pressions que, de fet, també s'intenten simbolitzar amb la presència d'una gran cornamenta sobre el cap de la Barbie.


Els tres equips del futbol regional del Matarranya a molt pocs punts de diferència | Matarranya Media\nEls tres equips del futbol regional del Matarranya a molt pocs punts de diferència\nEl Massalió i el Valderrobres estan empatats a 22 punts i el Calaceit sume 27\nEl Valderrobres es va emportar el partit contra el Torrecilla / Foto: NDM\nEl Calanda (0-1) i el Chiprana (2-0) han frenat la bona ratxa del Calaceit que, encara que no va fer un mal joc, no va estar encertat de cara al gol i el pague car. Contra el Calanda, el Calaceit va demostrar per què enguany està lluitant per les primeres places de la classificació. Malgrat el primerenc gol dels visitants (8′), els calaceitans van dominar totalment la trobada.\nDe fet, després del gol, i sobretot durant la segona part, els locals van tindre multitud d’ocasions per a empatar i fins i tot guanyar el partit. Tant va anar així, que els de Calanda van haver de defensar-se amb dents i ungles per a evitar perdre els tres punts. “El gol ens va sorprendre però ràpidament ens vam refer i vam començar a dominar el partit”, va dir Alberto Viver, entrenador del Calaceit, que va afegir que “vam fer un partidàs i estic molt content pel joc i l’actitud dels jugadors. No vam guanyar perquè la pilota no volia entrar perquè ocasions vam tindre moltes”.\nUna setmana després, en el partit ajornat contra el Chiprana els calaceitans no van estar tan encertats. Als pocs minuts de començar els locals es van posar per davant. Si bé, els de Calaceit no van baixar els braços, no van aconseguir fer el seu joc enfront d’un rival molt ben plantat al camp. Malgrat això, van aguantar amb l’esperança de l’empat fins al minut 83 en el qual els locals van sentenciar el partit amb el 2 a 0. “Natres vam estar molt espessos i això al final es va reflectir en el marcador”, va apuntar Viver.\nEl Massalió va aconseguir sumar la seua tercera victòria consecutiva en la lliga enfront del Torrecilla (4-1) en una trobada que no va ser tan còmoda com expressa el marcador final. El xoc no va començar bé per als locals perquè durant la primera mitja hora els de Torrecilla van eixir amb més ganes i van tindre algunes ocasions de gol. Si bé, passats els trenta minuts, Jorge (37′) va aconseguir obrir el marcador per als locals i el punt va canviar l’actitud del grup que a partir d’aqueix moment va començar a dominar el joc. Poc més va succeir fins al descans. “Ens ha costat molt entrar en el partit i durant els primers vint o trenta minuts, fins que ha arribat el gol, hem patit bastant”, va explicar Óscar Alvarado, entrenador del Massalió. En la segona part, els de Massalió van eixir a per totes. Tant va anar així, que en menys de cinc minuts va arribar el segon gol obra de Marcos (49′). Amb el domini de la trobada els locals van patir l’expulsió d’un jugador que va fer que els de Torrecilla avançaran línies per a buscar la remuntada. Però això ho va aprofitar el Mazaleón que jugant al contraatac va aconseguir dos tants més obra de Juan Miguel (77′ i 84′). Amb el partit sentenciat els visitants van aconseguir el gol de l’honor que va ser obra de Lofti (86′). “Estem molt contents perquè estes tres últimes tres victòries ens donen un bon matalàs de punts per a afrontar les pròximes jornades en les quals ens enfrontarem a rivals molt més complicats”, va sentenciar Alvarado.\nUn empat contra l’Albalate (2-2), líder de la categoria, i una clara victòria enfront del Torrecilla (5-1) dóna aire al Valderrobres que se situa en la part mitjana de la classificació amb 22 punts. En el partit contra l’Albalate els de la capital van demostrar que són capaços de plantar-los cara als equips més forts de la lliga. Malgrat que quasi des de l’inici van ser a remolc en el marcador, els locals van aconseguir neutralitzar el primer tant de visitant amb dos gols de Borja (34′ i 37′) que els van portar a anar-se al descans per davant. Després del descans el partit va seguir la mateixa línia, encara que l’Albalate va intentar ser més incisiu per a buscar l’empat. Finalment ho va aconseguir en el minut 79 amb un gol que va posar el 2 a 2 en el marcador final i va decidir el repartiment de punts.\nMolt diferent va ser el xoc ajornat contra el Torrecilla en el qual els de José Vicente Rebullida van ser molt superiors. Tant va ser així que al final dels primers 45 minuts el marcador ja mostrava un 4 a 1 gràcies als gols de Javier (5′) i Óscar (10′, 20′ i 41′). Després de l’aturada, va baixar la tensió del partit, encara que el Valderrobres va continuar dominant clarament el xoc i ja en el 85′ Jorge va posar la guinda al marcador aconseguint el 1-5 final. “Va ser un partit que ens va resultar més fàcil del que esperàvem. Anàvem molt concentrats perquè és un camp de terra i molt xicotet pel que des del primer minut vam ser per totes, i això ens va eixir bé”, va apuntar Rebullida.


Dispositiu de la Guàrdia Urbana i l'Empresa Municipal de Transports per Tots Sants — Ajuntament de Tarragona\nEsteu aquí: Inici › Seguretat Ciutadana › Notícies › Notícies 2011 › Dispositiu de la Guàrdia Urbana i l'Empresa Municipal de Transports per Tots Sants\nAmb motiu de la festivitat de Tots Sants, que se celebra el proper dimarts, la Guàrdia Urbana ha preparat un dispositiu especial per tal de garantir la màxima afluència al cementiri municipal, tot procurant que aquesta afluència afecti el mínim possible el trànsit dels voltants i la resta d’activitats ciutadanes.\nEl cementiri romandrà obert de 9 a 19 hores del 24 d’octubre al 2 de novembre. Per assumir l’augment d’afluència de persones, el dia 1 de novembre la porta lateral, situada davant de l’Oliva a la carretera de Santes Creus, estarà oberta tot el dia. Els dies 29, 30 i 31 podrà obrir-se si així ho requereix l’increment de visitants.\nEl dispositiu especial de la Guàrdia Urbana funcionarà del 29 d’octubre a l’1 de novembre i s’intensificarà el dimarts dia 1 per garantir la fluïdesa del trànsit i l’estacionament a la zona.\nEl dispositiu de trànsit del dia 1 de novembre es concretarà de la següent manera:\nLa circulació de baixada cap al centre de Tarragona des de Sant Pere i Sant Pau per la TP-2031 (entrada per l’Av. Rovira i Virgili), serà desviada pel camí de la Muntanya de l’Oliva en tot el recorregut de la façana lateral del cementiri, seran 200 o 300 metres de desviament per sortir novament a la mateixa via a l’alçada del semàfors de la cruïlla del camí del Cementiri, degut al passadís habilitat pels vianants.\nEn sentit contrari, és a dir, la sortida de Tarragona cap a Sant Pere i Sant Pau i els Pallaresos per la TP-2031 (la sortida del centre de la ciutat per Rovira i Virgili), circularà pel carril de la esquerra en tot el recorregut de la façana lateral del cementiri, degut al passadís habilitat pels vianants.\nEl camí del Cementiri en el tram de la façana principal (entre el semàfors de la cruïlla amb l’Avinguda Rovira i Virgili – TP-2031 i la cruïlla amb la rotonda del nou pàrking dissuasiu) quedarà en sentit únic cap a la rotonda del pàrquing dissuasiu.\nEls estacionaments quedaran així:\nL’esplanada d’aparcament del davant de la porta principal del cementiri quedarà reservada per a les parades de venda de flors i per a zona d'aparcament per a discapacitats, taxis i descàrrega de passatgers d’avançada edat o de mobilitat reduïda.\nEn el vial del túnel que creua per sota de l’autovia de circumval·lació A-7 entre el carrer les Arcades (part del darrera del dipòsit de vehicles) i la rotonda del nou aparcament dissuasiu, es permetran 4 línies d’estacionament per a les visites al cementiri.\nEvidentment, es podrà fer servir el pàrquing dissuasiu.\nAquest dispositiu especial previst pel dia 1 de novembre podrà aplicar-se els dies 29, 30 i 31 d’octubre si l’augment de l’afluència de visitants al cementiri fa que s’hagi d’obrir la porta lateral.\nEMPRESA MUNICIPAL DE TRANSPORTS – EMT\nPel que fa al servei municipal d’autobusos, el dimarts 1 de novembre el servei de la línia 6 es duplicarà durant l’horari de visita al cementiri.


