‘Cantamapes’: geopolítica insurrecta per a menuts i majors - Cultur Plaza\n‘Cantamapes’: geopolítica insurrecta per a menuts i majors\nCinema abandonat al desert de Sinaí (Egipte), un dels escenaris de 'Cantamapes'\nSembra Llibres publica aquest recull de relats del col·lectiu italià Wu Ming, un “atles subversiu de llocs i històries curioses” dirigit (també) al públic infantil\nVALÈNCIA. Tot i que es presenta com una obra “per a lectors a partir de 8 anys”, Cantamapes no és un llibre infantil. O, com a mínim, no és només això. És cert que el text s’acompanya per les candoroses il·lustracions de Paolo Domeniconi. I que els autors barregen fantasia i realitat a través de l’ús d’un llenguatge senzill i accessible, de vegades naïf. Però el recull de relats que presenta el col·lectiu italià Wu Ming, definit en el subtítol com un “atles subversiu de llocs i històries curioses”, amaga una enorme complexitat en la seua invitació a recórrer determinats punts del planeta i episodis històrics que expliquen, en part, la realitat que ens envolta actualment.\n“Cantamapes fa una reflexió sobre el món en què vivim i, com passa en la bona literatura, ens aporta més preguntes que respostes, permet estirar de molts fils”, afirma Joan Carles Girbés, responsable de Sembra Llibres. L’editor considera que l’obra “aborda molts temes i fa cultivar l’esperit crític, que és bo a qualsevol edat. És un llibre de valors, però distint al que és habitual en la literatura infantil”. Sembra ha estat la primera editorial a publicar el recull de relats en un idioma diferent de l’italià. Arran d’aquesta iniciativa, altres cases s’han interessat a comprar els drets de l’obra per tal de traduir-la. “És curiós pensar que li hem donat una vida internacional a una obra que en un primer moment no l’havia de tindre”, explica Girbés.\nDetall de la portada de 'Cantamapes', amb il·lustració de Paolo Domeniconi\nÉs la primera vegada, també, que es publica un text de Wu Ming en català. Sota aquest pseudònim, que en xinés significa ‘sense nom’, es refugien quatre autors bolonyesos que, com a mostra del seu qüestionament de la propietat intel·lectual, prefereixen deixar les seues identitats personals en un segon pla, tot i que no les amaguen. El col·lectiu ha publicat diverses novel·les d’èxit internacional com Q –en aquest cas sota una altra identitat falsa: Luther Blissett–, 54 o Manituana, a més de nombrosos llibres individuals. Les seues obres, normalment de caire històric, contenen un fort component polític. Un tret que, malgrat el canvi de registre, es manté a Cantamapes.\nEs tracta d’una obra que, en els seus millors moments, recorda a una versió simplificada i global de Las venas abiertas de América Latina, un dels llibres més coneguts d’Eduardo Galeano. A través dels relats dels seus dos protagonistes, Adele i Guido, Cantamapes trasllada el lector per diversos escenaris en què les històries reals i imaginàries es barregen per tal de recordar-nos alguns dels episodis més obscurs de la història de la humanitat.\nLes seues pàgines parlen del colonialisme i l’imperialisme, les agressions a la natura, la competitivitat, les guerres i l’aleatorietat d’algunes fronteres o la monetització de les relacions personals. El llibre traspua una sensibilitat anticapitalista que, tot i això, no es presenta d’una manera moralista o adoctrinadora. “La literatura infantil exigeix molta responsabilitat, s’ha de tractar els lectors amb naturalitat i respecte”, explica Girbés. Un obstacle que Wu Ming superen amb èxit.\nLogotip utilitzat per Wu Ming entre 2001 i 2008, quan el col·lectiu estava integrat per cinc autors\nAixí, Cantamapes ens acosta, per exemple, a la figura de Fra Dolcino, un clergue que a principis del segle XII va desafiar la jerarquia eclesiàstica i junt a la seua companya Margherita de Trent va participar en l'organització d'una comunitat igualitària basada en el suport mutu que es refugiava de la persecució de la Inquisició al Mont Rubello. O a la de Felice Benuzzi, qui va aconseguir escalar el Mont Kenya el 1943 després d'haver fugit junt a dos acompanyants d'un camp de concentració que els britànics havien instal·lat a l'antiga colònia italiana.\nEl llibre també desmitifica figures com la de Vittorio Bottego, conegut per ser un dels primers europeus a accedir a la regió africana de Jubaland, qui en les seues exploracions massacrava i explotava les poblacions aborígens que s'interposaven en el seu camí. Altres relats ens transporten a la construcció d'un cinema secret enmig del desert de Sinaí (Egipte), al despreniment d'una presa a la localitat italiana de Vajont el 1963 (un perill del qual la periodista Tina Merlín ja havia advertit) o al naufragi d'un contenidor comercial a l'oceà Pacífic el 1992, que va tindre com conseqüència el vessament de milers de joguets de plàstic a la mar que les corrents d'aigua van repartir per tot el planeta.\nL'obra, apta per a majors i menuts, encaixa en un catàleg editorial que aposta per una col·lecció única sense fer distincions d'edat. “Intentem no marcar els llibres, que siguen els lectors i no una etiqueta qui decidisca si l'obra és o no per a ells”, explica Girbés. Una aposta arriscada que pren tot el sentit en un cas tan singular com aquest, que ofereix distints nivells de lectura.\n“Es un llibre pensat per a xiquets, però es pot accedir a ell a qualsevol edat. Dóna molt de joc llegir-lo amb els fills o a les aules, ja que queden moltes preguntes en l'aire i convida al debat, a parlar amb els més menuts“, afirma l'editor. Cantamapes condensa en les seues històries breus el regust a resistència popular que contenen tots els textos de Wu Ming a través d'un seguit de referències que estimulen la imaginació i la curiositat per conéixer millor el món. Independentment de l'edat, gaudir-lo i aprendre'n alguna cosa és només qüestió de voluntat.


5 gener 2012 ~ escoltiveig\tAvui dijous arriba el programa 884 d’El crepuscle encén estels · IB3 Ràdio, 22:00 · que tendrà un format especial ORBITANT en torn a la figura de Vicenç Ferrer, ja que conversarem amb ANNE FERRER, la seva vídua i actual presidenta de la Fundació Vicente Ferrer.\n< Previous Francisca Barceló • crepuscle 883 • dimecres 4 de gener 2012Next > El regal dels Reis… d’Orient • crepuscle 885 • divendres 6 de gener 2012\t3 pensaments sobre “Anna Ferrer • crepuscle 884 • dijous 5 de gener 2012”\tRetroenllaç: Cristina Ballester · crepuscle 952 · divendres 13 d’abril 2012 « escoltiveig. comunicació en temps convulsos Retroenllaç: Art i Solidaritat · L’Hora del Crepuscle · dimecres 1 d’agost 2012 « escoltiveig. comunicació en temps convulsos Retroenllaç: escoltiveig. comunicació en temps convulsos Deixa un comentari Cancel·la la resposta\tEscriu aquí el comentari...


Personal investigador contractat: s'ha aprovat la llei que permet prorrogar els contractes 5 mesos - CCOO URV\nEl passat dijous (18/03/2021) es va aprovar al Congrés dels Diputats la Llei de mesures urgents de prevenció, contenció i coordinació per fer front a la crisis del Covid-19 (que desenvolupa el Reial Decret-llei 21/2020, de 9 de juny). És un text que abarca moltes qüestions: en la tramitació al Senat, s’ha afegit una disposició addicional que preveu la possibilitat de prorrogar contractes de l’àmbit de la recerca que hagin estat afectats per la pandèmia.\nAquesta norma possibilita prorrogar fins a 5 mesos els contractes predocs i postdoc amb càrrec al finançament procedent de convocatòries d’ajudes de recursos humans realitzades per agents de finançament del Sistema Estatal de Ciència, Tecnologia i Innovació que tinguin prevista la seva finalització entre el 2 d’abril de 2021 i l’1 d’abril de 2023. No obstant això, exclou contractes de treball de durada determinada que haguessin prorrogat la seva vigència per aplicació de la Disposició addicional tretzena del Reial decret llei 11/2020, de 31 de març, pel qual s’adopten mesures urgents complementàries en l’àmbit social i econòmic per a fer front al COVID-19, no podran beneficiar-se d’una segona pròrroga en virtut de l’indicat en aquesta disposició addicional.\nA banda d’aquestes pròrrogues, cal recordar que en el col·lectiu del personal investigador hi ha un conflicte obert per la negativa de les universitats a aplicar el que estableix l’Estatut del Personal Investigador en Formació (EPIF). Des de CCOO continuarem reclamant, per tots els mitjans, la pròrroga del 4t any dels contractes predoctorals que la URV i altres universitats no tenen previst renovar.\nJoel Fernandez2021-03-19T10:32:50+01:00març 19th, 2021|Condicions laborals, PDI|Comentaris tancats a Personal investigador contractat: s’ha aprovat la llei que permet prorrogar els contractes 5 mesos


La Vall de Lord engega una prova pilot per combatre els incendis i l’abandonament forestal\nLa Vall de Lord amb el poble de Sant Llorenç de Morunys al fons | ACN\nLa Vall de Lord ha engegat un projecte innovador que vol gestionar conjuntament 13.000 hectàrees forestals aprofitables dels tres municipis de la zona –La Coma i la Pedra, Guixers i Sant Llorenç de Morunys-. D’aquesta manera, s’ha creat una associació amb els ajuntaments i propietaris forestals per posar fre a l’abandonament dels boscos i evitar incendis forestals. Un dels impulsors, Josep Pintó, explica a l’ACN que, entre d’altres, el projecte vol comercialitzar la biomassa i el biocarbó que s’extregui dels boscos. Al mateix temps, volen engegar una línia de formació en treballs forestals i esperen donar feina a una vintena de persones.”La manca de gestió forestal comporta perjudicis a nivell particular i general i, per això, hem decidit posar-hi remei”. Així s’explica Pintó, un propietari forestal de Sant Llorenç de Morunys que, juntament amb altres veïns, ha posat en marxa l’Associació Forestal Vall de Lord. La idea és fer una prova pilot de gestió conjunta de les 13.000 hectàrees forestals que hi ha al territori, un 60% de les quals són públiques.\nJosep Pintó i Jordi Selga conversen en un bosc de la Vall de Lord | ACN\nPintó relata que, en la majoria de boscos de la Vall de Lord, “només s’han dut a terme explotacions forestals extractives, que són tremendament agressives i l’únic que fan és debilitar la massa forestal perquè treuen tots els peus bons i deixen els dolents”. Per això, explica, la idea de l’Associació és “aplicar la política contrària”: “treure els peus dolents i deixar els bons”. Això ho poden fer, aclareix, perquè la seva idea és comercialitzar la part “menys rendible” dels boscos, és a dir, la fusta destinada a la biomassa o al biocarbó. Sobre el biocarbó, els propietaris de la Vall de Lord expliquen que encara és molt residual a Catalunya, però creuen que pot ser “molt beneficiós”. El biocarbó s’obté de restes vegetals i residus de biomassa i s’aplica al sòl per millorar les seves propietats. A banda de les propietats fertilitzants, Pintó explica que aquest producte també contribueix al segrest de carboni de l’atmosfera, ja que l’emmagatzema al sòl en formes químiques que són estables durant molt de temps. La idea dels propietaris és produir aquest producte “a gran escala” per poder-lo comercialitzar.\nEl projecte contempla una inversió molt elevada, valorada ens uns 2 o 3 MEUR, i, per això, des de l’Associació ja han començat a buscar diverses fonts de finançament, entre els quals les que provenen de fons europeus.\nLa iniciativa, però, no se centra només en l’explotació forestal sinó que asseguren que és un projecte de “desenvolupament rural”. Així, la seva idea és crear una formació específica en col·laboració amb l’Escola Agrària del Solsonès i, a partir d’aquí, contractar persones del territori perquè puguin treballar en el projecte. A banda de l’oferta laboral, també volen organitzar activitats de conscienciació, ja sigui a les escoles de la comarca o pel públic general.\nDe la seva banda, l’alcalde de Guixers, Jordi Selga, apunta que, per ajuntaments petits com els seus, “és molt complicat fer una gestió ben feta dels boscos”. Per això, celebra que hagi sorgit aquest projecte que “va a favor de tota la Vall”. De fet, uns dels principals consumidors de la biomassa que es generi als boscos seran els propis Ajuntaments. El de Guixers, per exemple, està substituint els sistemes de calefacció i d’aigua calenta per un sistema de biomassa. “Estem encantats perquè podrem consumir el nostre propi combustible”, apunta.


