La Cotorra de la Vall: Tavernes viu un moment Covid-19 complicat amb 19 nous casos, 27 actius i una IA disparada al 156\nTavernes viu un moment Covid-19 complicat amb 19 nous casos, 27 actius i una IA disparada al 156\nUna situació complicada. Lamentem haver-ho de dir però és la realitat i és la paraula que ara mateix defineix millor que ninguna la situació de Tavernes amb 19 nous infectats des del passat dimarts. Una xifra així d'infectats no es donava a la nostra ciutat des del passat mes d'agost, en concret el dia 3 d'eixe mes amb 20 infeccions, com també cal anar a consultar el mes d'agost per trobar xifres semblants a les d'avui quan a casos actius (27) i IA (156).\nTavernes suma avui 19 caos nous i arribem a un total de pandèmia de 1.705 infectats, amb 27 caos actius i una Incidència Acumulada (IA) de 156 per 100.000 habitants els 14 dies. Superem en molt, realment doblem, les xifres del País Valencià, que és de 75 quan a IA.\nCom a única xifra positiva que des del dimarts 1 persona s'ha curat i no hem tingut cap defunció.\nLa gràfica que publiquem obrint aquesta informació, amb dades a partir de l'1 de setembre, ens informa cruament de la situació a Tavernes ara mateix respecte a la Covid-19 , on es veu una gran pujada de les línies de la gràfica, incrementat en molt la tendència observada des de la setmana passada.


El finançament perpetua el greuge amb Catalunya | Odei A.-Etxearte | BARCELONA | Política | El Punt Avui\nEl finançament perpetua el greuge amb Catalunya El finançament perpetua el greuge amb Catalunya El finançament perpetua el greuge amb Catalunya El finançament perpetua el greuge amb Catalunya + El finançament perpetua el greuge amb Catalunya E-mail\nBARCELONA - 21 juliol 2016 2.00 h\nEl finançament perpetua el greuge amb Catalunya El finançament perpetua el greuge amb Catalunya El finançament perpetua el greuge amb Catalunya El finançament perpetua el greuge amb Catalunya El finançament perpetua el greuge amb Catalunya E-mail\nDel tercer al desè lloc. Catalunya va tornar a ser el 2014 el tercer territori de l'Estat espanyol en aportació de recursos al sistema de finançament autonòmic i el desè en el rànquing de recursos per càpita rebuts. Les darreres dades que el Ministeri d'Hisenda va trametre al departament d'Oriol Junqueras sobre la liquidació del model de fa dos anys radiografien el greuge crònic del model del 2009. Un sistema que, d'acord amb la llei orgànica de finançament de les comunitats autònomes (Lofca), hauria d'haver estat revisat a principi del 2014, però que es manté vigent perquè el govern de Mariano Rajoy no va voler obrir la caixa dels trons del règim comú. Aquest és un dels diversos fronts que els governs espanyol i català mantenen oberts. El vicepresident i conseller d'Economia es reunirà precisament aquesta tarda a Madrid amb la vicepresidenta del govern espanyol, Soraya Sáenz de Santamaría, aprofitant que Junqueras participa al matí en un esmorzar informatiu. Però l'ordre del dia de la reunió, segons fonts coneixedores de la trobada, no està tancat. El cara a cara serà discret, lluny dels focus de les càmeres, i es farà tan sols tres mesos després de l'anterior, del mes d'abril, aquest cop a petició de Sáenz de Santamaría.\nEl principi d'ordinalitat va ser un dels cavalls de batalla en la negociació del sistema de finançament postestatutari, una demanda gairebé unànime dels partits catalans per garantir que Catalunya no perdria posicions en el rànquing abans i després de l'anivellament. El model del 2009, però, no el va blindar. Des del 2010, Catalunya ha estat tercera a l'hora d'aportar recursos tributaris a la caixa comuna (excepte el 2013, que va ser segona) i la desena després del repartiment. Si les dades es filtren tenint en compte el cost de la vida, Catalunya perd més posicions i baixa fins al catorzè lloc un cop aplicats els mecanismes de “solidaritat interterritorial”.\nSegons les dades del ministeri, Catalunya aporta un 17,6% més que la mitjana de les comunitats autònomes subjectes al règim comú i, després de l'aplicació del sistema, rep un 2% menys. Així, si els catalans tenen una capacitat fiscal de 2.422 euros per habitant, els recursos totals rebuts són de 2.196 euros per habitant. Si el càlcul es fa amb paritat de poder adquisitiu o de compra, la xifra baixa fins als 2.024 euros.