Immersió, la culpa és nostra - La Punteta - Notícies d'Opinió - e-notícies\nLa Punteta · 17 de Maig de 2013. 19:14h.\nImmersió, la culpa és nostra\nAvui voldria felicitar els setze ponents de l'Estatut del 2005 -algun dels quals, per cert, amb el temps ha arribat a conseller- perquè finalment han aconseguit carregar-se la immersió lingüística.\nPotser que recordem els seus noms per a la història: Artur Mas, Ramon Camp, Núria de Gispert i Francesc Homs per CiU. Joan Ferran, Miquel Iceta, Àlex Masllorens i Lídia Santos pel PSC. Teresa Aragonès, Pilar Dellunde i Joan Ridao per ERC. Joan Boada, Jaume Bosch, Dolors Comas d’Argemir i Jordi Miralles per iCV-EUiA.\nJa ho he dit en alguna altra ocasió: allò no era una ponència, era un galliner.\nVal a dir que el mèrit no és només seu, sinó també de Carles Viver Pi-Sunyer i Antoni Bayona, que els esperonaven per darrere. Viver Pi-Sunyer havia estat vicepresident del Tribunal Constitucional (1992-2001) i es pensava que colaria tot. Però a l'hora de la veritat van escapçar l'Estatut per tot arreu.\nA la llarga, ambdós han estat recompensats. Mas ha col·locat ara Viver Pi-Sunyer al capdavant del famós Consell Assessor de la Transició Nacional. O sigui que si demostra tanta vista com amb l'Estatut estem ben arreglats. I a Antoni Bayona el van nomenar lletrat major del Parlament quan es va retirar el sociata Ismael Pitarch. Això de sociata no ho dic jo, ho diuen ells.\nEm sap greu dir-ho, però vam ser dels primers en advertir que, amb la sentència del Tribunal Constitucional, la immersió lingüística perillava definitivament. Tampoc no vam ser els únics. Veus com Alfons López Tena o el professor de Dret constitucional Hèctor López Bofill, gens sospitosos d'alta traïció, van dir llavors el mateix.\nVal a dir que hi ha contribuït poderosament el Tribunal Constitucional, el Tribunal Suprem, fins i tot el TSJC, i ara el Govern espanyol. Però si l'objectiu de l'Estatut era blindar la immersió lingüística han aconseguit l'efecte contrari al desitjat. Ja ho diu la dita: el que funciona més val no tocar-ho.\nLa política -ja em perdonarà el senyor Clausewitz- és com la guerra, però sense sang. I si no tens prou força, més val no plantejar batalles a camp obert. Les acabaràs perdent.\nPerò sembla ser que als catalans ens agrada rebre hòsties. Mentre no siguem més murris -i sobretot més savis- la nostra serà una causa perduda. Som els únics que expliquem la tàctica abans de començar el partit. Així no anirem enlloc.\nEleccions anticipades el 2014\n#11 El azote de los necios, Barcelona, España, 02/05/2014 - 09:52\nRius, no hay que cambiar lo que funciona bien, para ti y unos cuantos...... vamos que yo creo que los franquistas utilizaron el mismo argumento que tú en los años ochenta , cuando los sectores catalanistas pedían el bilingüismo...... , y yo sé que tú te acuerdas de esa época , no seamos hipócritas..\n#10 Bilingüe, Terrassa, 30/04/2014 - 23:32\nCataluñ(ny)a bilingüe, esco(ue)la bilingüe.\n#9 amadeus, Barcelona, 30/04/2014 - 21:52\nEl que perilla no és la immersió, el que perilla és la barbaritat d'excloure el castellà de tot l'àmbit públic. No es poden crear lleis que menyspreuen els drets dels ciutadans.\n#8 robertg, http://gothalaunia.blogspot.com, 30/04/2014 - 19:02\nés aixi com dius, ara bé......sense la sentència del constitucional seguiriem vivint feliços a l'oasi anestesiant que ens duia lentament a la mort plàcida\n#7 Jordi, as, 21/05/2013 - 12:52\nÉs cert que la reforma de l'estaut ha acabat dilapidant la immersió. És innegable. Però també és innegable que la falta d'habilitat política per part d'espanya és el què fa créixer l'independentisme. Sense sentències del TC no estaríem on estem


RECITALS – Pere Anglas\nDes de 1989, Pere Anglas ha participat en diversos recitals de poesia i lectures dramatitzades, algunes amb la col·laboració de l’amic i filòleg Jordi Malé. Vegeu a continuació una mostra de les més destacades:\nBarri Brossa / SGAE\nDirecció de Lluís Solà\nBarri Brossa centra la seva programació del 2007 al voltant de la figura de Josep Palau i Fabre, en motiu del seu 90è aniversari. Tres directors d’escena, dotze actors, tres escriptors i tres artistes plàstics revisen l’obra del poeta, al voltant de tres grans temes: mite, llibertat i sexe. [Més…]\nSGAE i Espai Brossa, 2003\nLectura dramatitzada, a càrrec de Lluís Solà\nCarles Santos, Pere Portabella i Lluís Solà ens descobreixen tres obres de Joan Brossa, dins el cicle Proposa, promogut per la SGAE i l’Espai Brossa. [Més…]\nRecital de poesia xinesa\nSelecció de textos de Jordi Malé i música de Joan Vallcorba\nEs va estrenar el 1998 a la Societat Cultural Sant Jaume de Vilassar de Dalt. Posteriorment es van fer representacions al Teatre Monumental de Mataró i al Teatre Lliure de Barcelona (Gràcia), dins el cicle Paraula de poeta (2001). [Més…]\nÒmnium Cultural de Mataró, 1997\nRecital comentat de poesies d’Ausiàs March\nEs presenta el 3 de novembre de 1997 a l’Òmnium Cultural de Mataró i després inicia una gira pels instituts de Catalunya.\nAUSIÀS MARCH va néixer el 1397, probablement a Gandia, en el si d’una família de poetes… [Més…]\nEs presenta al Teatre Lliure de Gràcia el 3 d’abril de 1989. Reciten: Pere Anglas, Jordi Bosch, Ramon Madaula, Ovidi Montllor i el mateix poeta.\nSi optés per una resposta clara i sensata, resultaria massa breu ja que no crec que existeixi cap mena de poètica fora dels mateixos poemes. És a dir, tinc l’absolut convenciment… [Més…]


Cantem amb titelles !! - Escola Infantil PEGGY\nCantem amb titelles !!\nLes cançons són un recurs molt utilitzat tant a l’escola com a casa, de seguida capten l’atenció de la mainada. La música ha estat sempre present en la nostra societat. És un mitjà de comunicació que fem servir les persones per fer entendre als infants el que passa al seu entorn, és molt fàcil comunicar-se amb ells a través de les cançons.\nPodem considerar la música com un llenguatge artístic, llenguatge que ens permet una comunicació. Segur que heu observat que quan algun nen plora, crida, etc., si ens posem a cantar deixa de plorar, cridar, etc perquè les cançons tranquil·litzen als infants.\nPodem dir que una cançó la pot interpretar qualsevol, és un element musical que ens permet establir una comunicació directa amb els infants.\nA l’escola dediquem cada dia una estoneta a cantar, és una activitat habitual i quotidiana. Creiem que les cançons formen part d’altres moments de la vida escolar, com estones de joc, de celebració, de descans, etc., adequades lògicament a cada moment específic. Hi ha cançons per escoltar, per ballar, per treballar els hàbits (rentar mans, recollir, anar a dormir), etc.\nA la classe dels Cargols tenim una caixa amb unes titelles xulíssimes que ens ajuden a compartir aquesta estona de música i a cantar les cançons. Aquesta caixa encanta als vostres fills, que ja saben què hi ha i què anem a fer. “La caixa de les titelles” és el nostre cançoner.\nLes cançons les triarem segons l’edat dels infants, nens petites, cançons curtetes i senzilles.\nCantem amb les titelles perquè pensem que són una molt bona eina educativa que ens ajuden a captar la seva atenció durant l’estona que estem cantant.\nAls nadons els agrada la música, estan acostumats a les cançons alegres, amb ritme i a les cançons de bressol. A mida que van creixent, comencen a “ballar” al so de la música i sovint acompanyen amb mímica les cançons conegudes, picant de mans, movent les mans, etc.\nAra que són més grandets, ells agafen les titelles, les fan ballar i tots junts cantem les cançons, passant una estoneta divertida i de comunicació conjunta.\nNúria i Belén\nThat’s not my Dragon !!\nThe English Corner !!\nPosted 11 de May de 2016\nUn nou cargolet, BENVINGUT !!!!\nEstem molt contents !!\nLes fotos de SANT JORDI 2015 !!\nLes fotos de Sant Jordi, MOLTES GRÀCIES A TOTS, SOM PEGGY !!!!!\nPosted 24 de April de 2015\nEls aniversaris de maig!!\nPosted 12 de June de 2017


Mika Nakashima - Viquipèdia\n19 de febrer de 1983 (1983-02-19) (30 anys)\nHioki, Kagoshima, Kyūshū, Japó\nMika Nakashima (中島 美嘉, , Nakashima Mika?) és una actriu i cantant de J-Pop/Jazz originària de la Prefectura de Kagoshima en Japó, nascuda el 19 de febrer de 1983.\nNascuda com la tercera filla d'una família originària de la Prefectura de Kagoshima, des que era una xiqueta Mika somiava amb ser una famosa cantant i ser una estrella. En la seua adolescència va decidir no assistir a l'educació superior, per a estar concentrada al 100% a fer el seu somni realitat d'una carrera musical. El primer demo que va enviar a certa companyia disquera fou el qual li va donar la seua primera oportunitat per a aconseguir el seu objectiu per al estrellat: va ser la triada entre unes 2.000 joves per a protagonitzar a l'heroïna en la sèrie de TV de el 2001 cridada Kizudakare no Love Song ("Cicatriu d'una Cançó d'Amor"); en novembre d'eixe mateix any Mika féu el seu debut com cantant signant un contracte amb SMEJ llançat el seu single debut dit "STARS", que era el tema principal de la sèrie de TV anteriorment esmentada.\nEl seu segon single dit "CRESCENT MOON", que fou limitat només a 100 mil còpies, increïblement s'esgotà en tot Japó al primer dia del seu llançament, catapultant-la a l'èxit. Molt bones vendes també assoliren les seues següents singles llançats abans del seu àlbum debut titulat "TRUE", el qual va anar nº 1 en les llistes d'Oricon i en només 3 setmanes ja havia venut un milió de còpies, convertint-la amb el temps en una de les artistes japoneses més requisades. Açò va quedar clarament demostrat en el seu primer mini àlbum llançat, titulat "RESSITANCE", va estar en el primer lloc de les llistes d'Oricon per dues setmanes consecutives. Per a finals de l'any 2002 Mika es convertia en l'artista revelació, guanyant premis a "Millor Nova Artista" en pràcticament totes els premis a la música nipona, entre els quals s'incloïen els Japan Record Award.