Espores - El xiprer i la sequoia\nEn la província de Burgos, en la comarca de la Demanda, es troba Santo Domingo de Silos, un poble conegut pel monestir que porta el seu nom el "Monasterio de Santo Domingo de Silos", ja que està catalogat com Bé d'Interès Cultural i Patrimoni històric d'Espanya. Aquesta abadia benedictina data del s. VII i destaca pel seu aclamat claustre, els cants gregorians, la biblioteca i la seua botica. Però a més de tot aixó també és famosa per tenir un impressionant xiprer en un angle del seu claustre de doble planta. I no queda tot ací, ja que en l'exterior, en la porta d'entrada a la hostatgeria del monestir, hi ha un altre exemplar arbori i encara de major port que també és tot un esdeveniment. I és que es tracta d'una sequoia geganta, una espècie que només creix als boscos de Califòrnia (EUA) i que no obstant açò podem gaudir en aquest xicotet poble de Castella i Lleó.\nLocalització del xiprer i la sequoia en Silos. Imatge: Google maps\nEl xiprer històric\nEl Monasterio de Silos va rebre en el s. XI al prior del Monasterio de San Millán de la Cogolla, Domingo de Silos, sent llavors quan va tornar l'esplendor al monestir amb la construcció del claustre, l'església romànica amb tres naus i altres dependències. El claustre del Monasterio de Santo Domingo de Silos és de planta quadrada però de costats desiguals: nord i sud amb 16 arcs, est i oest amb 14 arcs. Va ser construït entre els segles XI i XII, i mostra clarament l'estil de dos mestres diferents. Les diferències es poden apreciar tant en els arcs com en els fustos de la columnes, capitells i talles. En l'angle sud-oest es troba el famós xiprer del monestir, que va ser plantat en 1882 i actualment té 134 anys.\nEl xiprer dins del claustre. Imatge: Carmen López Valiente\nOriginàriament al claustre del monestir hi havia tres xiprers més, un per angle, però solament ha sobreviscut un a causa de la seua situació que li permet tenir més hores de sol. Aquest xiprer, del qual a principis del s. XX ja hi ha testimoniatges del seu majestuós port, ha sobreviscut a diferents fets que han marcat la seua existència. En els anys 50 es va proposar el seu tala, ja que un arquitecte del Ministeri de Cultura pensava que l'arbre “restava perspectiva al claustre i les seues arrels podien perjudicar-lo”.\nPerò potser el problema més greu al que es va enfrontar aquest magnífic exemplar va ser a una micosi que va començar a manifestar-se en les seues branques. Els monjos benedictins van acudir en 1990 al Dr. Enginyer agrònom Juan José Tuset, del departament de Protecció Vegetal de l'IVIA (Institut Valencià de Recerques Agràries), qui va donar amb la solució: l'excés de reg a causa de la gespa que envoltava al xiprer. Les cèl·lules de les arrels, igual que la resta de cèl·lules de la planta, respiren dia i nit i necessiten capturar l'oxigen. Per tant, les cèl·lules de l'arrel, al no poder capturar oxigen del sòl a causa de l'embassada i l'acumulació de carbonat càlcic en la zona d'arrels fines (l'aigua de reg és dura) estaven morint. Aquest problema es traduïa en infeccions per paràsits i fongs i feblesa de l'exemplar.\nD. Juan José Tuset. Imatge: IVIA\nActualment, el reg es fa amb aigua de pluja i la gespa no existeix. Al voltant del xiprer hi ha graves (permeten el drenatge) i una tanca de boix. El xiprer també compta amb una estructura fèrria al voltant del seu tronc. Aquest exemplar va guanyar en 2007 en la categoria “arbre històric”, dins del concurse “Arbre i Bosc de l'any”, convocat per Boscos sense fronteres. La dotació econòmica, l'import de la qual ha d'anar destinat íntegrament a les labors de conservació de l'exemplar, va permetre una neteja de les branques internes seques i dels danys que ocasionaven els centenars d'ocells i insectes que utilitzen la seua copa com a refugi i lloc d'implantació. L'IVIA li pronostica un bon creixement, la qual cosa li permetrà sobrepassar els 30 metres d'alçària.\nDetall del xiprer. Imatge: Carmen López Valiente\nEls monjos benedictins que viuen en el monestir s'encarreguen de la seua cura. De fet, venen plantons sent el més famós és el que en 1997 va ser plantat en el monestir francés de Solesmes, situat a 253 km de París adreça SW. Un banye d'aquesta abadia, Dom Idelfonso Guépin, juntament amb uns monjos benedictins de l'Abadia de Ligugé, van salvar de la ruïna al Monestir de Sitges i ho van restaurar fa més de cent anys, en 1880. Van plantar en el seu claustre al famós xiprer.\nEl xiprer, Cupressus sempervirens L., "Cupressus" ve de "Cyprus" i "sempervirens" significa "sempre vigorós, sempre verd". És una espècie de la família de les cupressàcies originària del mediterrani. Destaca per ser una espècie perenne, sempre verda i de fusta incorruptible per les seues resines. És un arbre amb molt simbolisme i es relaciona amb l'eternitat a causa de la seua longevitat: representa la imatge del duel, de la immortalitat i la resurrecció. Per aquestes raons és una espècie que s'ha plantat en monestirs, col·legiates, ... i altres llocs religiosos com a cementeris. La seua verticalitat simbolitza el camí que han de portar les ànimes dels morts enterrats en els cementeris. Aquesta associació del xiprer amb la mort està documentada des de molt antic, de fet el filòsof grec Teofrasto (371-287 a. de C.) ja ho relacionava amb Hades, déu dels morts. També Horaci, Plini i el poeta Ovidio citen al xiprer i la seua relació amb els difunts.\nDetall de branca de Cupressus sempervirens\nCelestino Barallat, advocat i escriptor català, va publicar en 1885 “Principis de Botànica Funerària” (Facsímil Editorial Altafulla). En aquest tractat de jardineria tan particular, l'autor fa referència als xiprers com a arbres que representen perfectament la immortalitat, l'eternitat, el descans, la pau i el consol dels visitants als seus difunts.\nA més del xiprer, a la porta d'entrada a la hostatgeria del Monasterio de Silos es troba una sequoia de gran port. La tradició oral diu que l'exemplar va arribar al monestir en 1890 des de Canadà dins d'una creïlla, a fi de preservar així la humitat en les seues arrels. També es conta que un monjo encarregat de la seua cura a la fi del s. XIX, va arribar a plantar al seu al voltant argelagues a fi que les cabres no es menjaren a l'exemplar jove. Actualment té una altura de 32 m, un perímetre del tronc de 6,98m, una amplària de copa de 13,70 m i una edat estimada en 130 anys.\nSequoia, panoràmica des de fora del monestir\nSecuoya, panorámica desde l'entrada al monestir\nAquesta espècie, Sequoiadendron giganteum (Lindl.) J. T. Buchholz, pertany a la família de les cupressàcies. És originària de Califòrnia (USA). Actualment es troba en estat natural en les muntanyes de Sierra Nevada a uns 1100-1500m d'altitud, en boscos mixts de coníferes. Està considerada vulnerable dins de la llista roja de la IUCN. Pot arribar a mesurar 95 m d'alçària i tenir un diàmetre de 12 metres, per aquesta raó està considerada com el major organisme del món a nivell volumètric. També és molt longeva i s'estima que pot viure uns 3.200 anys.\nDetall de branca de Sequoiadendron giganteum\nNo és una espècie que s'utilitze molt en jardineria, encara que si es poden contemplar exemplars en llocs de climes temperats. Poden veure's en alguns grans parcs. Als exemplars d'aquest gènere se'ls crida comunment sequoies, gran sequoia o sequoia gegant. Una espècie emparentada amb Sequoiadendron giganteum és la Sequoia sempervirens Endl., cridada sequoia roja o de Califòrnia.\nArbres que inspiren\nTant el xiprer com la sequoia han sigut lloats per grans poetes, sent el poema de Gerardo Diego un dels més coneguts i comentats de la literatura espanyola. El poeta va escriure el sonet el llibre de visites el 4 juliol de 1924, quan encara convivien els quatre xiprers del claustre\nPerò la sequoia també ha rebut paraules com aquest article que es va publicar en el Diari de Burgos:\n¡Oh Ciprés¡ que enarbolas tanta fama,\nArticle editat al Diario de Burgos en abril de 1987\nO els versos de Juan José Rojo, General Farmacèutic de l'Exèrcit de l'Aire, el “Gracilaso de la Huerta”:\nO també els versos de Joaquín Luis Ortega, sacerdot de la diòcesi de Burgos:\nMés en aquesta categoria: « Fragants ibèriques: l'estepa ladanífera\tEl 'chopo cabecero', una singularitat etnobotànica »


BMW Sèrie 2 Active Tourer, funcional i més dinàmic\nActualitzada 18/10/2021 a les 08:34\n© Tres variants estaran disponibles des del seu llançament el febrer del 2022.\nLa funcionalitat, el plaer de conduir característic de BMW i un enfocament extremament progressiu caracteritzen el nou Sèrie 2 Active Tourer. La segona generació desprèn una presència imponent gràcies a l’inconfusible llenguatge de disseny de BMW.\nEl seu interior, profundament redissenyat, combina una gran varietat de possibilitats d’ús amb una moderna geometria i la nova pantalla BMW Curved Display, a l’estil del BMW iX. A més, és una referència quant a innovacions en tecnologies de propulsió, assistència al conductor, control, operació i connectivitat.\nTres variants del model amb tracció davantera i potències que van de 136 CV a 170 CV estaran disponibles des del seu llançament el febrer del 2022. Els motors de combustió actualitzats augmenten el plaer de conduir i redueixen el consum de combustible així com les emissions, i l’última generació de la caixa de canvis de doble embragatge Steptronic de set velocitats incrementa igualment l’eficiència.\nEn el BMW 220i Active Tourer debuta una nova versió de la tecnologia d’hibridació mitjana de 48 volts, amb un consum de combustible combinat de l’ordre de 6,5 - 5,9 l/100 km.\nD’altra banda, el motor elèctric integrat a la caixa de canvis automàtica col·labora amb el motor de combustió amb un augment de potència de 19 CV. El model es fabricarà a la planta de BMW Group a Leipzig i la seua plataforma està dissenyada per acollir tant motors de combustió com elèctrics.\n3.Sergio Dalma torna a entusiasmar a Lleida\n4.Erasmus confinat a Àustria


Més de 2.400 persones es posen “En marxa per la paràlisi cerebral” a Barcelona\nLa 8a edició de la cursa solidària En marxa per la paràlisi cerebral va reunir ahir a més de 2.400 persones al Districte de Les Corts de Barcelona. Entre una i dues de cada 10 persones inscrites tenia paràlisi cerebral o una altra discapacitat similar.\nDes de la Fundació vam participar tant en la Flashmoob anterior als dies de la cursa com la participació d'usuaris dels diferents centres d'ASPACE. Es van trobar usuaris, famílies i cuidadors que van fer conjuntament el recorregut d'un kilòmetre. Va ser una cursa de superació personal i èxit per a tots els que van participar.\nEn un context festiu i familiar, els participants van homenatjat el col·lectiu de persones amb paràlisi cerebral, que busca portar una vida el més normalitzada possible, així com també reivindicar el paper de les famílies i entitats que treballen per a la seva millor qualitat de vida i pel seu benestar.\nDes de l’organització es van habilitar, com ja és tradició, dos recorreguts: un de 5 km, i un altre d’1km, per promoure la participació conjunta de persones amb paràlisi\ncerebral i de persones sense discapacitat.\nAbans de concloure la jornada, es van lliurar trofeus simbòlics als guanyadors de les 24 categories que té la cursa. A més, Ipsen Pharma va lliurar un xec per valor de 15.000 euros a la FEPCCAT, amb la voluntat d’ajudar a la Federació en els projectes adreçats al col·lectiu de persones amb paràlisi cerebral.