\nDes del 2010, per tant, Catalunya ha perdut set o vuit posicions relatives un cop aplicat el sistema de finançament; set en el cas del 2014. Empata, d'aquesta manera, amb les Illes Balears. En el podi de pèrdua de posicions, i per tant de perjudicats pel model, els dos territoris estan en el segon lloc. En el primer hi ha la comunitat de Madrid, que segons aquestes dades perd deu posicions. En el tercer, el País Valencià, que en perd 5. El més beneficiat, per contra, és Extremadura, que és el catorzè territori en euros per habitant a l'hora d'aportar i el tercer en rebre. A criteri del govern, les dades demostren que els mecanismes de redistribució del sistema de finançament fomenten un “repartiment arbitrari” dels recursos públics perquè hi ha comunitats amb una capacitat tributària inferior a la de Catalunya que acaben rebent més.\nLa Generalitat ingressarà, d'altra banda, 145 milions d'euros més dels previstos per la liquidació del model de fa dos anys. El ministeri va corregir a l'alça els 1.406 milions d'euros calculats inicialment a retornar atès que les previsions d'ingressos materialitzades en les bestretes van ser inferiors als recursos tributaris recaptats. En total, a Catalunya li corresponen per aquest concepte 1.551 milions. Per ara només n'ha rebut 350 malgrat les reiterades peticions de Junqueras.\ncau Catalunya en el rànquing de territoris abans i després de l'anivellament.\nL'Airef demana al govern que revisi el pla financer\nL'autoritat fiscal espanyola considera “improbable” que Catalunya pugui complir les exigències de compliment del dèficit del 0,7% del seu PIB, segons es desprèn de l'informe publicat ahir per l'Autoritat Independent de Responsabilitat Fiscal (Airef). Entre altres punts, recomana al govern català que revisi el seu pla econòmic i financer. L'organisme recordava que, per al 2016, les comunitats autònomes han de fer un ajustament equivalent a l'1% del PIB per complir l'objectiu de dèficit, un objectiu que considera “factible, tot i que ajustat”, segons el parer de l'Airef. Catalunya formaria part, junt amb Castella-la Manxa, del grup en què el compliment de l'objectiu es considera “improbable”, tot i que en el cas d'Aragó, Extremadura, el País Valencià i Múrcia el supòsit ja és “molt improbable”. A la resta de comunitats se les valora amb possibilitats que van des del “molt probable” fins al “probable” o “factible”.\nAmb tot, l'Airef no aprecia risc d'incompliment de la regla de despesa per a Catalunya, per l'efecte “molt favorable de les operacions del 2015 no recurrents,” i estableix que “la despesa computable estimada per al 2016 creix un 1,3% respecte del nivell de compliment del 2015”. L'autoritat veu altament probable que els ajuntaments assoleixin els objectius; però, en el cas del de Barcelona, “qualsevol petit desfasament en les previsions d'ingressos i despeses podria suposar l'incompliment”.\nEl ministre d'Hisenda transferirà 350 dels 1.400 milions que el govern espanyol deu a la Generalitat\nEl Punt Avui. Girona 21-07-2016, Pàgina 30\nEl Punt Avui. Nacional 21-07-2016, Pàgina 8\nEl Punt Avui. Camp i Ebre 21-07-2016, Pàgina 8\nEl Punt Avui. Lleida 21-07-2016, Pàgina 8\nEl Punt Avui. Maresme 21-07-2016, Pàgina 8\nEl Punt Avui. Catalunya Central 21-07-2016, Pàgina 8


Màrqueting | Món Empresarial\nPortadaPosts Tagged "Màrqueting"\n18 de Desembre de 2019 0\nEl context internacional actual, on predominen la intensa competitivitat i l’accés a la informació, representa un desafiament per a aquelles empreses que s’inicien en el procés d’internacionalització, ja que es veuen obligades a adaptar-se ràpidament als canvis i generar alternatives innovadores que les diferenciïn dels seus competidors. Com a resposta a aquesta necessitat, hi ha les fires internacionals de comerç, que són una eficient eina de màrqueting i una de les claus d’èxit en la internacionalització de les empreses.\n16 d'Abril de 2019 0\nQuatre passos clau per començar a construir una Estratègia Digital\nPot semblar que elaborar una estratègia de màrqueting digital és un gran desafiament, però la creació d’un pla digital és un procés més senzill del que pensem. Aquests són els quatre passos fonamentals que tot negoci hauria de seguir:\n4 d'Abril de 2019 0\nCom establir propòsits d’any nou reeixits?\nAl llarg del primer trimestre del 2019, molts directius poden haver-se enfrontat ja a una qüestió difícil: analitzar si les seves resolucions de Cap d’Any haurien d’haver-centrat únicament a mantenir els guanys aconseguits el 2018 o bé elevar-ne el nivell i aspirar a metes més altes. “Quines tindré més possibilitats…Més