\nDesenvolupament de la seua carrera [modifica]\nLa seua peculiar i estil musical J-Pop/Jazz ja es convertí una mica característic. Des de el 2003 comença a escriure les lletres per a les seues cançons, i llançà diversos singles reeixits abans de llançar-se el seu segon àlbum d'estudi, "LOVE". L'àlbum va ser un èxit rotund, superant al seu primer disc en vendes fins a rondejar el milió i mig de còpies venudes. I l'èxit de l'àlbum no només va estar present a Japó. En Corea l'àlbum va trencar la barrera del milió de còpies venudes, convertint a Mika en la primera cantant japonesa que assoleix tal feta en aquest país. En el lliurament dels Japan Record Award d'aqueix any "LOVE" no només a les millors lletres presents en un àlbum, sinó que també el premi al millor àlbum d'aqueix any.\nEls seus treballs llançats els anys següents igualment van ser reeixits, incloent el seu segon mini àlbum "Oborozukiyo Inori" el 2004, i el seu tercer àlbum d'estudi al començament de el 2005, "MUSIC", ambdós arribant a el nº 1 en les llistes d'allò més venut del seu país. La seua carrera com actriu també anava en ascens, interpretant diversos papers com en les sèrie de televisió Shiritsu Tantei Hama Mike, i també el seu primer treball en el cinema a l'interior de la producció Guuzen Nimo Saiaku na Shounen.\nL'aparició de Nana i el punk [modifica]\nLa carrera de Mika anava en ascens, però un èxit explosiu va ocórrer en l'any 2005 gràcies a la pel·lícula NANA, on va interpretar a Nana Ōsaki, el rol protagònic juntament amb Aoi Miyazaki. La pel·lícula està basada en el manga originalment creat per la dibuixant Ai Yazawa. El tema principal de la pel·lícula interpretat per Mika baix el nom de NANA starring MIKA NAKASHIMA, "GLAMOROUS SKY", és el seu primer tema Rock/Punk produït per Hyde de L'Arc~en~Ciel, que sens dubte marcava una adreça distinta musicalment parlant dins del seu historial. El tema es va mantenir en el primer lloc de les llistes d'Oricon, i fou el senzill d'una cantant femenina millor venut d'eixe any. I també va ser reconeguda la seua actuació dins de la pel·lícula, guanyant el Premi Japonès de l'Acadèmia d'aqueix any al seu torn. Poc després s'anunciava que ja estaven en plans de fer una seqüela per a la pel·lícula, aquesta vegada al costat de Yui Ichikawa.\nA la fi d'enguany va ser llançat "BEST", la primera compilació de singles de l'artista, i un dels àlbums més venuts de l'any en Oricon, superant el milió de còpies venudes. El tema inclòs en l'àlbum com bonus track, "AMAZING GRACE '05", cover de la famosa cançó americana Amazing Grace, es va dur el premi a "Millor Buzz Asia de Japó" dels MTV Video Music Awards nipó, així com també "GLAMOROUS SKY" es va dur el premi a "Millor Cançó d'un Film" en aquesta condecoració.\nEls començaments de el 2006 es va deixar per un temps el rol de Nana para ser novament Mika Nakashima, regressant al seu orígens Jazz llançant al febrer el seu single "CRY NO MORE", un dels temes escollits com ending per a la sèrie de animació japonesa de vampirs cridada Blood+, i on per a l'enregistrament del vídeo musical la jove va viatjar per primera vegada a Memphis, Estats Units. Després dels desastres ocorreguts eixe any a causa del Huracà Katrina en les zones de Nova Orleans, es llançà el single "ALL HANDS TOGETHER" en col·laboració amb la finalitat de donar suport la reconstrucció de la ciutat després del pas d'aquest huracà. El single també incloc el segon cover de Mika a una famosa cançó nord-americana: la cançó "What A Wonderful World" de George Weiss. A la fi d'eixe any, al novembre torna a introduir-se dins del seu paper de Nana llançant el single "Hitoiro". Temps després sorprengué a molts la notícia que fins i tot llançaria un àlbum d'estudi sota el paper de Nana, a part de realitzar concerts en nom de la banda fictícia Black Stones, present dins de la pel·lícula. Al desembre de 2006 es van llançar tant NANA 2, com també el primer àlbum de NANA starring MIKA NAKASHIMA, "THE END", el qual debutà nº 2 en Oricon, venent més de cent mil còpies en les seues primera setmanes a la venda. Gràcies a la pel·lícula Mika fins i tot va viatjar als Estats Units juntament amb Yui Ichikawa per a promocionar el film, que ha estat molt bé rebut en l'ambient del cinema asiàtic del país americà.\nEsdeveniments recents [modifica]\nAl poc una nova cançó, "I LOVE YOU", una belada cover del reconegut cantant japonès Yutaka Ozaki, era exposada en un nou vídeo musical en els principals canals de televisió japonesos. La cançó no estava planejada per a ser llançada com un nou senzill, sinó que era la cançó principal del primer àlbum d'estudi de Mika en dos anys -el seu cinquè treball original-, titulat simplement "YES", que ja abans del seu llançament tenia cinc senzills com suport. L'àlbum fou rebut de forma més positiva que el seu anterior treball llançat com Nana, debutant en el tercer lloc de les llistes en la seua primera setmana, amb vendes superiors a les cent cinquanta mil còpies, i actualment ja ha superat les dues-centes cinquanta mil.\nMini àlbums [modifica]\nObtingut de «http://ca.wikipedia.org/w/index.php?title=Mika_Nakashima&oldid=11799319»\tCategories: Persones vivesCantants japonesosActors de sèries de televisió japonesos\tMenú de navegació\nDarrera modificació de la pàgina: 27 abr 2013 a les 13:49.


Convocatòria del míting apareguda en diari parisenc Le Radical del 27 d'agost de 1882\n- Míting feminista: El 27 d'agost de 1882 se celebra a la Sala Lévis de París (França) un «gran míting socialista revolucionari» contradictori organitzat per la Lliga de Dones sota el tema general de «La vaga de dones». Hi prengueren la paraula Louise Michel, que parlà sobre la Lliga de Dones; Adolphe Gripa, sobre la dona lliure; Clémentine Gaillard, sobre els prejudicis sobre les dones; Émile Digeon, sobre el treball de les dones; i Amédée Denéchère, sobre l'esclavitud femenina.\nPortada del primer número d'El Invencible\nRetrat de Constant Marie\nNotícia de la detenció de Bernard Jouy apareguda en el diari parisenc Le Temps del 8 de juliol de 1894\n- Bernard Jouy: El 27 d'agost –algunes fonts citen el 22 d'agost– de 1855 neix a Carcassona (Llenguadoc, Occitània) l'empleat de comerç, venedor ambulant i militant anarquista Bernard Bazile (o Basile) Jouy, conegut com Bataille. Instal·lat com a comerciant a Carcassona, on vivia al número 2 del carrer d'Alsace, en 1882 es declarà en fallida. En aquests anys era un militant força actiu dins del moviment anarquista. En 1891 s'instal·là a Tolosa (Llenguadoc, Occitània) i s'integrà en el grup anarquista «Les Vengeurs», essent un dels màxims responsables del moviment llibertari local. El juliol de 1892 s'establí a Marsella (Provença, Occitània), on amb sa companya François Bataille assistia a totes les reunions anarquistes, sempre vigilat per la policia. A Marsella mantingué correspondència amb llibertaris parisencs i amb l'anarquista de Foix (País de Foix, Occitània) Émile Darnaud. En aquesta època treballà com a venedor ambulant. Arran d'un atemptat de novembre de 1893 el seu domicili, al número 69 del carrer Raynard de Marsella, va ser escorcollat per la policia. En la gran agafada contra el moviment anarquista de l'1 de gener de 1894, el seu domicili també va ser escorcollat. El 7 de juliol d'aquell any, arran de l'assassinat del president de la III República francesa Marie François Sadi Carnot, va ser detingut arran d'un nou escorcoll de casa seva, emmarcant en una gran onada repressiva. En aquesta època el seu nom figura en una llista de 14 propagandistes anarquistes establerta per la Prefectura de Policia Departamental de les Boques del Roine (Provença, Occitània). Va ser estretament vigilat per la policia fins el 1899 on, segons aquesta, «sembla que es manté una mica al marge». Desconeixem la data i el lloc de la seva defunció.\nNotícia de la detenció de Numa Jourdan apareguda en el diari parisenc La Justice del 7 de març de 1894\n- Numa Jourdan: El 27 d'agost –segons altres fonts el 17 d'abril– de 1861 neix a Courbevoi (Illa de França, França) el tintorer anarquista Numa Jourdan. Vivia al número 25 del carrer del Canal de Saint-Denis (Illa de França, França), població en la qual milità en el seu moviment anarquista. El 5 de març de 1893 va ser detingut en una gran agafada de militants anarquistes i l'agost d'aquell any es va presentar a les eleccions legislatives pels socialistes per la Segona Circumscripció de Saint-Denis. Posteriorment marxà cap a Londres (Anglaterra). Segons la policia britànica, que el considerà «molt perillós», freqüentà el «Club Autonomia» de la capital anglesa i l'anarquista expropiador Spannagel, i retornà a Saint-Denis a finals de 1894. El maig de 1906 es presentà a les eleccions legislatives pels Socialistes Unificats per la Primera Circumscripció de Nancy (Lorena, França) i va treure 379 vots. Desconeixem la data i el lloc de la seva defunció.