la Cel.la Vella\nEremos és una paraula grega que significa desert, lloc deshabitat. Del grec passà al llatí amb la forma eremus de la qual sorgeix la nostra paraula ermita.\nA Mallorca els anacoretes es posaren ben prest a cercar llocs apartats, on sentir de manera més intensa la presència de Déu. Habitaren coves, bastiren senzilles construccions al més profund dels alzinars i al capcurucull d'un bon nombre de muntanyes i turons de l'illa, tot per estar més a prop del cel.\nEls que arribaren més lluny en la recerca de paratges desolats posaren els seus ulls en un estret cingle encaixat entre el coster de la serra i l'infinit horitzó de la mar, un lloc ideal per donar l'esquena a la vida terrenal.\nUn lloc del que podríem dir, amb versos de Costa i Llobera, que es troba suspès entre cel i terra, sobre l'abisme del mar .\nAquí, a prop d'un fontinyol i just al caire d'un imponent penya-segat construiren l'anomenada Cel.la Vella de Ternelles. La documentació medieval registra la presència d'ermitans en aquest indret en al manco dues ocasions. Pel primer i sorprenent document, de 1382, sabem que la pau i la quietud contemplativa foren trencades per un robatori, comès per un esclau de l'amo de l'alqueria del castell del Rei, el lloc habitat més proper.\nPel segon document constatam que les condicions de vida al cingle del Castell eran massa dures fins i tot pels estàndards dels ermitans de començaments del segle XV. Amb data de 15 de maig de 1405 l'ermità Joan Biscaí, aconsegueix l'ajuda sol.licitada a la vila de Pollença per construir la Cel.la Nova dins la vall de Ternelles, en un entorn incomparablament més amable que l'anterior ubicació.\nRecollí aquestes notícies Mateu Rotger i Capllonch en la seva Historia de Pollensa (1898) on també descriu el que quedava de la vella ermita en el seu temps: un tancat de paret seca, les restes d'un aljub i abundants teules esmicolades. Per la seva banda el citat Miquel Costa i Llobera, coetani de Rotger, traçà una descripció poètica de l'indret a la narració Castell del Rei, inclosa a la seva obra De l'agre de la terra.\nDel poc que sabem de la Cel.la Vella la qüestió que més ens intriga és la següent: què se pot robar d'un ermitatge medieval isolat dalt dels penyals els ocupants del qual han fet vot de pobresa ?\nPenya-segats on es bastí la Cel.la Vella de Ternelles


A la caputxina!: d’octubre 2009\nA ciutat s’acostuma a dir que a pagès la gent és més tranquil·la, i a pagès s’acostuma a dir que la gent de ciutat és més nerviosa. Hi ha una part de raó perquè l’entorn, evidentment, hi ajuda, però no sempre és així: coneixem persones de pagès ben neguitoses i persones de ciutat molt calmades.\nQuan Jesús ens diu a l’evangeli: “Que els vostres cors d’asserenin”, no ens està dient que estiguem tranquils i relaxats. No és el mateix ser una persona tranquil.la que una persona serena. Ésser tranquils és, principalment, fruit del caràcter, o també depèn l’entorn on vivim, o dels problemes que tinguem. Però ésser serens és quelcom diferent i que no s’improvisa, és fruit de saber viure la vida amb sentit i amb lucidesa, agraïts pel que tenim i pel que rebem; tenir el cor serè és fruit de saber acceptar cada etapa de la vida, és fruit de saber encarar amb diginitat els moments difícils, especialment el moment de la mort. En definitiva, una persona serena és més que una persona tranquil.la, és algú que irradia afabilitat, proximitat, equilibri i no saps perquè, et trobés a gust al seu costat.\nPels creients ésser una persona serena és també saber mirar les coses amb els ulls de la fe. Per això Jesús, després de dir que els nostres cors s’asserenin, conscient que això no és sempre fàcil ni immediat, afegeix: “Confieu en Déu. Confieu en mi”. Confiar en Déu i en Jesús és saber que on no hi arribem nosaltres, hi arriba ell, o més ben dit, és saber que amb ell, podem arribar a tot arreu, fins i tot al cel. És el que ens dèia sant Pau la segona lectura, que no es tracta de ser ciutadans únicament d’un municipi, sinó de ser ciutadans del cel: “Germans, tenim la nostra ciutadania al cel, d’allà esperem un Salvador, que tranformarà el nostre pobre cos per configurar-lo al seu cos gloriós”. Allà esperem gaudir, en plenitud, la serenor que haguem pogut tastar en vida.\nPublicat per jordicaputxí a 11:12 Cap comentari:\nPublicat per fraeduard a 18:54 Cap comentari:\nPublicat per jesuscaputxi a 19:13 Cap comentari:\nPublicat per jordicaputxí a 23:55 Cap comentari:\nPublicat per jordicaputxí a 18:37 3 comentaris:


UP+DA guanya una batalla ajustada contra PS i liberals - El Periòdic d'Andorra\nUP+DA guanya una batalla ajustada contra PS i liberals\nEl número de votants disminueix en un 10% respecte als comicis del 2011\nPublicat el Dilluns, 2 de març de 2015 | 01:45 h\nPla general del Comú d’Encamp, ahir a la tarda en ple moviment electoral poc abans de tancar-se les urnes. | Emilio Prenas\nLes eleccions del 1-M a Encamp deixen entreveure una continuïtat en el poder, ja que si al 2011 Carles Enseñat va obtenir una victòria històrica que trencava amb una dècada de domini del PS, en aquest 2015 el propi mestre ha passat a ser alumne i s’ha presentat com a segon de Maria Martisella i Demòcrates per Andorra ha tornat a ser la candidatura vencedora. Aquesta vegada, però, han aparegut dues forces noves i el pastís s’ha repartit de manera més equitativa: si fa quatre anys UP+DA es feien amb el 63,35% de vots i el PS el 36,65%, aquesta vegada ha correspost el 37,49% (745), per un 30,44% (605) el PS+Verds+IC+I (477), a més d’un 8,05% per a Socialdemocràcia i Progrés (160) i un 24% per als Liberals+Independents (477).\nPreocupa, com així manifestaria David Ríos després dels resultats, l’extensió. Només ha votat un 64,64% de la població, és a dir, que d’un total de 3.374 electors s’han registrat 2.180 vots escrutats dels quals 1.987 van ser vàlids i 151, en blanc. Això suposa un 10% menys que en les darreres eleccions. Més gent, menys activitat a les urnes.\nLes reaccions dels quatre líders polítics de la parròquia van estar en una línia moderada. Res d’eufòries amb el triomf ni de decepcions amb la derrota. Tots van versionar lectures de felicitació i autocrítica.\n«PENSAVA QUE SERIA MÉS IGUALATt» / La líder de la candidatura guanyadora, Maria Martisella, es va mostrar satisfeta a mitges. D’una banda va parlar d’un balanç «positiu» a nivell parroquial. «El ciutadà ha entès el nostre projecte». Però també va treure pit en assegurar que el resultat final és millor de l’esperat: «Penso que d’entrada, semblava que la votació seria molt igualada, però al final crec que la diferència és prou ampla». A nivell nacional, però, va reconèixer que l’hagués agradat «un millor resultat». Accepta, però, que la societat és la que decideix i que el percentatge obtingut «ja està bé».\n«UN SUPORT QUE ENS ANIMA A SEGUIR» / El primer espasa de PS+Verds+IC+I, David Ríos, va opinar que a nivell parroquial ha obtingut un «molt» bon resultat: «Llàstima que no hem guanyat, però en tot cas hem de felicitat als guanyadors i estar agraïts per tota la gent que ha confiat en nosaltres. Hem tingut un suport molt ampli que ens satisfà i ens anima a continuar treballant». A nivell nacional, però, Ríos no va dubtar a fer autocrítica: «Comptàvem que ens aniria millor; tot i que és massa precipitat per assegurar res, crec que l’extensió [percentatge baix de vots amb una mica menys d’un 65% pel 74,6 de fa quatre anys] ha sigut baixa. Hem d’entonar tots els partits el mea culpa perquè no hem sabut captar aquests vots.\nRESIGNAT A L’EVIDÈNCIA / El número u dels liberals, Valentí Martí, va reconèixer l’evidència en els comicis: «La tendència és clara; només ens queda felicitar els contrincants, i sobretot desitjar-los que tinguin molts encerts pel bé de país». Així mateix, ahir se li va demanar per les eleccions Comunals del desembre i el va fugir de donar una opinió al respecte: «Ara no estic per les Comunals, ja tocarà fer la reflexió que toqui en el seu moment».\n«M'HA FALTAT EXPERIÈNCIA» / Per últim, la líder de Socialdemocràcia i Progrés, Rita Sirkia, creu que el del seu partit ha estat enriquidor, amb algunes objeccions: «Primer s’ha de felicitar a DA, espero que facin gran feina i que escoltin a la resta dels consellers». Amb tot, Sirkia creu que no tenir més votants es deu a la seva condició de novell: «Volem agrair la confiança de la gent que ens ha votat i només vull lamentar la meva falta d’experiència. Potser m’ha faltat defensar bé el nostre programa ja que amb la gent que hem parlat hem vist que no estava contenta amb DA, però a les urnes no s’ha reflectit de la manera que ho palpàvem. Per això personalment jo m’esperava més vots, però ho he fet el millor que he pogut. No sé si en un futur voldré tornar a presentar-me però la veritat és que l’experiència ha valgut molt la pena».\nA nivell nacional, Sirkia també va mostrar-se contenta a mitges: «Tenir dos consellers, que ja està bé tot i que voldríem tres. A nivell nacional, però, almenys podem tenir representació».\ncomicis eleccions comicios elecciones generals generales 2015 UP+DA DA Liberales Liberals Junts SDP L Encamp Martisella Enseñat Ríos 1 març marzo Pirot Sirkia Mateu