Benlloc – La Plana de l’Arc inicia accions preventives contra caparres\nBenlloc, Vall d’Alba, Cabanes i la Torre d’en Doménec s’han reunit amb responsables de sanitat ambiental i animal de la Conselleria per coordinar-se i realitzar conjuntament accions preventives contra l’aparició de la caparra de cara a l’època d’estiu.\nLes accions acordades seran, per una part treballs de tractament ambiental al terme municipal de Benlloc, Vall d’Alba i Cabanes; i per altra, l’edició d’un tríptic per conscienciar a la població i indicar-los com actuar en cas de picadura.\nTambé s’ha acordat instar a la Conselleria de Medi Ambient a realitzar accions per identificar als animals portadors.\nComença la segona onada d’accions contra caparres\nTags: benlloc, caparra, caparres, plaga, prevenció


Autopistas i Areas formen els conductors del futur al Nou Festival de la Infància de Barcelona | Autopistas\nEls nens aprendran de la mà d’Autopistas a planificar i realitzar un viatge segur a través de 5 tallers diferents dedicats, entre altres, a col·locar els objectes correctament dins el maleter o a anar a comprar al supermercat per complir amb els descansos durant un trajecte llarg\nD’una banda, Autopistas ha dissenyat 5 mini jocs per a donar a conèixer els comportaments responsables al volant i tot el que té a veure amb la seguretat viària a l’autopista. Concretament, els nens podran col·locar objectes a un maleter per aprendre a fer-ho\ncorrectament; compartir un billar amb altres nens per tal de simular una llevaneu i comprendre la importància d’aquestes màquines; aprendre a ajustar la pressió de les rodes a través d’un joc amb globus i infladors; netejar les llunes en condicions de meteorologia adversa; i conèixer la necessitat de fer parades per descansar durant trajectes llargs, amb\nun taller on els nens podran comprar al supermercat. D’altra banda, Areas coordina un taller per preparar i decorar cookies nadalenques amb els més petits de casa.


Podem planteja trencar Sí que es Pot si Coscubiela segueix de portaveu\n"Si ICV no ho veu igual, qui se n'ha d'anar de la coalició és ICV", diuen a la formació morada\n07 de de setembre del 2017. Actualitzada 08 de de setembre del 2017 a les 18:23\nCatalunya Sí que es Pot ha viscut en conflicte permanent des del seu naixement. La coalició parlamentària va néixer arran de la victòria d'Ada Colau, però sense una part clau al no poder integrar el partit de l'alcaldessa, Barcelona en Comú. Sense el seu lideratge s'ha convertit en una pugna contínua entre ICV i Podem, amb EUiA intentant mediar. La coalició, que va tornar a entrar en combustió dimecres, podria saltar pels aires. Podem exigirà a ICV el relleu de Joan Coscubiela, portaveu de Sí que es Pot, i en cas contrari asseguren que el tripartit es trencaria.\n"No ens imaginem com Sí que es Pot pot continuar amb Coscubiela de portaveu", expliquen fonts de Podem. "Després del ple ens reunirem amb el Consell Ciutadà per veure què fem, però de les tres organitzacions que formen Sí que es Pot dos entenen que el que va passar dimecres és intolerable. Si ICV no ho veu igual el que se n'ha d'anar és ICV". Tres dels seus diputats van abandonar l'hemicicle, amb Joan Josep Nuet (d'EUiA), indignats després que Coscubiela decretés que només Lluís Rabell explicaria el posicionament de la coalició sobre la llei del referèndum, tot i que s'havia acordat que també intervindria el podemista Albano Dante Fachin. Des d'ICV es va defensar que l'acord era que Podem parlés només si hi havia més d'un torn d'intervenció.\nPodem reobre el pols amb ICV pel control de Sí que es Pot\nTot i que finalment s'havia acordat l'abstenció, les intervencions de dimecres al matí de Coscubiela i Fachin ja havien demostrat dues visions gairebé contraposades sobre l'1-O. Fet que ja es va visibilitzar en la presentació de la llei del referèndum, a la qual ICV no va voler assistir però sí que hi van assistir els podemistes Albano Dante Fachin, Joan Giner i Àngels Martínez, així com el coordinador general d'EUiA, Joan Josep Nuet. Els mateixos, precisament, que van abandonar l'hemicicle quan Coscubiela va impedir la intervenció de Fachin.\nAixò confirma la nostra teoria que ICV està intentant controlar espais que en teoria haurien de ser plurals. I això és la manera com entenen la pluralitat, des del 'mano jo'", assenyalen fonts de Podem, que ja ha amenaçat amb trencar Sí que es Pot dues vegades, en els dos casos per posar en qüestió el poder d'ICV i el seu portaveu. Nuet, que ha fet de mitjancer en les anteriors ocasions, ha intentat tornar a jugar aquest paper tot i el seu enuig del dia anterior. "Segur que avui Coscubiela és més conscient que la pluralitat pot ser més ben gestionada". S'haurà de veure si aquest incendi també s'aconsegueix apagar (pensant que aquesta fórmula ja no es repetirà en les pròximes eleccions, en què es presentarà el nou partit de Colau, Catalunya en Comú) o la tercera és la bona i la coalició que ja va néixer coixa acaba saltant definitivament pels aires.