\nFoto policíaca de Paul Moucheraud (4 de març de 1894)\n- Paul Moucheraud: El 27 d'agost de 1866 neix al IV Districte de París (França) l'obrer impressor i militant anarquista i antimilitarista Yves Paul Moucheraud –a vegades el seu llinatge citat Moucherot i Moucherand. Sos pares es deien Lambert Moucheraud, pintor de la construcció, i Victoire Honorine Tiphanine, i vivia amb ells al número 24 del carrer Charlemagne de París. Ben igual que son germà Adrien Eugène Moucheraud, entrà a formar part del moviment anarquista com a mínim des de finals de 1884. El 28 de desembre de 1884 participà a la Sala Lévis de París en un enfrontament a trets entre blanquistes i anarquistes. Era habitual en les reunions dels grups anarquistes «La Vengeance», «La Lutte», «L'Aiguille», «L'Avantgarde Cosmopolite», «Le Cercle International» i «Le Groupe Anarchiste du 5e». Fou secretari de la «Ligue des Anti-patriotes». El 15 de juliol de 1886 va ser detingut; apallissat de valent a la comissaria del carrer Trois-Bornes, va ser acusat d'agredir i insultar els agents i reclòs durant vuit dies a la presó de Mazas. El 17 d'agost de 1886 va ser condemnat a tres dies de presó per «ultratges a agents» i el 17 d'octubre d'aquell any, en una reunió a la Sala Gaucher, al número 46 del carrer de la Montagne Sainte Geneviève», celebrada per «Le Groupe Anarchiste du 5e», declarà «que un soldat hauria de començar a lliurar-se del seu cap matant-lo sense vacil·lació, ja que el treball dels oficials consisteix únicament a portar els homes a la carnisseria». El 3 de febrer de 1887 en una reunió del «Groupe Anarchiste du Centre» anuncià que l'acabaven de sortejar i que havia tingut sort, però que si hagués hagut de complir cinc anys de servei militar hauria partit cap a l'estranger. De tota manera, sembla que va fer el servei militar enquadrat en el 91 Regiment de Línia a Mézières (Xampanya-Ardenes, França) i, segons sembla, va ser llicenciat en 1890. Va mantenir contactes amb destacats anarquistes, com ara Constant Martin, Courtois i Gustave Leboucher. El 18 de maig de 1887, en sortir d'una reunió pública organitzada pel grup «L'Avant-garde» a Chatou (Illa de França, França), on parlaren Bidault, Louise Michel, Niquet, Tortelier i Villaret, entre d'altres, un grup de reaccionaris els llançaren pedres i trets de revòlvers, als quals ell va respondre amb dispars del seu arma. En 1888 un dels germans Moucheraud (Paul o Adrien) assistí a les reunions del Cercle Anarquista Internacional que se celebraren a la Sala Horel. Patí tres escorcolls al seu domicili, el primer el 22 d'abril de 1892, en el qual la policia descobrí alguns periòdics anarquistes; el segon l'1 de gener de 1894, que no donà cap resultat; i el 4 de març de 1894, el comissari del barri de Saint-Merri descobrí al seu domicili el fullet d'Adolphe Tabarant Petit catéchisme socialiste. L'endemà d'aquest darrer escorcoll va ser tancat a la presó parisenca de Mazas i va ser alliberat el 4 de juny. El 30 de juny de 1894 el prefecte de policia lliurà un nou mandat d'escorcoll sota l'acusació d'«associació criminal», que s'efectuà l'endemà pel comissari del barri de Saint-Gervais i on es descobriren correspondència, escrits i un exemplar del fullet L'attentat de la Bourse. Detingut, va ser portat a comissaria i posat en llibertat provisional el 9 de juliol de 1894. El 18 de juny de 1895 el jutge d'instrucció Meyer l'exonerà de tot càrrec. En 1925 treballava com a obrer impressor litogràfic als «Anciens Établissements Champenois» de La Varenne (País del Loira, França). Desconeixem la data i el lloc de la seva defunció.\nPaul Moucheraud (1866-?)\nFoto policíaca d'Anna Dondon\n- Anna Dondon: El 27 d'agost de 1884 neix a Decize (Borgonya, França) l'anarquista individualista i il·legalista Thérèse Anna Dondon. Sos pares es deien Jean Baptiste Bondon, cisteller, i Marie Duret. Quan era nina s'instal·là amb son pare a Clarmont d'Alvèrnia (Alvèrnia, Occitània), on ell treballà en el seu ofici de cisteller. En acabà l'escola, entrà a treballar a la fàbrica de corones de Monier-Baptiste a Clarmont d'Alvèrnia i en una casa de confecció. De jove marxà cap a París (França) i tot d'una s'introduí en els cercles llibertaris, especialment a partir de 1905 en el del grup editor de L'Anarchie i en de les «Causeries Popularies» (Xerrades Populars), organitzades per Joseph Albert (Libertad). També formà part del «Comitè de Socors als Detinguts». En 1907 va ser detinguda, juntament amb son germà Joseph Georges Dondon, també anarquista, per emissió de moneda falsa; jutjada, va ser condemnada en 1908 a cinc anys de presó i tancada a la presó de Rennes (Bretanya). En llibertat condicional a partir del 7 d'octubre de 1909, tornà a París amb son germà. En 1910 esdevingué companya de l'anarquista René Valet, secretari de la Joventut Revolucionària, amb qui visqué a partir de la primavera de 1911 a la comuna llibertària de Romainville (Illa de França, França), on la parella conegué els membres de la «Banda Bonnot». Fou detinguda la nit del 15 de maig de 1912 a la vil·la de Nogent-sur-Marne (Illa de França, França) on s'havien refugiat els membres de la banda Octave Garnier i René Valet. També fou detinguda Marie Félicie Vuillemin (Marie la Belge), companya de Garnier. Durant l'assalt de la policia i del batalló de zuaus, Garnier morí i Valet, ferit, fou rematat per la gentada que acudí a l'escena. No fou processada per pertànyer a la «Banda Bonnot». En el període d'entreguerres freqüentà els cercles anarquistes, assistí assíduament a les conferències de Sébastien Faure i durant els caps de setmana a les excursions als voltants de París organitzades per Le Libertaire i «Amis de Ce qu'il faut dire». Anna Dondon passà els últims anys de sa vida en una residència a Bondy (Illa de França, França), on morí el 3 de juny de 1979 a resultes d'una operació.\nFoto policíaca de Luigi D'Agaro\n- Luigi D'Agaro: El 27 d'agost de 1886 neix a Prato Carnico (Càrnia, Friül) l'anarquista Luigi D'Agaro, conegut com Cinc i Lenin. Sa mare es deia Maddalena D'Agaro. Des de la seva infantesa participà en la vida dels obrers immigrants del seu poble i es guanyà la vida com a peó en la construcció. En 1915, pocs mesos després de l'esclat de la Gran Guerra, la Prefectura de Policia aixecà un informe on revelava el seu «comportament despectiu» cap a les autoritats. Enrolat com a soldat d'infanteria, durant la guerra obtingué una condecoració per la seva actuació en accions bèl·liques, però també va rebre denúncies pel seu menyspreu cap el Rei i les institucions i va ser condemnat a quatre anys de presó per insubordinació i per amenaces a un oficial. Només va purgar un any ja que va aconseguir simular una malaltia mental que donà lloc al seu alliberament. En els primers anys de la postguerra participa en el grup anarquista del seu poble natal. El 7 d'octubre de 1920, en una improvisada manifestació antimilitarista a Tolmezzo (Càrnia, Friül) on es portava una bandera roja i altra de negra i s'entonaven cants subversius, va ser detingut com a «cap» del grup i, denunciat per «violència i resistència a la força pública», va ser condemnat a tres meses de detenció. L'estiu de 1922 va ser acusat d'«atemptat contra la llibertat laboral», probablement per haver participat en la vaga antifeixista de l'agost d'aquell any. Posteriorment emigrà a França, establint-se a Romilly-sur-Seine (Xampanya-Ardenes, França), on desenvolupà una intensa activitat de propaganda anarquista i sindical. Entre el 5 i el 6 de setembre de 1925 assistí, com a representant de la Unió Sindical de Prato Carnico, a un congrés d'exiliats italians celebrat a París (França) on prengueren part representants de les Cambres del Treball de diverses ciutats italianes (Bolonya, Liorna, Piacenza, Sestri Ponente, etc.). L'abril de 1926 va ser expulsat de França i s'establí a Bèlgica, a la zona de Lieja (Valònia). També hi va realitzar tasques de propaganda anarquista, en estreta col·laboració amb altres companys llibertaris, com ara Nicolas Lazarevitx, i també va participar en el suport sindical dels treballadors immigrants. Expulsat de Bèlgica, el juny de 1931 retornà a Itàlia, però a la zona fronterera de Domodossola (Piemont, Itàlia) va ser escorcollat i se li va segrestar una còpia del periòdic anarquista LAdunata dei Refrattari. Portat a Udine (Friül), va ser sancionat amb dos anys d'«amonestació» i retornà a Prato Carnico. El 3 de juny de 1933 va ser detingut per haver fet un discurs de contingut antifeixista durant el funeral del vell company anarquista Giovanni Casali; jutjat, va ser condemnat a cinc anys de confinament, que purgà completament a l'illa de Ponça. Durant la seva deportació son fill Trionfo, de 13 anys, que havia anat amb ell a Ponça, va morir de meningitis. La seva família quedà en la misèria, la seva companya, Elena Martin, també va ser «amonestada» el setembre de 1937 i els intents d'alguns companys, entre ells Nicola Di Domenico, d'ajudar-la econòmicament d'alguna manera resultaren infructuosos. El juny de 1938 va ser alliberat, però novament detingut, el juny de 1940 va ser confinat a l'arxipèlag de Tremiti. Cinc mesos després, greument malalt, va ser posat en llibertat. Luigi D'Agaro va morir el 22 de desembre de 1941 a Prato Carnico (Càrnia, Friül).\nAutoretrat de Man Ray (1943)\n- Man Ray: El 27 d'agost de 1890 neix a Filadèlfia (Pennsilvània, EUA) l'artista (pintor, fotògraf, escultor, cineasta) anarquista Emmanuel Rudzitsky --en el certificat de naixement figura Michael Rudnitzky--, conegut internacionalment com Man Ray. Era el primogènit d'una família jueva immigrant d'origen rus, composta per Max i Manya Rudnitzky, a més d'un germà i de dues germanes. Començà a pintar a partir dels cinc anys. En 1897 amb sa família es traslladà a la secció de Williamsburg del barri novaiorquès de Brooklyn, on va anar a escola, alhora que ajudava son pare que havia instal·lat una sastreria, feina que tindrà una gran influència en la seva obra posterior. Entre 1904 i 1908 va estudiar secundària en la branca artística i de dibuix tècnic. En acabar els estudis va rebre una beca per estudiar arquitectura, però la va rebutjar, ja que menyspreava qualsevol honor acadèmic i s'estimava més aprendre lliurement. A Nova York treballà com gravador i també en una agència de publicitat de Manhattan, alhora que assisteix a les classes nocturnes de l'Acadèmia Nacional de Disseny i la Lliga d'Estudiants d'Art de Manhattan. En la tardor de 1911 va començar a estudiar, atiat pel fotògraf Alfred Stieglitz, en l'anarquista Escola Moderna de Harlem (Nova York), també coneguda com Escola Ferrer, fundada en 1910 seguint els mètodes pedagògics de Francesc Ferrer i Guàrdia. En aquest centre --on s'estudiava literatura, filosofia, ciències naturals, arts (dibuix del natural, disseny tècnic, aquarel·la, arts gràfiques, etc.)