Català – #ILPabolicióCorrebous\nCoordinadora (Promotora ILP) per l'Abolició dels Correbous de Catalunya\nInforme d’AVATMA sobre el patiment dels correbous.\nINFORME TÈCNIC VETERINARI SOBRE EL PATIMENT\nDEL BOU EN ELS FESTEJOS POPULARS.\nLlicenciat en Veterinària per la Universitat Complutense de Madrid.\nCol·legiat per el Il·lustre Col·legi de Veterinària de Madrid.\nTraducció al valencià del document original en castellà, publicat a la pàgina d’AVATMA:\nSi bé és cert que en els últims anys s’han produït amplis avenços pel que fa a la legislació sobre benestar animal a gairebé tots els nivells per part dels organismes internacionals, nacionals i autonòmics, queden encara profunds buits que han de ser omplerts amb molta urgència.\nSe m’ha encarregat que, com a veterinari, done la meua opinió sobre un espectacle que rep el nom de Bous al carrer, Bous a la mar, i Bous embolat. Revisant una gran quantitat de documentació publicada sobre el tema en qüestió, m’he trobat amb un gran buit pel que fa al benestar d’aquells animals que són utilitzats en festejos com els que ens ocupen.\nHi legislació pròpia sobre aquest tema i àmplies recomanacions sobre la majoria de les espècies criades per al seu posterior consum humà, sobre animals d’experimentació, sobre animals de companyia, però no es diu res sobre els bovins o bòvids utilitzats en manifestacions populars, que formen part de els programes de festejos que per a l’oci i entreteniment de la ciutadania s’organitzen en alguns pobles i ciutats de l’Estat espanyol.\nHe revisat, per a fer-me una idea del desenvolupament d’aquestes manifestacions populars, alguns documents gràfics que m’han estat lliurats per Associacions proteccionistes d’algunes comunitats autònomes.\nResulta curiós llegir que el Benestar Animal ha estat identificat com una de les prioritats del Pla Estratègic de l’OIE des de l’any 2001, però el camp d’aquest codi moral de conducta es limita al transport d’animals, sacrifici d’animals destinats al consum humà i la matança d’animals amb finalitats de control sanitari. Posteriorment s’ha ampliat als animals d’experimentació i animals de companyia. Formen part d’algun d’aquests grups els bovins o bòvids que són utilitzats en aquest tipus de manifestacions? No hi ha res a dir sobre el seu benestar? Podríem dir que no, que no formen part d’ells, ja que les recomanacions i legislacions sobre aquest tema no els nomenen. Sabem però, que molts d’aquests animals són transportats a les localitats en què se celebren les festes i que molts d’ells són després utilitzats per a consum humà, però s’obliden d’ells pel que fa al patiment a què són sotmesos un cop es veuen embolicats en el ritual de les festes. Per a quan una legislació al respecte?\nQuan la norma europea diu: “que es respectaran les disposicions legals o administratives i els costums dels Estats membres relatius en particular a actes religiosos, tradicions culturals i patrimoni regional”, si s’està parlant d’ells, però també podem interpretar que els organismes internacionals no faran res al respecte. Es parla de forma indirecta, però no es regula absolutament res sobre el seu benestar. En benefici d’unes mal interpretades costums, o tradicions, es permet l’ús i l’abús d’aquests animals, pervertint la norma anteriorment esmentada.\nPodem dir que en els últims anys s’està donant una importància creixent a les normes sobre benestar animal a causa de la confluència de diversos factors entre els quals podem destacar:\nUn major coneixement de les diferents disciplines relacionades amb els animals de renda, com són el comportament animal, la fisiologia de l’estrès o el maneig correcte dels animals.\nUna major conscienciació social sobre les necessitats dels animals i un rebuig cap als abusos que es consideren intolerables i no justificats, ni moral ni econòmicament.\nQuan es parla de benestar animal sorgeixen una sèrie de discrepàncies, però podríem limitar-lo a una sèrie de premisses com:\nL’organisme en qüestió no hauria de presentar alteracions fisiològiques, és a dir, les manifestacions emocionals de l’animal no haurien de diferir de les que es presenten en ell en condicions normals.\nEl benestar animal té a veure amb les sensacions experimentades pels animals, és a dir: l’absència de fortes sensacions negatives, anomenades en general sofriment, i (probablement) la presència d’altres positives, que solen anomenar plaer. Tota avaluació del grau de benestar animal s’ha de centrar en els mesuraments d’aquestes sensacions.\nEn paraules de Xavier Manteca i de Joseph Gosa (Universitat Autònoma de Barcelona) la preocupació pel benestar animal és el resultat de dos elements:\nD’una banda el reconeixement que els animals poden experimentar dolor i sofriment.\nI, per l’altra, la convicció que causar patiment a un animal no és moralment acceptable, almenys en principi i si no hi ha raó que ho justifique.\nPodem considerar les tradicions populars amb les quals es sotmet a un animal, en aquest cas bovins o bòvids, com la justificació a aquest dolor i a aquest sofriment? Des del meu punt de vista com a veterinari, i independentment de la meua professió, la meua resposta és categòrica: no.\nEncara hi ha qui es pregunta si sotmetre un bou, una vaqueta, o un vedell a aquestes pràctiques poden causar patiment psíquic o físic. En tractar-se d’animals, sembla que tot està permès si ens reporten entreteniment i oci.\nExisteixen protocols dotats de rigor científic que ens diguen si realment aquests animals pateixen en aquestes situacions? Podem dir del cert que aquestes, en aparença “banals” manifestacions populars, impliquen una alteració del normal funcionament orgànic d’aquests animals? Podem, sens dubte, i ho anem a explicar i a demostrar de la manera més didàctica possible.\nEn el seu ambient natural, l’animal pot expressar el seu comportament normal, que es veu afectat quan és restringit a un ambient artificial. Qualsevol alteració que trega aquest animal del seu medi natural produirà por i ansietat, el que portarà a respostes neurofisiològiques perfectament estudiades. La por és un poderós causant d’estrès.\nI què és l’estrès? ¿Per a què serveix? Quines conseqüències té per a la salut? Quins mecanismes fisiològics en són responsables?\nTot això anem a explicar-ho al present document.\nEl Diccionari terminològic de Ciències Mèdiques defineix estrès com “agressió contra un organisme viu”, o també, com “el conjunt de reaccions biològiques i psicològiques que es desencadenen en l’organisme quan s’enfronta de forma brusca amb un agent nociu, siga quina siga la seua naturalesa”. El diccionari de la Reial Acadèmia de la Llengua defineix l’estrès com: “Situació d’un individu, o d’algun dels seus òrgans o\naparells, què, per exigir d’ells un rendiment superior al normal, els posa en risc pròxim a emmalaltir”. Des del punt de vista de la biologia i la psicologia, l’estrès es defineix com “qualsevol tensió o interferència que altera el funcionament d’un organisme”. Si l’estrès és molt fort, o les defenses orgàniques inadequades, es pot produir una alteració psicosomàtica o mental.\nDavant d’una situació d’amenaça per al seu equilibri, l’organisme emet una resposta per tal d’intentar adaptar-se. Selye (1936) va definir aquest fenomen com un conjunt de reaccions fisiològiques desencadenades per qualsevol exigència exercida sobre l’organisme, per la incidència de qualsevol agent nociu anomenat factor d’estrès. Es pot definir, doncs, com “la resposta física i específica de l’organisme davant qualsevol demanda o agressió”. Agressions que poden ser tant físiques com psicològiques.\nPodem dir que tots els organismes es troben sempre en un estat d’estrès mínim que, davant determinades situacions s’incrementa i pot produir un efecte beneficiós o negatiu, depenent de si la reacció de l’organisme és suficient per cobrir una determinada demanda o aquesta supera l’organisme en qüestió. El nivell d’equilibri dependrà dels factors individuals (disposició biològica i psicològica).\nUn determinat grau d’estrès estimula l’organisme i permet que aquest arribe al seu objectiu tornant a la normalitat quan l’estímul ha cessat. Quan es manté la tensió i s’entra en el que s’anomena estat de resistència s’estableix un estat de desconfort (tensió muscular, palpitacions) i si contínua el factor estressant s’arriba a un estat d’esgotament amb l’aparició d’alteracions funcionals i orgàniques que es coneixen amb el nom de malalties d’adaptació.\nResulta difícil, a diferència de l’espècie humana, saber quan un animal està sent sotmès a situacions que li estressen, el grau d’estrès que està patint i la seua capacitat per adaptar-se a aquestes situacions. En els animals no podem valorar paràmetres que si que serveixen d’indicadors en l’espècie humana. Els animals no poden expressar amb paraules el seu estat emocional. Afortunadament la ciència ens ha dotat dels suficients coneixements per saber, en base a respostes orgàniques quantificables, si un animal està patint davant determinades situacions o no.\nEstà demostrat científicament que davant d’una situació d’estrès, l’organisme pateix una sèrie de reaccions fisiològiques que es tradueixen en l’activació de l’eix hipotàlem-hipòfisi-suprarenals i del sistema nerviós vegetatiu.\nAquest eix, està compost per una sèrie de glàndules que són: l’hipotàlem situat a la base del cervell, que actua d’enllaç entre el sistema endocrí i el sistema nerviós; la hipòfisi, una glàndula situada així mateix a la base del cervell; i les glàndules suprarenals (que consten de dues zones ben diferenciades denominades escorça i medul·la), que es troben sobre el pol superior de cada un dels ronyons.\nEl sistema nerviós vegetatiu (SNV) és el conjunt d’estructures nervioses que s’encarrega de regular el funcionament dels òrgans interns i controla algunes de les seues funcions de manera involuntària i inconscient.\nAquest eix, s’activa tant davant agressions físiques com psíquiques. En activar-se, l’hipotàlem segrega una hormona anomenada CRF (factor alliberador de corticotropina), que actua sobre la hipòfisi i provoca la secreció de la corticotropina (ACTH) per part d’aquesta glàndula. Aquesta secreció incideix sobre l’escorça de les glàndules adrenals, donant lloc a la producció de corticosteroides (dels quals el que més ens interessa és el CORTISOL), que passen a la sang.\nMentrestant, el sistema nerviós vegetatiu, citat anteriorment, davant d’una situació d’estrès, provocarà la descàrrega de catecolamines que són:\nL’adrenalina (epinefrina) segregada per la medul·la suprarenal, especialment en casos d’estrès psíquic i d’ansietat.\nLa noradrenalina (norepinefrina), segregada per les terminacions nervioses, especialment en els casos d’estrès de tipus físic, en situacions d’alt risc o d’agressivitat.\nAquestes hormones són les encarregades de posar a l’organisme en estat d’alerta preparant per lluitar o fugir (fight o flight). Ambdues, l’adrenalina i la noradrenalina intervenen en la generació d’una sèrie de processos que es descriuran a continuació.\nDavant d’una agressió de caràcter psíquic o físic, és a dir d’un perill o estressor, l’organisme passa per tres fases, si resulta ser incapaç de solucionar la situació mitjançant la lluita o la fugida:\nFase d’alarma: l’organisme baixa la resistència per sota del normal. És molt important recordar que tots els processos que es produeixen són reaccions encaminades a preparar l’organisme per a l’acció d’afrontar una tasca o esforç (coping). Aquesta primera fase coincideix amb el fet descrit anteriorment d’activació de l’eix hipotàlem-hipòfisi-suprarenals; hi ha una reacció instaurada i automàtica que es compon d’una sèrie de símptomes sempre iguals, encara que de major o menor intensitat:\nAugment de la temperatura rectal.\nMobilització de les defenses de l’organisme, amb augment de la freqüència cardíaca.\nEs contrau la melsa alliberant gran quantitat de glòbuls vermells. El recompte d’aquestes cèl·lules en animals estressats demostra que els seus valors estan per sobre dels considerats normals.\nEs produeix redistribució de la sang, que abandona els punts menys importants, com és la pell (aparició de pal·lidesa) i les vísceres intestinals, per acudir als músculs, cervell i cor.\nAugmenta la capacitat i la freqüència respiratòria.\nAugmenta la freqüència cardíaca, el que pot provocar hipertensió arterial.\nEs produeix dilatació pupil·lar.\nAugmenta la coagulació de la sang.\nAugment del nombre de leucòcits (glòbuls blancs) i en concret de neutròfils. El recompte d’aquestes cèl·lules en animals estressats demostra que els seus valors estan per sobre dels considerats normals. Aquesta elevació del nombre de glòbuls s’atribueix en nombrosos estudis científics a les altes taxes de cortisol que es detecten en aquests animals.\nDisminució del nombre de limfòcits.\nIncrement dels nivells de tiroxina (hormona del Tiroides) que augmentarà la despesa energètica.\nAltres paràmetres bioquímics que solen trobar-se elevats en aquests animals són els marcadors de la funció hepàtica i muscular, així com la urea, la creatinina, lactat, potassi i clorurs.\nAugmenta la descàrrega de CRF (factor alliberador de corticotropina) per\nl’hipotàlem, que al seu torn provocarà augment de la secreció d’ACTH (corticotropina) per la hipòfisi, que al seu torn provocarà la descàrrega de grans quantitats de cortisol per les glàndules suprarenals , com ja es va indicar anteriorment.\nDavant aquestes ingents descàrregues de cortisol i per efecte directe d’ell sobre la bioquímica de l’organisme animal s’inhibirà la utilització de la glucosa perifèrica i s’acumularà glicogen en el fetge, causant la degradació de proteïnes musculars i la conversió d’aminoàcids a glucosa, procés conegut com gluconeogènesi. La degradació metabòlica té lloc en les cèl·lules del fetge i en una petita proporció en els ronyons. El 75% és excretat en l’orina i el 25% en la femta.\nEl mesurament del cortisol a la sang és el millor paràmetre per valorar la intensitat de l’estrès. Existeixen proves evidents que l’estrès suprimeix l’activitat del sistema immunitari, fent l’organisme més susceptible a les infeccions. Això es deu al fet que el sistema immune s’altera a través de canvis de l’equilibri endocrí (hormonal). És clar que els glucocorticoides (cortisol) suprimeixen, de forma activa l’activitat immunitària, pel que són coneguts com immunosupressors.\nL’observació del comportament d’aquests animals pot també ser utilitzat com a indicador del seu benestar. Com respon un animal quan se sent agredit? Pot lluitar o fugir, si és que se li dóna aquesta possibilitat.\nQuè passa quan l’ambient que l’envolta no és confortable? Doncs que l’animal pot manifestar estereotips i/o apatia. Els estereotips són actituds repetitives i patologies de la conducta animal generades per causes restrictives (poc espai) i han estat descrites prou en els animals sotmesos a explotació intensiva.\nEl comportament és molt important com a indicador de benestar. Observem el comportament d’aquests bous, vaquetes i vedells durant aquest tipus d’espectacles. Estic segur que les imatges, o si es prefereix la seua visió en directe, ens trauran de dubtes.\nUn cop passada la fase d’alarma en què es presentaran les respostes orgàniques esmentades, es passarà al que es coneix com a fase de resistència o d’adaptació. En ella, l’organisme intentarà superar, adaptar-se o afrontar la presència dels factors que percep com una amenaça davant l’agent nociu. Si ho aconsegueix es normalitzaran els nivells de corticosteroides i desapareixeran els símptomes anteriorment comentats. Com veurem més endavant aquests nivells de cortisol en animals sotmesos a agents estressants com els que ens ocupen, mai tornen als seus valors normals.\nL’última fase de tots aquests processos desencadenats per l’estrès es denomina fase d’esgotament i es presenta quan l’agressió es repeteix amb freqüència o és de llarga durada. És a dir: quan els recursos de l’organisme per aconseguir un nivell d’adaptació no són suficients, s’entra en una fase d’esgotament en què es produeix una alteració en els teixits i es presenten les patologies psicosomàtiques. L’observació dels animals utilitzats en aquest tipus d’espectacles és prou aclaridora, per saber que estan patint les alteracions esmentades.\nPodem dir que els animals sotmesos a les pràctiques esmentades anteriorment i sobre les quals versen les meues conclusions són capaços a través dels seus mecanismes defensius de tornar els seus organismes a la normalitat? Pels resultats analítics que després explicarem podem dir sense por d’equivocar-nos que no. I les anàlisis de sang realitzats en animals sotmesos, si\nno a idèntiques, però si a molt semblants agressions, així ho demostren com veurem més endavant. Podrà ser capaç l’organisme d’aquests animals de normalitzar els nivells de cortisol (mesurador de l’estrès i del sofriment), el que faria desaparèixer els símptomes anteriorment nomenats? La resposta és la mateixa que per a la pregunta anterior, és a dir, no.\nSabem per nombrosos estudis realitzats en diferents espècies animals que les respostes fisiològiques que hem esmentat anteriorment són nocives per a l’organisme quan són massa intenses o es fan cròniques o permanents i que fins i tot poden conduir a la mort.\nCauses que provoquen estrès.\nEntre les causes capaces de provocar estrès entre els animals es troben les ambientals. En el cas que ens ocupa podem nomenar:\nEl maneig dels animals, l’excessiva activitat muscular i, des del meu punt de vista, les tres més importants: la manipulació, el transport i la interacció dels animals amb ambients estranys provocats per l’ésser humà que generen por en elles i ells.\nEl benestar d’un individu està relacionat amb la seua adaptació al medi en què viu. En el seu ambient natural, l’animal pot expressar un comportament normal que es veu afectat quan és restringit a un ambient artificial.\nQualsevol alteració que trega aquest animal del seu medi natural, produirà por, el que portarà al desenvolupament de les respostes fisiològiques anteriorment descrites, per passar després a un estat patològic davant la seua incapacitat per a adaptar-se a aquesta nova situació, en la qual no és només sotmès a pràctiques incompatibles amb la seua naturalesa, sinó en què a més es veu envoltat d’un entorn desconegut. Cap cap dubte que dins d’aquests ambients desconeguts es troba el que viurà el bou o la vaqueta als festeigs taurins? Tot això amanit amb el bullici festiu, les contínues crides d’atenció, les puntades, les estirades de cua, i un altre tipus d’agressions que en aquests festejos són inevitables. No oblidem, per si fos poc allò descrit anteriorment, que aquests bous i vaques han patit la màxima retallada de les seues defenses, experiència que s’ha demostrat molt traumàtica i estressant per a elles i ells.\nEls animals utilitzats en aquestes festes es troben vivint en el que anomenem explotació extensiva, en què la presència de l’ésser humà i l’entrenament per a la manipulació, el maneig o el transport no són habituals.\nPer exemple, bestiar boví entrenat i habituat a passar per una màniga de compressió pot tindre nivells de cortisol normals i mantenir-se en calma en ser immobilitzat, mentre que altres animals de la seua mateixa espècie, criats de forma extensiva, poden tindre nivells elevats de cortisol en la mateixa situació. Han estat entrenats prèviament aquests animals? Sabem amb certesa que no.\nAltres factors desencadenants d’estrès i de sofriment són la restricció de moviments o la incapacitat de trobar vies d’escapament. Podríem nomenar també com a factors d’estrès la fam, la set, la fatiga, les lesions i els extrems tèrmics.\nSabem que les reaccions de cada animal estan regides per la interacció complexa entre la seua constitució genètica i les seues experiències prèvies. Per exemple, animals amb experiències prèvies de maneig rude les recordaran, i en el futur, quan se’ls expose al mateix maneig, poden patir un estrès encara més gran que els animals les experiències prèvies de maneig dels quals van ser molt més benignes. Sabem que molts d’aquests animals són reutilitzats, és a dir, són sotmesos a les mateixes pràctiques fins i tot en més de cinc ocasions, de manera que les seues experiències negatives causants d’estrès i sofriment són sumatòries. El bestiar que ha estat maltractat en una mànega de compressió i que va ser colpejat contra la porta d’eixida, serà molt més propens a resistir en un futur. La forma en què un animal és manipulat en les primeres etapes de la seua vida tindrà un efecte perdurable en les seues respostes fisiològiques davant de situacions d’estrès la resta de la seua vida.\nExisteixen, en nombrosos països del món legislacions, sobre el personal que ha de manipular aquest tipus d’animals. S’exigeixen fins i tot titulacions per poder exercir aquestes pràctiques. Qui s’ocupa del maneig d’aquests animals en les festes? Les imatges són molt aclaridores al respecte.\nLi Doux (1994) explica que és molt difícil eradicar una resposta condicionada de por, perquè això requereix que l’animal suprimeixi el record de por mitjançant un procés actiu d’aprenentatge. Un únic succés aterridor pot produir una resposta condicionada de gran intensitat que és gairebé impossible d’eradicar. La primera experiència de l’animal davant d’una situació que li pot resultar estressant és fonamental. Si l’animal no és adequadament tractat i manipulat en aquesta primera experiència desenvoluparà una por crònica davant de situacions similars. La novetat és una causa molt poderosa d’estrès i especialment quan l’animal és enfrontat a ella sobtadament. A la vida salvatge, les novetats, i els sons o imatges estranyes solen ser senyals de perill. Els animals no s’habituen a procediments que els generen aversió. Per exemple els bovins o bòvids sotmesos diverses vegades a viatges en un camió en el qual queien repetides vegades al pis mantenien les mateixes elevacions de cortisol en cadascun dels viatges. Existeixen nombroses normatives al respecte, sobre el tipus de vehicles a utilitzar i fins i tot s’estableixen exigències pel que fa al nombre de parades i la perícia de les persones conductores (http://www.mapa.es/es/ganaderia/pags/bienestar/granja.htm).\nSeria molt interessant comprovar si els vehicles en què són traslladats aquests animals de poble en poble i les persones conductores que se n’ocupen compleixen o tan sols coneixen aquestes normatives. Les imatges semblen indicar tot el contrari. Seria també de gran interès conèixer les condicions higièniques i sanitàries en què es troben aquests animals abans i després de cada festeig, que també es troben legislades.\nPodem dir sense por d’equivocar-nos que les situacions a què són sotmesos aquests animals en aquests espectacles són perjudicials i els causen un gran sofriment. Les races excitables de bestiar boví, com són les utilitzades en aquests espectacles, mostren sensacions de pànic quan se les deixa soles en un lloc estrany, o se les sotmet o exposa a una novetat d’un ambient sorollós. Altres factors d’alt estrès que han estat demostrats en els bòvids són les distraccions en el seu camí, com ombres, irregularitats al pis, barreres físiques i objectes que obstaculitzen el seu pas. De tots ells en van plens els recintes en els que aquests animals són confinats per a la realització de les celebracions, i les imatges ho il·lustren perfectament. L’animal, separat del grup i deixat en aïllament, patirà estrès i es podrà tornar perillós per a la gent. Creiem que aquest xoc és clarament demostratiu de l’estrès i sofriment tant físic com psíquic a què es veuen sotmesos.\nTotes les espècies de bestiar boví són animals de ramat i per tant patiran un major estrès o agitació quan són separats dels seus companys d’espècie. Se sap que els bòvids són més susceptibles als sorolls que per exemple l’espècie humana. Quan els animals són conduïts a llocs o entorns desconeguts, se separen els grups socials, se’ls priva d’aigua i aliments, se’ls impedeix la seguretat en caminar (pisos relliscosos, pendents pronunciades) o se’ls manté en un vehicle que es balanceja (transport) o s’usen elements inadequats en la manipulació (pals, punxes, puntades), es provoca en ells estrès i por i de vegades fins i tot dolor.\nEstudi del cortisol\nHa de quedar per tant clar, segons l’exposat anteriorment, que per les característiques dels animals utilitzats en aquest tipus de celebracions, l’estrès, és a dir el patiment de l’animal, pot ser mesurat i quantificat en funció de diversos paràmetres sanguinis com són les catecolamines (adrenalina i noradrenalina) i el cortisol (coneguda com l’hormona de l’estrès). Hi valors de cortisol establerts com a normals en moltes races de bòvids que oscil·len entre 0.5 i 9 nanograms/mil·lilitre, encara que altres autors utilitzen com a unitat picograms/mil·lilitre. Podem posar com a exemple que en algunes races de bòvids la subjecció del cap en un cep suposa elevacions d’aquests valors entre 13 i 63 nanograms/mil·lilitre, arribant a extrems de 93 nanograms/mil·lilitre segons la raça. Existeixen estudis realitzats sobre el bou de lídia, que indiquen que aquests animals mostren taxes altíssimes quan són avaluats els nivells de cortisol a la sang, quan són sotmesos a pràctiques a les quals no estan acostumats. Els nivells de catecolamines (adrenalina i noradrenalina) sobrepassen amb escreix els valors establerts com rangs de normalitat.\nNo és una suposició mancada d’arguments científics, ja que si bé és cert, que jo sàpiga, que no s’han realitzat determinacions de cortisol en aquests bous i vaquetes utilitzats, ni abans, ni després de ser sotmesos a aquestes pràctiques, si s’han realitzat en animals de la seua mateixa espècie sotmesos a situacions molt menys estressants i les xifres obtingudes van ser summament altes.\nS’han realitzat estudis al respecte en bous que s’han sotmès a tancaments com els de San Fermín i posteriorment torejats, en vedells i bous de lídia transportats, en bous de lídia i vedells que han eixit a l’arena i que han estat tornats als corrals abans de ser picats, en bous de lídia que han estat tornats als corrals després de ser picats i no han patit les banderilles, en bous que han estat picats i han rebut les banderilles, però que no han estat passats per l’estoc, i en bous que han estat torejats i matats a la mateixa plaça. La bibliografia al respecte és prou àmplia per concloure en base a aquests estudis consultats i a les premisses establertes anteriorment que aquests animals són sotmesos a un patiment innecessari amb l’únic i exclusiu fi de la diversió d’una minoria de la població. Tampoc tindria gaire importància si ho fos en benefici d’una majoria quan està clar que les mínimes normes d’ètica i moral estan per sobre dels interessos personals, siguen lúdic festius o econòmiques.\nJa l’any 1996 es va publicar un estudi científic que sota el títol: Activation de léxe corticotrope chez li taireau de combat et són rapport avec li comportement donis animaux au cours du combat. al qual es podia llegir el següent: En aquest treball hem estudiat l’activació de l’eix corticotrop al bou de lídia després de la correguda, per l’encreuament de l’estimació de paràmetres indicadors directes (concentracions sanguínies de cortisol i d’ACTH) i indirectes (num. De glòbuls blancs, fórmula leucocitària, glucosa sèrica i colesterol suprarenal). També s’ha estudiat la relació entre l’activació de l’eix corticotrop i el comportament manifestat pels animals al llarg del toreit. S’han comparat els bous torejats a la fira de San Fermín amb els de la fira del Pilar. La diferència fonamental d’aquestes dues fires resideix en el correbous que només es practica a Pamplona. L’existència d’una resposta d’estrès apareix en la majoria dels bous estudiats per la presència de signes tant directes com indirectes de l’activació de l’eix corticotrop. No obstant això, els bous torejats a Pamplona han tingut una resposta d’estrès més intensa. També s’ha observat que a Pamplona el percentatge d’animals amb caigudes és significativament més feble que a Saragossa. Una raó d’aquestes diferències es podria trobar en el correbous. Aquest podria constituir un estímul previ de l’activació de l’eix corticotrop i provocar aquest augment de la resposta de l’eix de cara a l’estrès del toreig. D’altra banda, en els bous de San Fermín, s’ha constatat una concentració de colesterol suprarenal més elevada que en els animals del Pilar, això implicaria una reserva suprarenal més important en aquests bous i probablement una major capacitat de resposta de cara als estímuls estressants.\nEvidentment els estudis esmentats versen sobre el bou de lídia sotmès a correbous ja desplegats, però em serveixen de pretext i introducció per poder fer una similitud amb les vaquetes, bous i vedells que són utilitzats en l’espectacle que ens ocupa.\nFa molt poc, al mes de febrer, va eixir a la llum, a través de diversos mitjans pro taurins, un estudi signat pel Dr. Juan Carlos Illera del Portal, professor numerari del Departament de Fisiologia de la Universitat de veterinària de Madrid, i Director del Departament esmentat, basat en estudis hormonals realitzats en bòvids sotmesos a diversos procediments entre els quals es trobaven la retallada, el transport i el toreig. Les xifres de cortisol trobades en les anàlisis realitzades en aquests animals demostraven clarament que els bous transportats i retallats eren molt més grans que les trobades en condicions fisiològiques normals. Deduïm d’aquestes valoracions sense por d’equivocar-nos que aquests valors no són més que l’expressió del patiment dels animals sotmesos a aquestes pràctiques. Així queda reconegut a les conclusions d’aquest estudi.\nPodem traslladar aquests valors als bous que són utilitzats als espectacles als quals em referisc? A mi, com a veterinari no em cap el menor dubte que si mesuràrem els valors de cortisol i de catecolamines en aquests animals, estarien molt per sobre dels valors que podríem considerar com fisiològicament normals, és dir, els que trobaríem en les situacions en què aquests animals estan un estat natural de benestar.\nPer a que els valors de cortisol mesurats siguen científicament reals, ha d’haver una integritat demostrada de l’eix hipotàlem-hipòfisi-suprarenals, i del sistema nerviós central i perifèric. Aquesta integritat es dóna en els bous que són sotmesos als espectacles que ens ocupen, en els bous retallats, en els bous transportats i en els bous que són retornats als corrals després d’eixir a la plaça i ser tornats als corrals sense torejar. No és així, és a dir no es dóna, en els bous que són analitzats després d’haver patit la sort de l’estoc, és a dir que han estat picats, han rebut banderilles i els han matat a la plaça, per entendre’ns, quan han estat torejats.\nMantinc en l’actualitat una polèmica sobre les conclusions del Dr. Illera pel que fa a aquests últims animals, i les interpretacions que ell fa dels valors de cortisol i d’altres hormones trobats en ells, però no val la pena incidir-hi, ja que no té cap influència en el que a través d’aquest document volem demostrar.\nSi, segons el citat estudi i el nomenat anteriorment sobre els bous dels correbous ede San Fermín a Pamplona, i sobre els bous de la Fira del Pilar de Saragossa, els nivells de cortisol mesurats indiquen un gran patiment psíquic interpretat com estrès, és indubtable que els bous sotmesos a les pràctiques que documenten les imatges comentades serà encara més gran. I ha de ser major perquè, segons indiquen els estudis, un bou manifesta un alt grau d’estrès quan salta a la plaça, abans de patir les lesions musculars i òssies que li provoquen la punta de pica i les banderilles, és a dir abans de ser torejat. Podem pensar que els bous, vaquetes i vedells que estem analitzant pateixen encara molt més? Podem dir que si mesuràrem els nivells de cortisol i de catecolamines en ells, ens trobaríem amb valors que ens farien demostrar un gran sofriment? A mi, com a veterinari no em cap el menor dubte.\nN’hi hauria prou tan sols amb una mirada a les xifres de cortisol comentades més amunt que es disparen des dels valors normals de 0,5-9 a 13, a 63 i fins a 93, només amb una immobilització, tenint en compte a més que parlem d’una raça de bòvid que es cria en extensiu, és a a dir contacte de la qual amb l’ésser humà i el seu entorn és gairebé nul.\nTan sols un exemple més que il·lustra i àmplia el que s’ha comentat. La subjecció de bestiar brau per fer proves de sang sota condicions de granja, eleva els nivells de cortisol dels animals sotmesos a aquest simple maneig entre 12-15 vegades el seu valor normal.\nDesprés la lectura del text resumit del pla d’acció de la UE per al benestar dels animals 2006-2010, la conclusió és òbvia. Entenem que una normativa sobre festejos taurins no és viable a través d’aquesta institució internacional, sinó que ha de ser l’Estat espanyol amb les seues lleis i normes i les comunitats autònomes amb els seus reglaments les que introduïsquen sense més dilació l’abolició de totes aquelles manifestacions populars en què se sotmeta a un patiment inútil a aquests animals.\nAls bous, vaquetes i vedells que protagonitzen aquestes festes es se’ls sotmet a danys greus, el que queda àmpliament demostrat pel documentat anteriorment. L’origen d’aquest dany procedeix de les manipulacions, transport, aïllament, fam i set a que són sotmesos, partint del simple fet què treure’ls del seu ambient natural provoca en ells una intensa sensació de por, causa de respostes orgàniques que passaran de ser fisiològiques a patològiques, donada la seua incapacitat per adaptar-se a aquestes noves situacions, que són incompatibles amb la seua naturalesa i que es realitzen en entorns per a ells desconeguts. A les situacions anòmales esmentades anteriorment s’haurà de sumar, com a origen d’aquest mal, la persecució, la incapacitat de fugida, les agressions, així com el continu assetjament a què es veuen sotmesos per part de les persones que acudeixen a aquests espectacles.\nL’existència fefaent del dany la basem en la visualització de les imatges que ens porten a concloure que si es realitzaran determinacions d’ACTH, cortisol i catecolamines en aquests animals, estaríem davant xifres alarmants que superarien amb escreix el considerat com a normal, basant-nos en els estudis científics realitzats sobre animals de les seues mateixes races sotmesos a situacions d’estrès bastant similars als espectacles als què ens referim, i fins i tot a situacions que en teoria podríem considerar com menys pernicioses per a la seua salut i benes-\ntar. Tot això ens porta a concloure l’existència fefaent d’un patiment físic i psíquic gratuït, sense cap fi que puguem considerar d’interès general o que ho pugui justificar.\nAutor Ana CarbonellPublicat el 5 maig, 2017 Deixa un comentari a Informe d’AVATMA sobre el patiment dels correbous.\nAutor Ana CarbonellPublicat el 5 maig, 2017 5 maig, 2017 Deixa un comentari a Presentació pública de la ILP\nInici de la campanya!\nDonem oficialment el tret de sortida a la campanya que promou la Iniciativa Legislativa Popular (ILP) que té com a objectiu abolir els correbous a Catalunya i posar punt i final a la xacra de la tauromàquia.\nUs convidem a fer un cop d’ull a la nostra web i xarxes socials, tot animant-vos a col·laborar per a què la fi d’aquesta pràctica que tortura els animals esdevingui una realitat en pocs temps.\nAccedeix al menú principal\nAutor BlancaPublicat el 1 abril, 2017 17 abril, 2017 Deixa un comentari a Inici de la campanya!\n#ILPabolicióCorrebous Gràcies al WordPress\nUsem cookies per assegurar una bona experiència a la nostra web. Si continues a la pàgina asumim que estàs d' acord amb la política de cookiesEstic d'acord