Apartaments Luxury Prestige (****)\nTothom es mereix un descans en les millors condicions: amb meravelloses vistes al mar i el millor confort al costat de la família i els amics.\nEls Apartaments Prestige disposen d'una habitació espectacular i una lluminosa sala amb sofà llit, tots dos comunicats al lloc de reunió per excel·lència: la terrassa amb immillorables vistes al mar i a la platja. Està moblada amb gandules i una taula on compartir experiències, converses i somnis.\nEl bany Prestige està totalment equipat amb dutxa d'hidromassatge i productes d’higiene personal.\nLa neteja i el canvi de tovalloles es realitzen els 7 dies de la setmana i el canvi de llençols 2 cops per setmana.\nA més, volem que inicieu de la millor manera les vostres vacances, per això els Apartaments Prestige us obsequien amb una ampolla de cava perquè brindeu amb els vostres per unes relaxants i immillorables vacances mediterrànies.\nMicroones, torradora i bullidor


Elogi de l'ex-libris: de setembre 2014\nEx-libris Carla (Oromí Pubill)\nAvui, 30 de setembre de 2014, la meva néta Carla fa 3 anys. Aquest és l'ex-libris que li he fet perquè pugui marcar la propietat dels seus contes, una bona pila!, i dels quaderns de 'nena gran', ja que aquest mateix setembre ha començat el primer curs de pàrvuls. Abans, és clar, anava a la guarderia.\nPublicat per Teresa Costa-Gramunt a 12:39 1 comentari:\nAquest ex-libris, a nom d'una jove, Georgina, està realitzat l'any 1987 imitant les figures de paper retallat, tan de moda a Europa a finals del segle XVIII i principis del XIX. Aquesta tècnica de la silueta es feia servir per fer retrats de perfil, així com posteriorment va ser utilitzada en els famosos teatres d'ombres. No cal dir que el món de la publicitat i del disseny l'ha utilitzat molt, ja que la imatge compacta és molt visual i efectiva.\nPublicat per Teresa Costa-Gramunt a 9:37 Cap comentari:\nEtiquetes de comentaris: ex-libris, Georgina\nMostra d'ex-libris a Òmnium Cultural\nDel 2 al 15 de març del 1987 va tenir lloc una mostra dels meus ex-libris a la seu d'Òmnium Cultural, quan encara era al Palau Dalmases del carrer Montcada. El dia 2 de març vaig donar una conferència amb el tema genèric, Ex-libris.\nPublicat per Teresa Costa-Gramunt a 18:13 Cap comentari:\nEtiquetes de comentaris: conferència, mostra d'ex-libris, Òmnium Cultural\nEx-libris A.C.E (Associació Catalana d'Exlibristes)\nL'Associació Catalana d'Exlibristes, A.C.E., va fundar-se el gener del 1989. Aquest any 2014 ha fet vint-i-cinc anys de l'esdeveniment! Aquest és l'ex-libris que vaig dibuixar en el mateix any, i que ha estat reproduït en diverses ocasions.\nPublicat per Teresa Costa-Gramunt a 15:50 Cap comentari:\nEtiquetes de comentaris: ACE, Associació Catalana d'Exlibristes\nEx-libris Roser (Garcia Guasch)\nAquest ex-libris a nom de Roser (Garcia Guasch) va ser realitzat l'any 1987 per encàrrec d'un familiar seu per tal d'obsequiar-la. En la composició hi ha elements de la seva professió i aficions.\nPublicat per Teresa Costa-Gramunt a 15:42 Cap comentari:\nEtiquetes de comentaris: ex-libris, Roser (Garcia Guasch)\nEx-libris J.M.A. de Belder\nEn el transcurs del Congrés Internacional d'Exlibristes que va tenir lloc l'estiu del 1986 a la ciutat holandesa d'Utrecht, el col.leccionista J.M.A. de Belder em va encarregar un ex-libris que em va plaure de realitzar.\nAquestes dies passats la ciutat d'Utrecht ha estat notícia a causa de la prohibició, per part del govern espanyol via Institut Cervantes, de la presentació de la novel.la Victus, d'Albert Sànchez Piñol. Cal recordar que Holanda va 'independitzar-se' aviat de l'imperi espanyol... Ara, Europa en general experimenta una gran esgarrifança sobre el fet que hi hagi moviments independentistes en un mapa que, curiosament, cada dia que passa fan més a la mida dels estats. Aquests estats presenten uns tics tan conservadors a l'estil imperialista-xovinista, que provoquen sorpresa, sobretot perquè es diuen democràtics. És un camí molt fressat, aquesta afirmació, però cal fer-la: no hi ha res més democràtic que respectar els drets de persones i pobles. Per això cal deixar-los parlar.