-- conegué destacats intel·lectuals anarquistes (Robert Henri, Emma Goldman, Will Durant, Adolf Wolff, Jack London, John Reed, Alexander Berkman, Upton Sinclair, Hart Crane, Wallace Stevens, William Carlos Williams, Margaret Sanger, Isadora Duncan, Eugene O'Neill, etc.) i estudià diversos autors llibertaris (Max Stirner, Tolstoi, Walt Whitman, Thoreau, etc.) i filòsofs radicals (Nietzsche, etc.). El desembre de 1912 va exposar les seves primeres obres artístiques (olis, tintes i llapis sobre paper i aquarel·les) a l'Escola Ferrer. En aquesta època també va col·laborar amb dibuixos i portades en la revista anarquista d'Emma Goldman Mother Earth i amb poemes en la revista The Modern School. Els seus primers contactes amb l'avantguarda artística novaiorquesa es produeixen durant les visites a la Galeria 291 d'Stieglitz i en les tertúlies dels Arensberg, i es va veure fortament influenciat per l'Armony Show, primera exposició d'art europeu que es va realitzar a Nova York en 1913. A començaments d'aquest any va marxar a la colònia llibertària d'artistes de Ridgefield (Nova Jersey), on conegué la poetessa belga Adon Lacroix; l'any següent es casaren, en 1919 se separaren i en 1937 es divorciarien oficialment. En 1915 realitzà la seva primera exposició individual a la Daniel Gallery de Nova York. Juntament amb Marcel Duchamp i Francis Picabia inaugurà el moviment dadà novaiorquès. En 1918 va començar a treballar amb aerògrafs sobre paper fotogràfic i l'any següent publicà el periòdic d'avantguarda TNT. En 1920, amb Katherine Dreier i Duchamp, fundà la «Société Anonyme», una companyia de promoció i de gestió de tot tipus d'activitats d'avantguarda (exposicions, publicacions, instal·lacions, pel·lícules, conferències, etc.), espècie de museu itinerant i que fet es va convertir en el primer museu d'art modern nord-americà. Entre 1921 i 1940 va viure al barri de Montparnasse de París, on participarà activament del dadaisme que es feia a la capital francesa. En aquesta època va fer amistat amb Tristan Tzara, Louis Aragon, André Breton, Paul Éluard, Gala, Théodore Fraenkel, Jacques Rigaut, Philippe Soupault, Paul Poiret i altres activistes culturals. Davant la impossibilitat de vendre la seva obra, Man Ray tornà a la fotografia. Les seves primeres obres experimentals són els Rayographs de 1921, imatges fotogràfiques fetes sense càmera, obtingudes amb objectes exposats sobre un paper sensible a la llum i després revelat. Per viure, a més de fotografies de moda que seran publicades en revistes i que el popularitzaran, també farà retrats, convertint-se en el fotògraf oficial del món de la cultura i dels màxims representants de l'avantguarda del moment (Marcel Duchamp, Tristan Tzara, Kiki de Montparnasse, Casati, Francis Picabia, Antonin Artaud, André Breton, Lee Miller, Juliet, James Joyce, Gertrude Stein, Djuna Barnes, Berenice Abbott, Mina Loy, Henri Matisse, Rrose Selavy, Jean Cocteau, Meret Oppenheim, Salvador Dalí, etc.). També va fer ready-mades (art trobat) dadaistes com ara Danseuse de corde s'accompagnant de son ombre (1916), Autoportrait (1916), Boardwalk (1917), Cadeau (1921), Object to be Destroyed (1923), Les vingt jours de Juliette (1952), etc. En 1924 fou un dels partidaris de la separació entre surrealisme i dadaisme i va participar en la primera exposició surrealista a la Galeria Pierre de París en 1925, amb Jean Arp, Max Ernst, André Masson, Joan Miró i Pablo Picasso. Inspirat per la seva model i amant Alice Prin, coneguda com Kiki de Montparnasse, realitzà Le Violon d'Ingres (1924). En 1926 la galeria surrealista d'André Breton li féu una exposició antològica. En aquests anys va realitzar influents curtmetratges d'avantguarda («Cinema Pur»), com ara Le retour à la raison (1923), Emak-Bakia (1926), L'étoile de mer (1928) o Les mystères du Château du Dé (1929). Durant la dècada dels trenta publicà diversos volums de fotografies. En 1936 la seva obra fou present en l'exposició «Art Fantàstic, Dadà i Surrealisme» del Museu d'Art Modern de Nova York. En 1940, escapant de l'ocupació nazi de França, va embarcar a Lisboa --juntament amb Dalí, Gala i René Clair-- cap els Estats Units i es va instal·lar a Hollywood i a Nova York, i no retornà a França fins a l'any 1951. En 1946 es casà amb la ballarina i model Juliet Browner. Durant la seva estada a Califòrnia es guanyà la vida ensenyant com a professor. En 1963 publicà la seva autobiografia, Self-Portrait, i aquest mateix any fou nomenat Sàtrapa del Col·legi de Patafísica. En 1973 el Metropolitan Museum de Nova York li dedicà una retrospectiva de la seva obra fotogràfica. Man Ray va morir el 18 de novembre de 1976 a París (França) i fou enterrat al cementiri parisenc de Montparnasse. Quan en 1991 morí Juliet Browner fou enterrada a la mateixa tomba. En 1999 la prestigiosa revista ArtNews el nomenà com un dels 25 artistes més influents del segle XX.\n- Julien Toublet: El 27 d'agost de 1906 neix a Ivry-sur-Seine (Illa de França, França) el militant anarcosindicalista i interlingüista Julien François Gabriel Toublet, també conegut com Jean Thersant. Nascut en una família modesta, son pare feia de fuster i sa mare de portera. Treballà de molt jovenet en la indústria metal·lúrgica i després de joier. En 1921 s'afilià al Sindicat de Joieria de París, adherit a la Confederació General del Treball Unificat (CGTU), de forta tradició llibertària. Va descobrir l'anarquisme assistint a una conferència de Sébastien Faure titulada «Déu no existeix!». Membre de les Joventuts Sindicalistes, participà activament en els Comitès de Vaga. En 1926 va ser cridat a files, però aconseguí un pròrroga d'un any i després ingressar en un servei sanitari que evitar que fos destinat a Síria. En 1932 s'afilià a la Confederació General del Treball - Sindicalista Revolucionària (CGT-SR), fundada per Pierre Besnard el novembre de 1926 i adherida a l'Associació Internacional dels Treballadors (AIT). El novembre de 1932, arran del IV Congrés de la CGT-SR, va ser nomenat membre de la Comissió Administrativa en representació del Sindicat del Metall del Sena del qual era secretari. Entre l'octubre de 1934 i l'octubre de 1938 fou secretari de la CGT-SR. També fou membre, amb Lucien Charbonneau i Auguste Huet, del Comitè d'Ajuda Mútua de París i tresorer del Comitè d'Ajuda als Presos de la IV Regió, càrrec que exercí fins el gener de 1936 quan va ser substituït per Louis Laurent. Es va encarregar, amb Pierre Besnard, de l'edició de l'òrgan d'expressió de la CGT-SR Le Combat Syndicaliste (1926-1939), que jugà un gran paper durant les vagues de maig i juny de 1936 i en la difusió dels fets de la guerra civil espanyola. El juliol de 1936, quan esclata la Revolució a Espanya, mobilitzà tota la seva energia per ajudar els llibertaris espanyols i, amb Charles Marchal, fou el responsable del reclutament de voluntaris de la CGT-SR per a la guerra d'Espanya. Durant aquests anys bèl·lics, amb Marchal, s'encarregà de coordinar la compra i subministrament d'armes per a la Confederació Nacional del Treball (CNT) i la Federació Anarquista Ibèrica (FAI), a més de assegurar el transport de fons cap a la Península, i per aquest motiu viatjà en diverses ocasions a Barcelona (Catalunya). També participà, amb Pierre Besnard, Louis Laurent, Albert Ganin, Charles Marchal i Paul Lapeyre, en l'edició francesa del setmanari L'Espagne antifasciste (1936-1937). Durant la tardor de 1936 fou membre de l'oficina de l'AIT i el novembre, arran de la Conferència del Comitè Anarcosindicalista Francès, fou nomenat secretari adjunt de l'oficina de la Unió Federativa, juntament amb Pierre Besnard i Victor Giraud. Durant l'hivern de 1939, durant la Retirada, s'incorporà a Solidaritat Internacional Antifeixista (SIA), organització creada per Louis Lecoin per ajudar els refugiats espanyols internats als camps de concentració del sud de França, encarregant-se en nom de la CNT-FAI d'organitzar un Comitè d'Ajuda, en el qual tingué cura de les relacions amb els advocats i on Paul Lapeyre controlà amb visites els camps d'internament. El setembre de 1939 es casà amb Denise Boutiller, amb qui tindrà tres infants (Monique, Christiane i Jacques). Durant la II Guerra Mundial va ser mobilitzat com a infermer; assetjat a Dunkerque, després evacuat al Regne Unit i repatriat de bell nou per Normandia, va entrar clandestinament al París en mans alemanyes. Durant l'Ocupació va crear una cooperativa obrera de bijuteria (Art i Tècnica Aplicada), on exercirà l'ofici amb sa companya Denise i alguns familiars i amics. En aquesta època intentà reorganitzar, amb Louis Laurent, Gilberte Dawas i Henri Bouyé, el moviment llibertari en la clandestinitat i creà una xarxa per ajudar i per amagar els militants amenaçats proveint-los de documentació falsa. També aconseguí editar dos butlletins (Action i Problèmes). Juntament amb Henri Bouyé, col·laborà en la xarxa Resistència Obrera de la CGT i intentà