Caneló gran cruixent de brandada de bacallà amb salsa de soja, taronja i poma - Recepta de myTaste\n4 Fulles de pasta fillo\n600 g de Bacallà\n1 Pot de salsa de soja\nFarcimde la brandadadebacallà. Posem el bacallàambaigua freda amb la fulla de llorer. Debacallàesqueixat al punt de sal\nQuan ja estan hidratades les plaques decaneló, les posem a sobre de un drap net perquè s’escorrini els anem omplimamb la brandadadebacallà, que teníem reservada a la nevera, els tanquem i els anem posant en una safata de forn que tindrem sucada amb una micade mantega\nCanelons de brandada de bacallà amb salsa de mousse d’escalivada\nPreferiblement farem servir pomes grannysmith, que tenen un toc àcid, i les tallarem en rodanxes fines, milloramb una mandolina, perquè ens quedin regulars\nCaneló de brandada de bacallà amb salsa de piquillos i olivada\n, amb els tres grans d'all pelats i abans que es torrin ho retireudel foc ideixeu refredar. Eixuguem la lasanya una micaamb un paper decuinaiomplim cada làminahoritzontalmentamb la brandadai en fem un caneló allargat\nPosar la brandada en una mànega amb boca granirissada. Omplir el cruixentde pasta de full amb la brandada, les gambes al damunt, i rajolí d'oliamb el pebre vermell\n) que li dónen un punt decruixent. Seguidamenttritureu el pebrot amb el minipimeriafegiu-lo a la salsa\nun cordó amb la salsadetinta, i sobre el bacallà posem els alls i la salsade. detaronja, iafegim els alls deconfitar el bacallà\nLa salsatambé la podemcuinarprèviamanet, i la guardem a la nevera i per últim, el cruixenttambé el podemtenir fet deldia abans\nEnrotlleu cada quadrat donat forma decanelópintant el costat ambaigua que ajudarà a que s'enganxi\nPer fer el marinat, tallem la ceba i l'all en bocinetspetitsi els barregem amb la soja, el suc demitjallimona, la mel, la pebrera vermella i la sal\nPosem la salsa per sobre dels canelons, ho cobrim tot amb formatge emmental ratllat, ho gratinemi ja ho podemservir\nOi que fa poc vaig comentar que teniagransclàssicsde la gastronomia catalana encara per cuinar. Llavors parlava del'escalivada, però també pensava en la brandadadebacallà\nBrandada de bacallà amb confitura de poma\nA l’hora de fer la brandada, és molt important ofegar ambl’oli el bacallà que haureu bullit, absorbirar molt més be l’olii quedarà molt finaide molt bon treballar\nCanelons de carbassó amb brandada de bacallà\nEmboliquem el carbassó fins a aconseguir la forma decaneló. Per a l’embolcall delcaneló. Posem el bacallà en el vas deltúrmixihi anem afegintoli, a poc a poc, finsaconseguir que ens quedi una massa homogènia\nPosem el bacallà en aigua freda amb la fulla de llorer. debacallàesqueixat al punt de sal. Tornem a posar al foc i sense parar de remoure posem la resta del'olii la crema de llet (ambdós calents) i anem lligant com si fos una maionesa\ngran. Afegim una mca desalsadebrandadadebacallà per lligar el farcit. Posem el bacallà en aigua freda amb la fulla de llorer\nPosar en bacallà en una cassola amb la pell cap avall, tapat ambaigua, una fulla de llorer i uns quants gransde pebre\nVem fer uns pebrots delpiquilloambbrandadadebacallà, unes patates amb pell isalsa roquefort, una truitade patates, unes mandonguilles, pa ambpernil salat, unes anxoves…iamb el que amb va sobrar de patates, idebrandada he fet aquest acompanyament o primer plat per avui\nA sobre, la melmelada de tomàquet i, per a coronar, les "rostes" de pell debacallàcruixent. Llom debacallàdessalati la seva pell\nEl paper d'arròs es pot comprar en qualsevol gransuperficie. La pastanaga hi donarà un toc de dolçor adicionaliaportacióde la ceba deFigueresi el cibolet la part més cruixentai fresca\nLa salsa la prepararem barrejant en un got la salsade soja, el suc de la llimona o la taronja, la pell de la llimona/taronja ratllada i el sucre (podeusubstituir-lo per una cullerada de mel)