\nPublicat per Teresa Costa-Gramunt a 12:51 Cap comentari:\nEtiquetes de comentaris: Congrés Internacional d'Exlibristes d'Utrecht, ex-libris, J.M.A. de Belder\nDos ex-libris Oromí - Costa\nEl segon ex-libris que vaig dissenyar és l'ex-libris Oromí - Costa, l'ex-libris familiar. Data del 1977. L'any 1988 vaig dissenyar-ne un de nou, d'estil molt diferent. El primer ex-libris està realitzat de manera totalment intuïtiva i artesanal, ja que en aquell moment els ex-libris que havia vist es podien comptar amb els dits d'una mà. Amb unes quantes exposicions a l'esquena, i havent entrat de ple en el món exlibrístic, el segon pertany a la meva època influïda per l'art déco.\nPublicat per Teresa Costa-Gramunt a 15:32 Cap comentari:\nEtiquetes de comentaris: ex-libris, Oromí - Costa\nDos ex-libris Oromí - Mundó\nL'any 1977 vaig dibuixar el meu primer ex-libris. És a nom de (Josep) Oromí - (Glòria) Mundó, aleshores cunyats meus. L'any 1989 vaig dibuixar un segon ex-libris amb la mateixa iconografia, només que el meu estil havia variat força...\nPublicat per Teresa Costa-Gramunt a 18:41 Cap comentari:\nEtiquetes de comentaris: (Josep) Oromí - (Glòria) Mundó, ex-libris\nEx-libris Montserrat Abelló\nEl passat 9 de setembre va morir a Barcelona la poeta i traductora Montserrat Abelló. Tenia 96 anys, havia nascut a Tarragona l'1 de febrer de 1918. L'any 1998 vaig dissenyar el seu ex-libris.\nPublicat per Teresa Costa-Gramunt a 18:17 Cap comentari:\nEtiquetes de comentaris: ex-libris, Montserrat Abelló\nEx-libris SM (Santiago Marqués)\nAquest ex-libris, la il.lustració del qual presenta elements de la iconografia grega, pertany a Santiago Marqués. Va ser dissenyat l'any 1988 i és el número 190 de la meva llista.\nPublicat per Teresa Costa-Gramunt a 10:08 Cap comentari:\nEtiquetes de comentaris: ex-libris, SM (Santiago Marqués)\nEx-libris IV Fira Internacional del Llibre Feminista\nEntre el 19 i el 23 de juny de 1990 va celebrar-se a Barcelona la IV Fira Internacional del Llibre Feminista. Per suggeriment de la meva amiga Gemma Sales, vaig oferir a l'organització aquest ex-libris on apareix, estilitzada, una figura de la nimfa Dafne. Conta el mite que en refusar l'assetjament amorós del déu Apol.lo, Dafne es metamorfosa en un arbre de fulla perenne, duradora: el llorer.\nPublicat per Teresa Costa-Gramunt a 16:34 Cap comentari:\nEtiquetes de comentaris: ex-libris, IV Fira Internacional del Llibre Feminista\nEx-libris Clara-Maria Cots\nAquest ex-libris, número 421 de la meva llista i dissenyat l'any 2010, és a nom de Clara-Maria Cots, activa sòcia de l'Associació Catalana d'Ex-libristes.\nPublicat per Teresa Costa-Gramunt a 15:58 Cap comentari:\nEtiquetes de comentaris: Clara-Maria Cots, ex-libris\nEx-libris Jordi Pujol i Soley\nAl Palau de la Generalitat, en la celebració de la Diada de Sant Jordi de 1989 vaig fer a mans al president Jordi Pujol i Soley un ex-libris al seu nom. La idea de fer-li aquest obsequi va partir de Joaquima Alemany, presidenta de l'Institut Català de la Dona. El dia 28 d'abril va sortir la notícia a El Periódico. Aquest ex-libris ha participat en exposicions de tema jordià: la primera va tenir lloc a l'abril de 1990, a la Casa Golferics; la darrera ha estat aquest abril de 2014, amb motiu del Congrés Internacional d'Exlibristes a Tarragona. En aquests moments, la figura tan personal com història de l'expresident Pujol està en entredit, el seu afer ha provocat en la societat catalana un sotrac ben difícil de pair.