mantenir aquesta xarxa al marge de la Resistència oficial. Després de l'Alliberament, reprengué la militància en el Sindicat de Joieria de la CGT i fou nomenat membre de la Comissió de Depuració de la Federació de la Joieria. Després de la decisió dels llibertaris d'abandonar la CGT, sota la influència comunista, en 1946 s'afilià a l'acabada de crear Confederació Nacional de Treball Francesa (CNTF), de la qual va ser nomenat membre de la Comissió Administrativa i secretari. En 1949 fundà, amb un grup de companys (Roger Boucoiran, Aimé Capelle, Denhau, Muss, Samson, Henri Portier, G. Pouget, etc.), el Moviment Astatosindicalista --del grec astatos, «inestable»--, adherit a l'AIT, que edità el periòdic mensual Mains et Cerveau (1949-1950). A partir de 1952 exercí de corrector de premsa a la impremta de Georges Lang i el maig d'aquell any va ser admès en el Sindicat de Correctors de la CGT de París. Arran de les divergències sorgides a començaments dels anys cinquanta amb el moviment confederal francès i espanyol, en 1954 abandonà la CNTF i ingressà en el grup de Pierre Monatte, adherit a la Unió dels Sindicalistes, al voltant del periòdic La Révolution Prolètarienne. Destacat esperantista, en 1961 va ser un dels cofundadors de la Unió Interlingüista de França (UIF), secció gala de la Unió Mundial per la Interlingua, i també va crear la Federació dels Anacionalistes Interlingüistes, encarregant-se de l'edició dels seus òrgans d'expressió Reflexiones supra le frontieras i Le oca frantic, en llengua paneuropea interlingua. Després treballà a la impremta de Le Croissant i de Le Parisien Libéré, on en 1971 es jubilà. Entre 1969 i 1980 va participar, amb son fill Jacky Toublet, en l'Aliança Sindicalista Revolucionària i Anarcosindicalista (ASRAS), creada arran de Maig del 68 i que intentà reagrupar els militants anarcosindicalistes escampats per diversos sindicats (CGT, FO, CFDT, FEN). Julien Toublet va morir el 4 d'abril de 1991 a Créteil (Illa de França, França) i dies després, l'11 d'abril, fou incinerat al cementiri parisenc de Père-Lachaise.\n- Grégoire Banghart: El 27 d'agost de 1916 mor a Châtellerault (Poitu-Charentes, França) l'obrer mecànic i militant anarquista i sindicalista Grégoire Banghart. Havia nascut el 19 de gener de 1875 a Châtellerault (Poitu-Charentes, França). Sos pares es deien Grégoire Banghart i Salomé Gerhart. Des de 1895 militava en el moviment anarquista i sindicalista. Vivia al número 18 del carrer Rubens del XII Districte de París (França). L'estiu de 1904 fou un dels fundadors del Comitè de Defensa Social (CDS), creat per ajudar els militants perseguits per les seves activitats, comitè que es va reactivar força l'octubre de 1908, arran dels fets de Villeneuve-Saint-Georges (Illa de França, França) –el 30 de juliol de 1908, després d'una crida a la vaga general de 24 hores llançada per la Confederació General del Treball (CGT), milers de manifestants s'enfrontaren violentament amb la gendarmeria i l'exèrcit, amb un resultat de tres morts i una trentena de ferits–, per fer costat els inculpats i ses famílies. El gener de 1909 cosignà una carta oberta «als magistrats indignes del Tribunal d'Apel·lacions Correccionals» en el marc de l'anomenat «Cas Girard-Jacquart» –dos militants anarquistes, xofers sindicats de Levallois-Perret (Illa de França, França), havien estat condemnats a tres i dos anys de presó víctimes d'una maquinació policíaca–, manifest que va ser aferrat pels carrers de París. Fou l'impressor-gerent del Bulletin du Comité de Défense Sociale, que edità a París set números del desembre de 1909 a l'octubre de 1912. El maig de 1912 vivia al número 20 del carrer Cloître-Saint Merri del IV Districte de París. Entre març i maig de 1912 formà part del Comitè Antiparlamentari Revolucionari (CAR), impulsat per la Federació Revolucionària Comunista (FRC), que portà a terme una campanya abstencionista per a les eleccions municipals de maig d'aquell any; el CAR, en el qual Henry Combes era el secretari i Lucien Balin el tresorer, arreplegà 25 anarquistes i sindicalistes revolucionaris. El 28 de juliol de 1912, com a membre del Consell Sindical del Sindicat de Metalls del departament del Sena, cosignà un manifest contra la «Llei Berry-Millerand» –tothom que fos condemnat a penes de presó de més de tres mesos per qüestions de vaga, per rebel·lió a l'autoritat o per propaganda antimilitarista, seria enviat als batallons disciplinaris africans (Bat' d'Af)–, afirmant que el sindicat ajudaria els joves companys que triessin la deserció per fugir d'aquella llei. El manifest també feia una crida a les dones a fer la «vaga de ventres». A partir de juny de 1913 fou membre fou membre de la Comissió de Repartiment del Comitè de «L'Entr'aide», caixa de solidaritat amb els militants llibertaris empresonats i les seves famílies creada per la Federació Comunista Anarquista (FCA). Abans de la Gran Guerra promogué vagues en el sector metal·lúrgic, especialment a la fàbrica «Dedion». Inscrit en el «Carnet B» dels antimilitaristes, el 19 de maig de 1915 va ser llicenciat. Greument malalt, el juliol de 1916 retornà a Châtellerault per morir. Sa companya fou Marie Louise Chauveur.\n- Manuel Pérez Feliu: El 27 d'agost de 1940 és afusellat a Paterna (Horta Oest, País Valencià) l'anarquista i anarcosindicalista Manuel Pérez Feliu. Havia nascut el 6 de setembre de 1892 a Alacant (Alacantí, País Valencià) en una família originària del Principat de Catalunya. Es guanyà la vida fent d'ebenista i estava afiliat al Sindicat de la Fusta de la Confederació Nacional del Treball (CNT). El maig de 1921 va ser detingut a Madrid (Espanya), juntament amb Bernardino Alonso García (El Porra), acusat de col·locar l'1 d'abril anterior un petard en un taller de cistelleria que es trobava en vaga. En 1932 va ser detingut i deportat a Villa Cisneros (Río de Oro, Protectora Espanyol del Marroc) i a Fuerteventura (Illes Canàries) fins al setembre d'aquell any. A Barcelona (Catalunya) presidí l'Agrupació Pro Cultura «Faros», no sense crítiques. Durant els anys de la II República espanyola va fer mítings a diverses localitats (Benicarló, València, etc.). El gener de 1934 va ser detingut a Barcelona amb altres 23 companys en una reunió clandestina i ell no va ser alliberat fins l'abril perquè estava reclamant per un jutjat per tinença d'explosius i per no haver satisfet una multa de 20.000 pessetes. Entre els anys 1934 i 1935 destacà en la CNT del País Valencià. El 18 de novembre de 1935 presidí un míting d'afirmació sindical i contra la guerra a la plaça de toros de València on intervingueren Pau Montllor, Tomás Cano Ruiz, José Villaverde i Francisco Ascaso. Arran del cop feixista de juliol de 1936 va ser nomenat per la CNT membre de la Guàrdia Popular Antifeixista (Brigades Populars de Policia) de València, del Consell Provincial de Seguretat –vicepresident– i del Tribunal Especial de Justícia del Comitè Executiu Popular (Comitè de Salvació Pública). Durant els anys bèl·lics fou membre del Comitès Regionals de Llevant de la CNT i de la Federació Anarquista Ibèrica (FAI), i va fer nombrosos mítings i conferències (València, etc.). En 1938 col·laborà en el periòdic Fragua Social de València. Aquest mateix any, en substitució de Domingo Torres Maeso, exercí les funcions d'alcalde de la ciutat de València i, amb caràcter definitiu, en 1939. Amb el triomf franquista, va ser detingut i tancat al camp de concentració d'Albatera, juntament amb son homònim amic Manuel Pérez Fernández. Identificat per les autoritats feixistes, va ser empresonat a València. Jutjat i condemnat a mort, Manuel Pérez Feliu va ser afusellat l 27 d'agost de 1940 al camp de tir de Paterna (Horta Oest, País Valencià) juntament amb altres 20 detinguts.\nGeorges Lecomte (1923)\n- Georges Lecomte: El 27 d'agost de 1958 mor a París (França) el periodista, novel·lista, dramaturg, assagista, dreyfusard llibertari, i posteriorment seguidor del mariscal Pétain, Charles Georges Lecomte. Havia nascut el 9 de juliol de 1867 a Mâçon (Borgonya, França). Son avi havia estat deportat per Napoleó III arran del cop d'Estat del 2 de desembre de 1851. Sos pares es deien Jules Joseph Lecomte, administrador principal d'una oficina de correus, i Marie Claudine Petitjean. Estudià a l'Institut Lamartine de Mâçon. Quan tenia 20 anys marxà cap a París (França) amb la intenció d'estudiar Dret i de fer-se un gran escriptor. Esdevingué misser en pràctiques al Col·legi d'Advocats i edità entre maig de 1888 i juliol de 1889, amb el suport de Félix Fénéon, la revista simbolista La Cravache Parisienne. Fixat per les autoritats com a anarquista, col·laborà en diverses revistes revolucionàries i signà tota mena de crides i de peticions. Especialment col·laborà en L'En-Dehors, de Zo d'Axa, i en Le Temps Nouveaux, de Jean Grave. En 1891 visità Jean Grave quan va estar tancat a la presó parisenca de Sainte-Pélagie. Entre 1894 i 1895 col·laborà en La Revue Socialiste. Quan esclatà l'«Afer Dreyfus», prengué partit a favor del capità Alfred Dreyfus. L'octubre de 1895 es va fer càrrec de la crònica que portava Gustave Kahn en el periòdic La Société Nouvelle. En aquests anys col·laborà en diferents publicacions culturals i artístiques, com ara L'Art Moderne, Hommes d'Aujourd'hui, Art et Critique, La Revue Indépendante, La Revue d'Aujourdhui, L'Art dans les Deux Mondes, L'Avenir Dramatique, La Plume, etc. A partir de 1891 va escriure peces teatrals –La meule (1891), Mirages (1893)– i a partir de 1898 nombroses novel·les –Les Valets (1898), La Suzeraine (1898), La Maison en fleurs (1900), Les Cartons verts, roman contemporain (1901), Le Veau d'or (1903), Les