Tràgic: Troben sense vida Francesc Xavier, el tarragoní desaparegut fa 2 setmanes\nTroben el cos sense vida de Francesc Xavier, el veí d'Alcanar desaparegut des del 29 d'abril\nDues persones han vist el cos sense vida mentre passejaven per un camí entre Alcanar i Vinaròs\ndivendres, 15 de maig 2020 - 20:40h\nHan trobat un cadàver al riu Sénia | Diputació de Castelló\nTràgiques notícies a les Terres de l'Ebre. Aquest divendres, 15 de maig, s'ha trobat a la llera del riu Sénia, al seu pas pel terme municipal de Vinaròs, el cos sense vida de Francesc Xavier, veí d'Alcanar, desaparegut des del 29 d'abril. Els Mossos d'Esquadra han rebut l'avís de la troballa als volts de tres quarts de dues del migdia.\nDesaparegut des de final d'abril\nUns joves que passaven pel camí de Sunyer, entre els termes municipals d'Alcanar i Vinaròs, han trobat accidentalment el cadàver d'un home a la llera del riu Sénia. S'ha alertat al servei d'emergències i fins al lloc on hi havia el cos sense vida, han anat els Mossos d'Esquadra, la Guàrdia Civil, els Bombers de Castelló amb una unitat de rescat de muntanya i la policia judicial.\nLes tasques de rescat s'han allargat fins a les 19 hores de la tarda, ja que estava en una zona amb un accés molt complicat. Finalment, s'ha necessitat la intervenció d'un helicòpter per extraure el cadàver.\nEl cos sense vida era el de Francesc Xavier, un home de 60 anys i veí d'Alcanar, el qual els Mossos d'Esquadra va informar de la seva desaparició el 8 de maig i portava des del 29 d'abril sense saber res d'ell.\ndefunció Mossos d'Esquadra Bombers Guàrdia Civil Montsià