\nPublicat per Teresa Costa-Gramunt a 9:56 Cap comentari:\nEtiquetes de comentaris: ex-libris, ex-libris jordians, Jordi Pujol i Soley\nEx-libris Dani - Míriam\nAquest és el darrer ex-libris que he dissenyat. És a nom del meu fill Dani i la meva nora Míriam. A la família són tres, ja que tenen una filla, la meva néta Carla. D'aquí ve la figura del triangle (una construcció sòlida) amb les tres línies de projecció en verd, color de l'esperança, i situades en la zona de la dreta del paper, la zona del futur. Tot està unit pel cor, l'afecte mutu, que és la base de la unió de la parella.\nPublicat per Teresa Costa-Gramunt a 20:24 Cap comentari:\nEtiquetes de comentaris: Dani(el) (Oromí Costa), ex-libris, Míriam (Pubill Mohedano)\nDos ex-libris a nom de Hildegard Pungs\nEn el Congrés Internacional d'Exlibristes celebrat a la ciutat holandesa d'Utrecht l'estiu de 1986, vaig conèixer la senyora Hildegard Pungs, membre molt actiu de l'associació alemanya d'exlibristes. Em va demanar de fer-li un ex-libris. Vaig dissenyar-li un primer ex-libris al seu nom i amb les seves preferències -flors de jardí, sobretot-. Perquè hi va haver un segon encàrrec l'any 1988. A petició seva havia de ser un recordatori del centenari de l'Exposició Universal de Barcelona, ciutat que, amb el seu marit, coneixia bé. Amb el senyor Pungs, les vegades que vam coincidir, conversàvem llargament gràcies al seu bon nivell de castellà. Com a motiu d'il.lustració d'aquest segon ex-libris vaig escollir una icona de l'Exposició: la Dama del Paraigua. Per arrodonir l'avinentesa, vaig fer coincidir aquest disseny amb el número 200 de la meva llista d'ex-libris.\nPublicat per Teresa Costa-Gramunt a 12:08 Cap comentari:\nEtiquetes de comentaris: Congrés Internacional d'Exlibristes d'Utrecht, ex-libris, Hildegard Pungs\nExposició d'ex-libris al bar Blau (El Masnou)\nDel 27 de setembre fins al 12 d'octubre de 1986 vaig exposar una mostra dels meus ex-libris al bar Blau, un local d'el Masnou molt agradable, amb encant, i que oferia les seves parets per exposar obra artística. Hi havia exposat en una ocasió anterior, el desembre de 1984. L'enllaç va ser l'amiga Gemma Sales, que també hi havia exposat obra seva i, com jo, va quedar encantada amb l'acolliment.\nPublicat per Teresa Costa-Gramunt a 9:57 Cap comentari:\nEtiquetes de comentaris: bar Blau (El Masnou), ex-libris, Gemma Sales\nMostra d'ex-libris a Sant Sadurní d'Anoia\nS'acosten les Fires i Festes de Sant Sadurní d'Anoia, sempre tenen lloc al voltant del dia 8 de setembre, festa local. L'any 1985 vaig fer una exposició d'ex-libris en aquest municipi del qual el poble on va néixer la meva mare, Can Benet de la Prua, és un agregat. La mostra va tenir lloc entre el dia 6 i el dia 11 de setembre, a l'edifici de les Escoles de F.P. Va inaugurar la mostra Maria Rosa Ferré, aleshores esposa de l'alcalde Carles Querol. Amb la Maria Rosa, que fins que es va jubilar va treballar a l'ara extingida Caixa Penedès, vam establir una relació que va donar molts fruits. En aquells anys, a través de l'obra social, Caixa Penedès oferia l'oportunitat d'exposar obra artística en les seves sales d'exposicions. En parlaré en el seu moment, ja que vaig exposar la meva obra a la sala d'Igualada i a la de Vilanova i la Geltrú. Actualment, Maria Rosa Ferré s'ha fet un lloc ben destacat en el món de la fotografia. Podeu visitar el seu magnífic blog, Passió per la fotografia.\nEtiquetes de comentaris: Maria Rosa Ferré, mostra d'ex-libris, Sant Sadurní d'Anoia\nEx-libris Núria i Ferran\nAquest ex-libris a nom de la parella Núria (Zubiri) i Ferran (Bueso) va ser dissenyat amb les inicials dels seus noms respectius l'any 1987. Aquest matrimoni ja fa una colla d'anys que es va desfer.\nPublicat per Teresa Costa-Gramunt a 19:40 Cap comentari:\nEtiquetes de comentaris: ex-libris, Ferran (Bueso), Núria (Zubiri)\nEx-libris A.C.E (Associació Catalana d'Exlibristes...\nEx-libris IV Fira Internacional del Llibre Feminis...