Hannetons de Paris (1905), L'Espoir (1908), Bouffonneries dans la tempête (1921), La Lumière retrouvée (1923), Le Mort saisit le vif (1925), Le Jeune Maître (1929), Les Forces d'amour (1931), Je n'ai menti qu'à moi-même (1932), La Rançon (1941), Servitude amoureuse (1949), Le Goinfre vaniteux, roman comique et satirique (1951)–, obres literàries i històriques, a més de assaigs artístics –L'Art impressionniste d'après la collection privée de M. Durand-Ruel (1892), France (1896), Les Allemands chez eux (1910), Les Lettres au service de la patrie (1917), Pour celles qui pleurent, pour ceux qui souffrent (1917), Clemenceau (1918), Au chant de la Marseillaise. Danton et Robespierre. L'Ouragan de la Marseillaise. Marceau et Kléber (1919), Louis Charlot (1925), A. Besnard (1925), La Vie amoureuse de Danton (1927), La Vie héroïque et glorieuse de Carpeaux (1928), Les Prouesses du Bailli de Suffren (1929), Le Gouvernement de M. Thiers (1930), Thiers (1933), Steinlen. Chats et autres Bêtes. Dessins inédits. Texte de Georges Lecomte (1933), Gloire de l'Île-de-France (1934), Ma traversée (1949). Amb el temps col·laborà en Le Matin i Le Figaro. En 1908 va ser elegit president de la Société des Gens de Lettres de France (SGDLF, Societat d'Homes de Lletres de França) i el 27 de novembre de 1924 va ser nomenat membre de l'Acadèmia Francesa, esdevenint el seu secretari perpetu el 28 de març de 1946. Entre 1913 i 1934 fou director de l'Escola Estienne de París. Va ser condecorat con la Gran-Creu de la Legió d'Honor francesa. Durant l'Ocupació va ser seguidor del mariscal Henri-Philippe-Omer Pétain. Sa companya fou Berthe Godchau. Georges Lecomte va morir el 27 d'agost de 1958 al seu domicili del XVI Districte de París (França). Son fill fou el periodista i novel·lista comunista Claude Morgan.\nNotícia de la detenció d'Ángel Continente Saura apareguda al periòdic madrileny El Imparcial del 18 de desembre de 1931\nObrers de l'Arsenal de Brest\n- Raymond Lachèvre: El 27 d'agost de 1976 mor a Le Mans (País del Loira, França) el militant antimilitarista, anarquista, sindicalista revolucionari de l'Havre i francmaçó Raymond Albert François Lachèvre. Havia nascut el 3 d'abril –algunes fonts citen erròniament el 30 d'abril– de 1894 a Bolbec (País de Caux, Normandia, França). Sos pares es deien François Jules Lachèvre, sastre, i Stéphanie Célestine Maréchal. Mobilitzat arran de la Gran Guerra, va servir com a mecànic 27 mesos en un creuer, però en 1917, destinat a l'Arsenal de Brest (drassanes de vaixells de guerra), és detingut i condemnat per propaganda anarquista i antimilitarista, i enviat als batallons disciplinaris de la ciutadella de Donibane Garazi. Un cop alliberat, treballarà com a emmotllador als taller de Le Havre. Va ser elegit secretari del grup llibertari adherit a la Unió Anarquista Comunista (UAC). El 5 de novembre de 1919 va esclatar una vaga dels emmotlladors que durarà 76 dies i serà elegit secretari del comitè de vaga del sindicats d'obrers metal·lúrgics i editarà el periòdic L'Ouvrier Métallurgiste. El desembre de 1919 es presentarà com a «candidat antiparlamentari» a les eleccions. Va abandonar la Confederació General del Treball (CGT) per adherir-se a la Confederació General del Treball Unitari (CGTU), que va abandonar després d'oposar-se a les maniobres de control per part dels comunistes. El 5 de juny de 1920 es casà a Le Havre amb Raymonde Paulette Jeanne Davoust. El 10 d'agost de 1924 va fundar un sindicat autònom d'emmotlladors i n'assumirà les tasques de secretari. En aquesta època va ser inscrit en la llista negra de les empreses de la regió i per poder treballar va haver d'adoptar la identitat de son cunyat. Durant els anys vint serà una figura destacada del grup llibertari de l'Havre, uns anys marcats per la mobilització en defensa de Sacco i Vanzetti, però també per nombroses conferències i reunions que tenen temes d'allò més divers (sexualitat, ateisme, antifeixisme, etc.). En 1926 s'adhereix a la Confederació General del Treball Sindicalista Revolucionària (CGT-SR), creada per Pierre Besnard, i en 1927 va reconstituir el sindicat autònom. A finals de 1928 va deixar la UAC per formar la Unió Federalista dels Anarquistes Comunistes Revolucionaris (FACR) i s'adherirà a l'Associació dels Federalistes Anarquistes (AFA). Va ser delegat en el II Congrés de la CGT-SR de París en 1928 i assumirà, fins al 1935, la responsabilitat de la biblioteca del grup llibertari d'Havre. També va participar en nombrosos concerts de propaganda. Com a maçó, va ser membre a partir del 29 de gener de 1929 de la lògia «L'Olivier Écossais», pertanyent a la Gran Lògia de França, i el 28 d'octubre de 1930 va ser nomenat mestre. Detingut per pràctiques abortives en 1938, serà condemnat a dos anys de presó, però en el tribunal d'apel·lació va ser absolt. En 1940 es refugiarà al camp a casa de sa germana fugint de la Gestapo i retorna a treballar a l'Havre sota una falsa identitat. Va ajudar alguns «refractaris» (pròfugs) gràcies a les seves relacions amb la francmaçoneria i després de la guerra reprendrà l'activitat militant. A finals dels anys 60 encara actuava dins la Federació Anarquista (FA).\n- Andreu Borràs Colomé: El 27 d'agost de 1981 mor a Bordeus (Aquitània, Occitània) l'anarcosindicalista Andreu Joan Borràs Colomé –algunes fonts citen erròniament el seu segon llinatge com Colomer. Havia nascut el 21 de juliol de 1910 a Rubí (Vallès Occidental, Catalunya). Sos pares es deien Andreu Borràs Rambla, llaurador, i Josepa Colomé Ninon. Quan era molt jove s'afilià a la Confederació Nacional del Treball (CNT), fet pel qual va ser empresonat i apallissat per la policia en diverses ocasions, a més de ser inscrit en la llista negra de la patronal de la fàbrica «Rubí-Industrial» on treballava i era membre del comitè d'empresa. Arran del cop militar feixista de juliol de 1936 fou milicià al front d'Aragó i amb la militarització de les milícies passà a ser comissari polític d'una bateria d'artilleria pesada. En 1939, amb el triomf franquista, va ser capturat al port d'Alacant (Alacantí, País Valencià) quan intentava embarcar, però aconseguí fugir del camp de concentració on havia estat enviat. Amagat durant un temps al domicili de la mare del company Emili Travé de València, pogué arribar a Monistrol de Montserrat (Bages, Catalunya), on residia sa companya i on trobà feina d'obrer rajoler. Dies després, aconseguí fugir sota els trets de la Guàrdia Civil que vingué a detenir-lo. Arribà a Barcelona (Catalunya) i aquell mateix 1939 passà a França. Internat en un camp de concentració, va ser enrolat en una Companyia de Treballadors Estrangers (CTE) per a fer feina a les fortificacions de la frontera belga. El juny de 1940, quan l'ocupació alemanya, pogué fugir de la detenció i arribà a Occitània, primer a Fumel, on treballà amb un cossí seu, i després a Tolosa de Llenguadoc, on fou detingut per la policia francesa a les ordres nazis i enviat a treballar a una base submarina alemanya de Bordeus. Després d'evadir-se, arribà al departament de les Landes, on treballà de llenyataire i s'integrà en la Resistència. Membre del «Batallón Libertad», format per llibertaris i socialistes, entre 1944 i 1945 participà en els enfrontaments amb l'exèrcit alemany a l'àrea atlàntica, especialment a zona de Royan (Poitou-Charentes, França). Després de la II Guerra Mundial s'instal·là a Bordeus, on exercí nombrosos càrrecs de responsabilitat orgànica en la Federació Local de la CNT. Després de la mort del dictador Francisco Franco viatjà en diverses ocasions a Rubí per a fer costat la reorganització de la CNT en aquesta localitat. Andreu Borràs Colomé va caure mort al carrer víctima d'un atac de cor fulminant el 27 d'agost de 1981 a Bordeus (Aquitània, Occitània). Deixà companya, Enriqueta Delgado, i tres fills, Amor, Elios i Germinal.\n- Gino Gatti: El 27 d'agost de 1989 mor a Buenos Aires (Argentina) l'anarquista expropiador Giuseppe Baldi, més conegut com Gino Gatti. Havia nascut el 19 de març de 1901 a Corana (Llombardia, Itàlia). Sembla que fou capità d'enginyers de l'Exèrcit italià i lluità en la Gran Guerra. Entre 1919 i 1922 desenvolupà al seu poble i comarca una intensa propaganda subversiva llibertària, participant com a orador en diferents actes i en diverses manifestacions. Emigrat a l'Argentina, entre 1923 i 1925 treballà de cambrer a Buenos Aires. En 1928 s'instal·là a Villa La Perla (Temperley, Buenos Aires), on visqué amb altres companys anarquistes, com ara Severino di Giovanni. Després s'integrà en el grup expropiador de Miguel Arcàngel Roscigna, que preparava una fuga de militants anarquistes tancats al penal de Punta Carretas de Montevideo (Uruguai); aquesta evasió es realitzà el 18 de març de 1931 i havia estat l'encarregat, gràcies als seus coneixements sobre construcció de fonaments i d'explosius, de realitzar el túnel, autèntica obra d'enginyeria, que possibilità la fuita. A partir d'aquesta data serà conegut en els cercles anarquistes com El Ingeniero. El 8 d'abril de 1931 l'ambaixada italiana de Buenos Aires, gràcies a informacions de la policia política de la capital, en col·laboració amb la policia de Montevideo, informà a les autoritats feixistes romanes de les seves activitats de contraban i de trasllat de militants anarquistes gràcies a una llanxa a motor. En aquesta època, amb sa companya Primina Romano --germana de Giuseppe Romano (Remé), anarquista expropiador del grup de Severino di Giovanni-- i sa filla de set anys, serà activament buscat per la policia. Fins i tot Arturo Bocchini, cap de la Polizia de Stato i creador de l'Opera di Vigilanza e Repressione dell'Antifascismo (OVRA), policia política feixista, ordenà personalment la seva recerca per evitar que desembarqués a Europa. L'11 de juny de 1931 fou un dels activistes, amb Juan Antonio Morán i altres, que assassinà a Avellaneda el major de l'Exèrcit José W. Rosasco, cap de la policia política de La Plata de la dictadura del general José Félix Uriburu i interventor policíac d'Avellaneda i responsable de la repressió contra el moviment anarquista. El 17 de març de 1933 fou detingut a Córdoba, jutjat el juliol i condemnat a set anys de presó a purgar al penal d'Ushuaia. Durant el judici confessà que havia participat com a «tècnic d'evasions» en les obres d'una dotzena de presons i que gràcies als seus serveis més de cent presoners havien recobrat la llibertat. Pels seus coneixements tècnics s'encarregà de la planta elèctrica d'Ushuaia, per la qual cosa gaudia d'una certa llibertat de moviments a la colònia penitenciaria. A finals dels anys quaranta recobrà la llibertat. Gino Gatti va morir el 27 d'agost de 1989 a Buenos Aires (Argentina).