La veritat, costi el que costi - Institut Nova Història\nSí, la veritat, tal com el procés de la humanitat ha anat configurant, té un cost, i molt, molt alt. Per amagar-la o defensar-la, uns han empresonat i els altres han deixat la pell a la presó, uns han fet migrar i els altres han mort a l'exili, uns han disparat i els altres han mort per les bales. La veritat no és cap mite, ni una adaptació, ni tan sols una fantasia. La veritat és sempre el relat d'un fet. Un relat que ha de tenir present totes les variables i tots els marcs que la precedeixen. Però és, ni més ni menys, el fet. I aquí rau la consistència dels investigadors de l'INH quan plantegen, exposen i defensen les hipòtesis i els resultats de les recerques, però reben com a resposta un buit, també un menysteniment, per part de la dita classe intel·lectual i acadèmica del país, que fa feredat. Això sí, tenim un públic creixent participatiu i obert a l'entrellat de la manipulació que la nostra història ha patit, encara que aquest mateix públic acaba patint, també, aquesta mena d'incredulitat quan ho intenta exposar al seu entorn. L'oficialitat marca, però no ens atura.\nLa veritat és, quasi sempre, el resultat de molts esforços, de moltes ments buscant i deduint, anotant i comparant...., però, i principalment, dubtant. Sí, cal dubtar fermament per poder plantejar una opció, no idealitzada, com alternativa a una inverosimilitat o a una contradicció, malgrat que aquesta hagi pogut ser acceptada -la versió que coneixem amb el temps i mitjans suficients- com la veritat absoluta.\nAl morir el rei Carles II de Castella sense successió el 1700, l'Arxiduc Carles era el candidat a la corona hispana en virtut d'un antic pacte entre el rei Carles II, l'últim Habsburg, que estipulava la seva successió en un altre membre de la Dinastia Habsburg. En el testament de Carles II però, aparegué el nom de Felip d'Anjou, nét del rei Lluís XIV de França i besnét de Felip IV de Castella, com a successor, per la qual cosa s'inicià un conflicte entre els dos pretendents, conegut amb el nom de Guerra de Successió Espanyola. Avui en dia se sap que aquell testament va ser falsificat.\nTenim un altre exemple més proper, com és el fet que provocà la mort de Martí l'Humà i desembocà en el Compromís de Casp, amb mort posterior dels 3 pretendents més clars a la corona catalano-aragonesa: Ja ens havien entrat a casa els castellans Trastàmara.\nPerò, ¿i si parlem de la pressió per a l'impediment o per a l'obscuració d'avançar cap a la veritat? Abunden els casos que trobarem furgant en molta literatura. Molts, gradualment, han pogut ser exemples triomfadors d'aquesta lluita contra corrent o del coneixement oficial establert a qualsevol preu, malgrat el seu patiment personal:\nIgnaz Semmelweis va ser un metge hongarès que, el 1847, va descobrir que la incidència de febre puerperal podia ser reduïda dràsticament per la millora de les normes de rentat de mans. Ell en va reduir la taxa de mortalitat a un 1-3%. Malgrat els seus èxits reals, també se li van enfrontar detractors, fins que va ser destituït del seu càrrec el 1850, Semmelweis va tornar a Budapest, on va treballar com a professor universitari en obstetrícia.\nI, ¿us imagineu si Silvestre de Sacy hagués aconseguit silenciar el seu alumne Champollion a l'hora de trobar el mètode de desxifrar la lectura jeroglífica?\nTambé tenim aquells que usurpen i fan seus descobriments i deduccions dels altres. És veritat que en aquesta vida, cal un esforç molt gran de suport i de sumar per tal d'aconseguir avenços significatius en molts camps científics. I si no, per exemple, recordem a l'eminent i prolífer Tesla:\nEn la dècada dels seixanta el Tribunal Suprem dels Estats Units va dictaminar que la patent relativa a la ràdio era legítimament propietat de Tesla, reconeixent-lo legalment, poc abans de la seva mort, com a inventor d'aquesta, si bé això no va transcendir a l'opinió pública, que continua considerant Marconi com el seu inventor.\nPer tant, a l'INH sabem quin món trepitgem, i sabem què ens espera com a recompensa. Però el coneixement, amics i amigues, i la seva veritat, ens esperen. Moltes gràcies per acompanyar-nos-hi.\nNo es cert que en el tractat dels Pirineus, es va entregar com esposa del rei de França la infanta Teresa, i que com garantia de la dot que debia de pagar Felip IV que no es van pagar mai, es van donar els drets hereditaris del tron espanyol, al frances?\nEls historiadors podem tenir la tendència d'emprar l'expressió "la veritat" en lloc de l'expressió més concreta "la veritat històrica". Els historiadors que ens interessem per altres branques del saber coneixem altres classes de veritats; exemples: veritats matemàtiques, lògiques, filosòfiques, econòmiques, físiques, químiques, tècniques, geogràfiques, entre altres.\nAcí tens tota la informació a la meva baralla amb la "FAES in english": "Mira el merder que he organitzat, però els he endinyat la foto..." http://en.wikipedia.org/wiki/Talk:Spanish_Armada#Panorama http://upload.wikimedia.org/wikipedia/commons/1/1f/Senyeres-Invencible-Plymouth.jpg i encara.. Les tropes del setge de Florència de 1528 eren catalanes http://upload.wikimedia.org/wikipedia/commons/2/2b/Siege_of_Florence.JPG http://ca.wikipedia.org/wiki/Setge_de_Flor%C3%A8ncia_(1529-1530)\nHola. Hem podrieu dir quin és el nom de la pintura d'aquest article i el museu a on es troba? Moltes gràcies.\nlluís Matamala iRibó lluis@bufetmatamala.cat Endavant,... ens en sortirem!!!!!


20 de juliol de 2016 (09:23 CET)\nDavant de la crisi actual del sistema alimentari global, per tot el món les ciutats estan començant a imaginar i oferir alternatives, cristal·litzades en els consells alimentaris locals. En compliment del Pacte de política alimentària signat a la fi de 2015 a Milà, l'Ajuntament de València ha iniciat un procés d'estudi, anàlisi i participació que culminarà a la fi d'any amb la creació del Consell Alimentari Municipal, el primer que existirà en una ciutat espanyola.\nDurant la presentació del pla, que portarà a la creació del consell, l'alcalde Joan Ribó ha dit que “la producció d'aliments no és un problema menor. Cal tenir en compte la sostenibilitat de la indústria agrària des del moment en què un terç dels gasos d'efecte d’hivernacle tenen el seu origen en la producció alimentària”. Ribó vincula tot este procés a la conservació de l'horta metropolitana de València. “Està previst que signem un acord amb la FAO pròximament. Volem que València siga una ciutat pionera en estos temes. L'alimentació és una qüestió fonamental, i és tan important, que no podem deixar-la completament en mans dels mercats globals”.\nPer la seua banda, la regidora d'Agricultura, Horta i Pobles de València, Consol Castillo, ha recordat que el govern municipal ha aspirat sempre des del començament a posar en primer plànol l'agricultura com a factor decisiu per a la conservació de l'horta: “Pensem que les polítiques agroalimentàries que es duguen a terme des de l'Ajuntament han de formar una trama coherent. Quan parlem de salvar l'horta, parlem de salvar també els agricultors i, per a açò, hem de garantir que el seu producte arribarà de forma immediata al consumidor, i quin millor consumidor que el ciutadà de València”.\nPer a Consol Castillo, el futur Consell Alimentari Municipal ha de ser una ferramenta transversal i un espai de deliberació, no de presa de decisions: “Allí volem dissenyar la política alimentària del futur de la ciutat de València i establir quin tipus de relació volem amb l'horta metropolitana: horta com a paisatge, com a rebost... Tot açò hem de decidir-ho amb l'acord dels diferents sectors implicats. El que comencem hui és un procés que pot portar a un canvi revolucionari”.\nSegons la responsable d'Agricultura, el procés de creació del Consell Alimentari es troba actualment en la fase d’“arreplegar i valorar tota la normativa existent. Entre setembre i octubre es farà una proposta raonada sobre el model de consell alimentari i, abans de desembre, s'aspira a tenir concretat un pla d'acció, i a partir d'ací, començar a treballar i definir les línies d'actuació que cal dur a terme, fomentant la col·laboració entre totes les administracions i el sector privat”.\nFinalment, el regidor delegat de Comerç, Carlos Galiana, ha subratllat que el govern municipal de València “ha sigut el primer que ha desenvolupat accions encaminades a complir el pacte de política alimentària urbana de Milà, no solament pel que fa a la creació del Consell Alimentari, sinó pel que fa a oferir productes ecològics i de proximitat en els actes oficials. Hem de canviar de forma de pensar, ser conscients que invertir en els mercats municipals és invertir en l'horta, en la proximitat i en la producció sostenible”.


Cultura - Actualitat - Pàgina 247 de 273 - Jávea.com | Xàbia.com\nTradicions Populars de Xàbia: Els colombaires\nEls coloms esportius o colombaires han originat des de sempre una particular afició entre els homes de Xàbia en ser un esport típic del País Valencià. L'esport consisteix a mantenir els mascles en gàbies independents. Arribat el dia de la «solta», es llança al vol un colom (femella) senyalitzada amb una ploma blanca a la...\nHistòria de Xàbia: Època Romana\nAmb la Segona Guerra Púnica (219-201 ane) comença la conquesta de la Península Ibèrica per Roma. Es va iniciar d'aquesta manera la «romanització», procés d'aculturació, que va transformar la societat indígena, en una nova societat regida pels mateixos paràmetres de Roma: les seves mateixes lleis, modes. En aquesta època es multipliquen les «viles» (amb aquest...\nHistòria de Xàbia: Època Ibèrica\nSón poques les notícies sobre jaciments d'època ibèrica al terme de Xàbia i gairebé totes corresponen a troballes casuals, tal com succeeix amb les escasses restes d'Els Tossalets i El Rebaldí, i el conjunt ceràmic més nombrós, però molt tardà, (s. II abans de la nostra era) trobat a prop del carrer Teular. És, sens...\nHistòria de Xàbia: La Prehistòria\nEls testimonis més antics de l'activitat humana en el terme de Xàbia han estat trobades en el jaciment de la Cova del Montgó, d'on provenen alguns materials del Paleolític superior situat, aproximadament, 16.000 anys abans de la nostra era. Entre el Paleolític superior i el Neolític es troben les escasses restes d'un possible...\nEl quintet de vent Spanish Brass Luur Metalls celebra el seu 25 aniversari amb un concert a Xàbia. El quintet és molt reconegut en el panorama de la música del nostre país i ha participat en alguns dels festivals més importants del món. Els artistes que componen aquest quintet són Carlos Benetó Grau, Juanjo Serra...\nConcert de piano d'Edgar Cardoso\nL'Associació de Professionals i Amics de la Música de Xàbia (APAM) ha organitzat un important concert de piano a Xàbia. El jove Edgar Cardoso serà el protagonista d'aquesta actuació. L'artista va ser segon premi en el Concurs Internacional de Piano Vila de Xàbia 2013 i Premi especial del Públic. Les entrades es podran...\nConcert de piano d'Anthony Tamayo\nL'Associació de Professionals i Amants de la Música de Xàbia (APAM) ha organitzat per al mes de maig concerts de piano. El jove pianista mexicà de 21 anys, Anthony Tamayo, serà el protagonista d'aquest concert que serà l'únic que tindrà lloc a Espanya. Entre molts altres guardons, Tamayo ha estat el guanyador...\nRepresentació teatral de l'obra infantil «Peus»\n2 de febrer 2003\nL'obra de la companyia Engrata Teatre presenta l'obra infantil «Peus». La Pallassa Pupetes encarna una nena que no vol desprendre de les seves sabates velles encara que ja li vénen petits i li fan mal. Ara ja ha arribat l'hora de buscar-ne de nous apropiats per a ella.\nRepresentació de l'obra teatral «Habitatge»\n10 de febrer 2002\nObra en valencià protagonitzada per la companyia L'Oracle de l'Est. Una cita entre pisos buits, de finestres precintades, que demostra que les nostres cors ho són, de solitaris i desesperats, sobretot quan cau el dia. Una comèdia de Javi Lozano-SeserLa obra està dirigida per Palero i protagonitzada per Tere Ballester i Paco Bertomeu.\nRepresentació teatral infantil «Titellet»\n15 de febrer 2001\nUna obra de Josep Enric Grau d'Àrtics Produccions. Espectacle didàctic, plàstic i musical amb personatges animats i objectes. Una poegrafía infantil que explica la història de Titellet i els seus amics que viatgen de dia i descansen de nit comptant, cantant i pintant les històries.