Connectar amb el silenci - Arquebisbat de Barcelona\nEntrevista a Assumpció Ros secretària de l’Associació d’Amics de la Casa d’Espiritualitat del Miracle\nLa Casa d’Espiritualitat del Miracle (Solsonès) organitza des de fa 10 anys activitats amb la voluntat d’ajudar els estadants a viure l’Evangeli i a gaudir de la natura que envolta el Santuari. Un lloc que l’ajuda a connectar amb el silenci. En tot aquest temps, moltes persones han pogut realitzar exercicis espirituals, assistir a audicions musicals d’obres religioses o fer tallers de fotografia, d’ikebana, de cuina i de literatura. Per tal de donar suport als objectius i projectes de la Casa s’ha creat l’Associació d’Amics de la Casa d’Espiritualitat del Miracle, de la qual n’és secretària l’Assumpció Ros.\nQuè aporta el Miracle, que atrau tantes persones?\nEl Miracle és un Santuari situat en un espai voltat de natura i amb una llarga tradició religiosa. És un territori molt poc habitat i això li dóna un caràcter tranquil, pacífic, on les persones podem integrar-nos fàcilment en el paisatge. Aquestes condicions, no gaire freqüents en el nostre món actual, tan accelerat i exigent, el fan atractiu.\nÉs més fàcil connectar amb Déu en un espai natural?\nLa natura convida a endinsar-se en el silenci i la seva presència facilita la trobada amb Déu. Al Miracle, el silenci no s’imposa, sinó que es fa imprescindible i es converteix en el millor company de camí. Les activitats que proposa la Casa ens ensenyen a connectar amb la natura i a descobrir com fer-nos amics del silenci que tan necessitem.\nAjuda a créixer en la fe aquest indret i el contacte amb els monjos?\nEls testimonis de moltes persones que han participat en les diverses activitats ens parlen de moltes experiències de desvetllament i de retrobament amb la seva fe. Conviure un temps amb els monjos, compartint les seves pregàries, aprenent del seu exemple, que ofereixen amb generositat i saviesa en un entorn que convida a la pau i portant a terme activitats molt interessants, són, sens dubte, bones oportunitats per al creixement personal i espiritual.\nEntrevista realitzada per Òscar Bardají i Martín per al Full Dominical del 15 de juliol


L’Ajuntament acull la jornada de ‘Millora de la Qualitat de l’Aire en les Ciutats’ - Valencia Noticias\nL’Ajuntament acull la jornada de ‘Millora de la Qualitat de l’Aire en les Ciutats’\nValència Noticies | Redacció.- La regidora de l’Àrea de Medi Ambient i Canvi Climàtic, Pilar Soriano, ha donat el tret d’eixida a les segones jornades ‘Millora de la Qualitat de l’Aire en les Ciutats’, les primeres que organitza l’Ajuntament de València. En la presentació ha destacat el compromís de l’equip de govern per “continuar prenent mesures que reduïsquen les emissions de partícules contaminants derivades del trànsit rodat”.\nSoriano també ha explicat la iniciativa municipal per desenvolupar un protocol de mesures que cal prendre durant episodis d’alta contaminació per diòxid de nitrogen i partícules en suspensió. A més, ha afirmat que “cal incidir en les estratègies que reduïsquen l’emissió de contaminants atmosfèrics per poder abastar una qualitat de l’aire en les ciutats que garantisca un nivell de protecció adequat per a la salut de la ciutadania, amb actuacions en tots els sectors i les activitats amb incidència en la qualitat de l’aire, especialment en l’àmbit de la mobilitat urbana”.\nPrecisament el trànsit s’ha presentat com un dels entrebancs principals per a la millora progressiva de la qualitat de l’aire en les ciutats. Soriano ha defensat que eixa millora ha de ser una línia fonamental en la política ambiental de totes les administracions públiques i per això ha incidit en els esforços que l’Ajuntament de València està fent en eixa línia: “estem fent un seguiment continuat de les mesures proposades en els ‘Plans per a la millora de la qualitat de l’aire de l’aglomeració ES1016 L’Horta (València i entorn metropolità)’ i acabem d’implantar el Pla de Mobilitat Urbana Sostenible de València amb mesures orientades a la disminució del vehicle privat per impulsar el transport públic i de vehicles ecològics alternatius”.