\nJuan Gómez Casas (1977)\n- Juan Gómez Casas: El 27 d'agost de 2001 mor a Madrid (Espanya) el militant anarcosindicalista i escriptor i historiador anarquista Juan Gómez Casas, també conegut com Benjamín. Havia nascut el 16 d'abril de 1921 a Bordeus (Aquitània, Occitània) en una família d'anarcosindicalistes espanyols que havia emigrat per motius econòmics. Després de fer els estudis primaris a Sant Quintí, Grenoble i París, en 1931, amb proclamació de la II República, sa família tornà a la Península. A Madrid estudià al Col·legi dels Salesians de la Ronda de Atocha i després al Grup Escolar Concepción Arenal del barriada del Puente de Toledo. S'afilià com son pare a la Confederació Nacional del Treball (CNT) --secció d'Indústria Química del Sindicat d'Oficis Diversos-- i, a partir de 1936, a la Federació Ibèrica de Joventuts Llibertàries (FIJL) de Madrid. Quan esclatà la guerra civil treballava recautxutant pneumàtics i en 1938 fou nomenat secretari de la FIJL del barri del Retiro, alhora que publicà articles en Castilla Libre, òrgan de la CNT del Centre. L'abril del 1938 s'incorporà a la 39 Brigada Mixta de l'Exèrcit Republicà i lluità tres mesos al front de Terol. Amb el triomf franquista, fou detingut al port d'Alacant i internat al camp de concentració d'Albatera, però aconseguí lliurar-se de la presó per minoria d'edat. De bell nou a Madrid, es lliurà a la lluita clandestina en el si de les Joventuts Llibertàries. Membre del Sindicat de la Construcció de la CNT, el setembre de 1946 ocupà la secretaria de les Joventuts Llibertàries del Centre, de caire anticol·laboracionista. Aquest mateix any es reunió a Madrid amb Raúl Carballeira i José Pérez, vinguts de l'exili. El juliol de 1947 assistí als plens nacionals de la Federació Anarquista Ibèrica (FAI) i de la FIJL, on fou nomenat secretari general de les Joventuts Llibertàries, i com a delegat de l'Interior representà aquestes en el Ple de la FIJL i en el II Congrés del Moviment Llibertari Espanyol (MLE) de Tolosa de Llenguadoc celebrat entre el 20 i el 29 d'octubre d'aquell any. El 15 gener de 1948, en tornar de França, fou detingut amb sa companya (María del Carmen Martínez Herranz) i sos fills al Camino Viejo de Leganés de Madrid i en l'escorcoll del seu domicili es descobrí la impremta (Minerva) amb la qual s'editaven els periòdics clandestins Tierra y Libertad i Joventud Libre. El juliol de 1948 fou condemnat a 30 anys de presó per «pertinença a organització clandestina», dels quans acomplí gairebé la meitat a diverses presons (Sant Miquel dels Reis, Ocaña i Burgos). El 6 de febrer de 1956 intentà, sense èxit, fugir del monestir penal de Sant Miquel dels Reis amb Joan Busquets Verges, qui es trencà una cama. Després passà a la presó d'Ocaña i en 1958, després de denunciar l'explotació dels presos als tallers carceraris, fou traslladat a la penitenciaria de Burgos. El maig de 1962 sortí en llibertat i, instal·lat a València, a més de recuperar el seu antic ofici de pintor, treballà de comptable en un hotel madrilenys i es dedicà a l'escriptura, tant de creació (Cuentos carcelarios) com de divulgació (biografia de Pablo Iglesias) i de traducció (Balchi, Bynal, Bradley Hay, Hersey, Kolpacoff, Gastón Leval, Melville, Michal, Pelloutier, Peypoch, Proudhon, Rusell, Smith, etc.), sota el pseudònim Jacques de Gaule --també va fer de «negre» de diversos escriptors i va escriure novel·les policíaques. Durant la segona meitat dels anys seixanta creà a Madrid, amb Mariano Trapero, Pedro Amijeiras, Florentino Rodríguez i Pedro Barrios, el «Grup Anselmo Lorenzo», de tendència purista i que, entre altres coses, publicà a París en 1969 un debatut «Manifest Llibertari» antimarxista i un fullet (Problemas presentes y futuros del sindicalismo revolucionario en España), també aquell any. En els anys setanta es convertí en un dels màxims representants de la CNT que es reorganitzava i de la qual fou el seu primer secretari, entre agost de 1976 i abril de 1978, un cop ressorgida. En aquesta època també destacà en la divulgació de temes anarquistes i anarcosindicalistes, alhora que exercí de portaveu de la CNT. Després de la mort del dictador Franco, intervingué en nombrosos mítings i conferències (San Sebastián de los Reyes, París, Tolosa, València, Jaén, Alcalá de Guadaira, Madrid, Torrejón, Mollet, Bilbao, Alcobendas, Granada, Bordeus, Barcelona, etc.). Després del Congrés de la CNT de 1979 condemnà els sectors reformistes i possibilistes. Entre 1980 i 1981 dirigí CNT; també fou col·laborador i redactor d'Adarga i de la Historia en fascicles de Diego Abad de Santillán. En 1983 fou delegat en el VI Congrés de la CNT i en 1985 ocupà de bell nou la secretaria general del sindicat anarcosindicalista, després de Fernando Montero. Els últims anys patí molt per diverses malalties. Durant sa vida va col·laborar en nombroses publicacions, com ara El Aguilucho, Cambio 16, Castilla Libre, CNT, Le Combat Syndicaliste, Espoir, Frente Libertario, Historia Libertaria, Nueva Senda, El País, Sindicalismo, Solidaridad Obrera, Tierra y Libertad, Umbral, La Voz Confederal de Rubí, etc. És autor, a més de nombrosos pròlegs i introduccions d'obres de temàtica anarquista, de nombrosos llibres, com ara Cuentos carcelarios (1968), Los desheredados del tío Sam (1968), Historia del anarcosindicalismo español (1968), El apocalipsis (1969), España 1970 (1970), Las horas decisivas de la guerra civil (1972-1973, vuit volums), Sociología e historia (1973), La política espanyola y la guerra civil (1974), La Primera Internacional en España (1974), Situación límite (1975), Autogestión en España (1976), España ácrata. Inventario al día (1976, amb Carlos M. Rama), Los anarquistas en el Gobierno (1977), Biografia de Anselmo Lorenzo (1977), Historia de la FAI (1977), Anarquismo y federalismo (1983), Los cruces de caminos (1984), Relanzamiento de la CNT (1975-1979), con un epílogo hasta la primavera de 1984 (1984), Nacionalimperialismo y movimiento obrero en Europa hasta después de la Segunda Guerra Mundial (1985), Sociología del anarquismo hispánico (1988), Entre dos tiempos (1992), etc. Juan Gómez Casas va morir el 27 d'agost de 2001 a l'Hospital Clínic Universitari de Madrid (Espanya) i fou enterrat l'endemà al madrileny Cementiri Sud.


Realitzen la transició de dona a home amb una única cirurgia "pionera"\nLa intervenció ha durat 17 hores i s'ha portat a terme en l'hospital IMED de València per l'equip de la clínica Noval.\nAquest mètode redueix els riscos i resulta beneficiós psicològicament per al pacient, segons els experts.\nRealitzen la transició de dona a home amb una única cirurgia "pionera" CLÍNICA NOVAL\nEl doctor César Noval ha realitzat una cirurgia "pionera" de transició de sexe de dona a home en l'hospital IMED de València, on ha aconseguit efectuar en el mateix temps quirúrgic, durant 17 hores, una fal·loplàstia, la retirada de genitals femenins, una mastectomia i la masculinització facial. La intervenció s'ha saldat amb un "resultat molt exitosa" i s'ha aconseguit la "funcionalitat sexual" del pacient, de 29 anys.\nAixí ho ha explicat aquest dimarts l'especialista, que encapçala l'equip multidisciplinari de la clínica Noval que ha desenvolupat aquest procés mèdic, en col·laboració amb IMED, que ha facilitat el quiròfan i equipament. Segons ha destacat, aquest procediment és "pioner a la Comunitat Valenciana".\nNoval ha assegurat que dur a terme la cirurgia de dona a home en un sol temps quirúrgic permet "reduir els riscos" de cadascuna de les intervencions i, a més, resulta beneficiós psicològicament per al pacient, que "a nivell mental és inimaginable el que pateix" durant els processos prolongats en el temps.\nEl metge ha "reunit tots els passos" quirúrgics en una única intervenció, que ha constat de vuit fases i ha requerit de dos equips de professionals, ja que s'ha prolongat durant 17 hores. En l'operació, s'ha fet una mastectomia; s'han retirat els ovaris i l'úter; s'ha extret pell de l'avantbraç amb la qual s'ha construït el penis; s'ha adaptat la uretra i s'ha masculinitzat el rostre. El resultat, "molt exitós", és el d'un penis "actualment funcional", una mama masculina i un rostre amb trets típicament d'home.\nGoirigolzarri demana al futur Govern que mantinga "no ingerència política" i seguisca amb la privatització de Bankia 0\nFira València indueix una facturació de 1.201,9 milions a la Comunitat 0\nPuig advoca per l'"apoderament" del municipalisme i espera aprovar la pròxima legislatura la llei de governs locals 0\nLa primavera serà més càlida i amb valors de pluges normals a la Comunitat 0