ESCRIURE PER A NENS | Guió.cat\nESCRIURE PER A NENS\n20 de desembre de 2017 21 de desembre de 2017 Marçal Cebrian\nUna reflexió sobre la manera d’escriure un guió quan l’ha d’actuar un nen.\nAquest és un tema que va aparèixer a la meva vida fa aproximadament sis mesos. Estic escrivint una peli on hi apareix un personatge de 8 anys. Tot anava bé fins que la directora i també guionista de la peli, la Belén Funes, va posar el tema sobre la taula. “Hem de reescriure aquesta escena pel nen”.\nEn un primer moment no vaig entendre el que m’estava dient. Quin problema hi podia haver? L’escena funcionava bé, ens agradava a nosaltres i agradava a tothom que la llegia. Vaig assumir que, un cop el càsting estigués clar, ens intentaríem adaptar a “l’actor”.\nSempre hem dit que els nens actors són nens, no actors i per tant és important que en el procés de càsting es busqui un perfil de nen que connecti amb el personatge i que, un cop es facin els assajos pertinents, el personatge s’adapti a ell en la mida del possible.\nPerò no. Pocs dies després havíem de preparar una nova versió i va tornar a sortir el tema: no calia revisar tot el guió, però sí reescriure les escenes on el nen tenia el protagonisme.\n“No pots pretendre que un nen digui bé les paraules que hi ha escrites en un guió”. Em va semblar que la cosa tenia sentit. La idea de fons és evitar fer encaixar al nen dins una narrativa convencional.\nUn actor és capaç d’assumir un esquema mental diferent del seu i construir una interpretació que acosti a l’espectador l’experiència que el guionista volia transmetre en el text. Un nen no és capaç de fer-ho, per tant s’han de buscar mecanismes o accions que generin de forma espontània (i inconscient en el nen) una reacció concreta. Aquesta és la feina del director, sí. Però des de guió se’l pot ajudar. Se l’ha d’ajudar.\nHeu tingut alguna vegada la sensació, veient una peli, que els nens estan molt malament? Sí, mil vegades. Crec que això passa quan s’ha intentat que el nen encaixi en el text, cosa que propicia que les frases no sonin bé i que les actuacions resultin poc versemblants.\nCom podem fer, doncs, que la dramatúrgia s’adapti al nen? Una forma interessant de fer-ho és buscant mini-objectius (o jocs, digueu-li com vulgueu) dins les escenes que generin una reacció instintiva en el nen que ens acosti al que es busca a nivell d’actuació. És a dir que cal trobar algun mecanisme de direcció que connecti amb ells directament i que eviti que pensin en actuar.\nDit així pot sonar confús tot plegat, però… Heu vist “Estiu 1993”*? Feu-ho. Torneu a fer-ho. És una de les millors pelis de l’any.\nParlo d’”Estiu 1993” perquè permet entendre perfectament com es pot escriure bé per nens. Si funciona és precisament perquè tot el guió està escrit pensant en ells. La protagonista de la peli és una nena de 6 anys que s’ha quedat òrfena i comença a viure amb els seus tiets. Actua això! I per si fos poc, el segon personatge més important és una nena de 4 anys que fa de la seva nova germana.\nNo faré cap spoiler, però hi ha un parell d’escenes que exemplifiquen el que vull dir:\n1. La de la pinta.\nI/E. COTXE. DIA.\nLa nova mare detecta que la nena passa per un mal moment i aquesta es refugia en els seus cabells despentinats per no parlar amb ella. La mare treu una pinta amb la qual pretén “arreglar” el problema de la nena. Però aquesta no es vol deixar ajudar.\nLa sensació que vaig tenir en veure-la és que la Carla Simón, la guionista i directora, la va plantejar com un repte per a la nena: que no es deixés pentinar per la mare. Per més pesada que es posés. I si aquesta no deixava de molestar-la que li agafés la pinta i la tirés per la finestra. S’utilitza la metàfora “no es vol deixar pentinar – no es vol deixar ajudar” com a posada en escena i això evita que la nena hagi de parlar ni exposar com se sent.\nL’escena es desenvolupa d’aquesta manera, amb una absoluta normalitat. La nena, en lloc de pensar en actuar uns sentiments que difícilment podria recrear, està concentrada en protegir el seu cabell de qui interpreta a la seva nova mare i així podem accedir a la falta de connexió que sent cap a ella.\n2. La que juguen a mares i filles.\nEXT. JARDÍ. DIA\nLes dues nenes juguen al jardí de la casa familiar. La gran es maquilla i “fa de mare”. Li demana que li porti alguna cosa de menjar. La petita vol jugar amb la gran i està disposada a fer qualsevol cosa. La relació entre les dues és dominada per la gran, que s’aprofita de la petita dient que està molt cansada. Aquesta, més que de filla, “fa de criada”, complint les ordres de la seva germana gran.\nCrec que el que va buscar la Carla era marcar les jerarquies que degut a la diferència d’edat s’estableixen entre els nens petits i els molt petits. Així, quan la gran juga a “passar” de la petita es potencia l’actitud totalment servil d’aquesta. A més, aquesta idea, connecta a l’espectador amb la relació que va tenir la mare biològica amb la nena gran. La repetició d’aquest rol ens explica com entén aquesta nena la relació paterno-filial. Una relació on l’adult no fa cas al nen, però on ho arregla tot amb un petó i un t’estimo:\n– “Mami, vols jugar amb mi?”\n– “Carinyo, t’estimo tant, tant, tant, que no et sé dir que no”.\nAquesta escena, per tant, és clau en la peli, ja que fa entendre la incapacitat de la protagonista d’encaixar en la seva nova família i obre una finestra al passat de forma intel·ligent i interessant.\nUs deixo un vídeo força interessant del programa ‘Días de Cine’ on es parla de la peli, on la Carla Simón parla de dirigir a nens i on, fins i tot, la Bruna Cusí parla de l’experiència de rodar amb les nenes.\nDías de Cine – Estiu 1993\nEn resum, el que vull posar sobre la taula amb aquest text és una obvietat: el guió és una eina bàsica per fer una bona peli, i la forma com s’escriu ha d’anar en la direcció correcta per tal de fer-ho possible. Per tant, si a la nostra peli tenim a nens que volem que ens ofereixin unes actuacions de les que en surtin uns personatges complexos, hem d’escriure pensant en ells més que en el text. Pensant en el que volem obtenir més que en el que volem que es digui.\n*Mentre escric aquest text surt la notícia que no segueix en la carrera per l’OSCAR. És una llàstima, fins i tot una injustícia. El que tenia previst escriure és el següent: “Tant de bo estigui nominada a l’OSCAR, tot i que això ja no depèn de la peli, depèn de la campanya que l’equip i la premsa pugui fer a Hollywood”. Pel que sé, per aconseguir una nominació has de tenir la capacitat econòmica de fer una bona campanya que doni visibilitat a la peli i segurament “Estiu 1993” no pot competir en capacitat econòmica. Deia que és una llàstima perquè crec que “Estiu 1993” competeix molt bé en talent i és una peli que fàcilment pot ser del gust del públic americà. De qualsevol públic, de fet.\nAbout Marçal Cebrian\nGuionista i analista de guió format a l'ESCAC i a la EICTV cubana. Com a guionista ha fet pràcticament de tot: ficció, documentals, animació, curts i llargs i ha estrenat al cinema i a televisió. També ha treballat d'analista i lector de guió. És un bon partit.\nESCRIURE PER A NENS - 20 de desembre de 2017\nDOCUMENTAR-SE - 15 de juny de 2017\nTU COM RECULLS LA CUINA? - 23 de març de 2017\nEL MARC LEGAL DEL GUIÓ – Cinquena part (de 5) - 7 d'octubre de 2016\nEL MARC LEGAL DEL GUIÓ – Quarta part (de 5) - 30 de setembre de 2016\nEL MARC LEGAL DEL GUIÓ – Tercera part (de 5) - 27 de setembre de 2016\nEL MARC LEGAL DEL GUIÓ – Segona part (de 5) - 21 de setembre de 2016\nEL MARC LEGAL DEL GUIÓ – Primera part (de 5) - 16 de setembre de 2016\nSense guió* - 17 de maig de 2016\nLLEGIR PER TROBAR L’ESCRIURE - 11 de març de 2016\nCinema Actors, Días de Cine, Escriure, Estiu 1993, Estiu1993, guio, nens, Summer 1993, Verano 1993 permalink\n20 anys de GAC, transgressió i Xesc Barceló.\nEN DEFENSA DE LES ESCENES LLARGUES


Sa Nostra ha renegociat en un any el préstec de més de 2.100 hipoteques per un import de 332 milions d'euros\nSa Nostra ha renegociat en poc més d'un any el préstec d'un total de 2.112 hipoteques per un import de 332 milions d'euros a través del Pla d'ajudes a clients i famílies, posat en marxa amb l'objectiu d'assistir a les famílies amb problemes per assumir els deutes contrets en l'adquisició de l'habitatge pròpia.\nEn un comunicat, Sa Nostra va detallar que del volum total d'hipoteques renegociades, 1.800 s'han resolt mitjançant novacions i carències i 220 a través de refinançament i, d'altra banda, ha explicat que totes elles s'emmarquen en la línia d'ajudes per a situacions transitòries.\nL'entitat financera ha recordat que per atendre les necessitats de finançament "es proposen solucions a mida de cada client", de manera que "s'estudia cada cas i s'ofereix la solució més adequada, d'acord amb les possibilitats de les famílies i els clients afectats per aquesta situació".\nSa Nostra ha subratllat que l'objectiu del Pla d'Ajudes és que les famílies i els clients puguin conservar el seu domicili habitual, per a la qual cosa se'ls ofereix la possibilitat de la novació del préstec amb períodes de carència, l'ampliació del termini del deute o la modificació de la forma de pagament. Alhora, ha afegit que també es proposa la dació o compravenda de l'immoble amb la possibilitat de lloguer.\nD'altra banda, l'entitat financera ha subratllat que durant el 2009, l'Obra Social de Sa Nostra va destinar un total de 2,3 milions d'euros a projectes i ajudes en matèria assistencial i social, de manera que d'aquesta quantitat, 250.000 euros es van dedicar al programa d'urgències socials, que s'han canalitzat a través de vuit entitats col·laboradores en qualsevol part de les illes. Així, ha recordat que aquesta iniciativa, impulsada per pal·liar les conseqüències de la crisi econòmica, té una durada de tres anys i un pressupost global de 750.000 euros.