\nSobre esta qüestió també s’ha pronunciat el regidor de Mobilitat Sostenible, Giuseppe Grezzi, qui ha participat en una taula rodona sobre bones pràctiques municipals amb representants dels ajuntaments de Sevilla i Madrid. “Sense el Pla de Mobilitat Urbana Sostenible les expectatives eren d’un augment d’un 3 % de trànsit i un increment generalitzat de contaminació atmosfèrica en tota la ciutat; ara però, amb el pla, esperem una reducció global del trànsit rodat de vora un 14 % i una davallada notable del diòxid de nitrogen en el centre de la ciutat”.\nGrezzi ha justificat que “és fonamental canviar el model de mobilitat urbana i metropolitana per millorar la qualitat de l’aire, reduint les emissions de gasos contaminants. Per aconseguir-ho treballem per racionalitzar l’ús del vehicle privat motoritzat en favor dels transports col·lectius potenciant la seua intermodalitat i millorant la seua eficiència, a més de seguir impulsant recorreguts de qualitat per a vianants i la bicicleta com a mitjà de transport òptim en una ciutat com València”.\nEn la jornada també han participat responsables dels ministeris d’Agricultura i Medi Ambient i d’Indústria, Energia i Turisme, de les federacions espanyola i valenciana de municipis i províncies, del Centre d’Investigacions Energètiques, Mediambientals i Tecnològiques, de Gas Natural Distribució, de l’Associació Espanyola del Gas i d’Autobusos de MAN. La lluita efectiva contra les emissions de diòxid de carboni mitjançant la seua reducció en àmbits com el domèstic o amb mecanismes com els que gestionen el trànsit i la importància de l’aire que es respira, fins i tot per damunt dels aliments que es prenen, han sigut alguns dels eixos de les diverses intervencions.\nLes diferents ponències del matí han abordat la situació actual de la qualitat de l’aire urbà a Espanya, la importància de millorar la qualitat de l’aire en les ciutats i el seu reflex en l’habitabilitat, la salut i la convivència ciutadana, el marc d’acció nacional per a la transposició de la Directiva d’Infraestructures de Combustibles Alternatius i, per últim, el paper del gas natural per millorar la qualitat de l’aire.\nEtiquetas: Giuseppe GrezziPilar Soriano


Programació 2015 – Festivals de Calonge\nNit "Postres de musics"\n15 d'agost de 2015 • Programació, Programació 2015\t• No Comments\nLa nit llaminera i sorprenent Quim Casellas, xef de l’Hotel Casamar de Llafranc, pertany a la generació de joves que encara no han complet els 40 anys però que senten una irrenunciable passió per la cuina i tenen un entusiasme que dóna el toc màgic a la seva feina. L’any[…]\nLa nit intensa i explosiva Pau Vallve. Ens presentarà el seu darrer treball titulat “Pels dies bons”. Un Disc que parla sobre les relacions entre dues persones, siguin d’amor, d’amistat, de feina o de família. L’atracció, el vincle, la confiança, l’aventura, la il·lusió, l’ajuda, el desengany, l’enyorança… Un disc que[…]\nLa nit delicada i picant Joana Serrat. Les influències de la Joana Serrat són tan exquisides com la música que fa. Aquesta cantautora de Vic, malgrat la seva joventut, ja té dos discos al mercat, un d’ells doble. Amb la mirada fixada en el folk d’arrels americanes amb tocs de[…]\n25 de juliol de 2015 • Programació, Programació 2015\t• No Comments\nLa nit tendre i divina Nascut a Xàtiva, Raimon és una de les figures més importants de la cançó i un els cantants amb major reconeixement dins i fora del país. La seva música i les seves cançons de lluita enpro dels valors democràtics s’enfrontaren a la dictadura franquista i continuen generant un gran impacte[…]


Nou Patronat de la Fundació Privada AAVC | Hangar\nNou Patronat de la F...\nNou Patronat de la Fundació Privada AAVC\nEl 2020 s’ha de produir la renovació total del Patronat de la Fundació Privada AAVC. Per tal de garantir la màxima representativitat i identificació del mateix amb el món artístic audiovisual, durant el darrer any el patronat sortint ha estat treballant per aglutinar una massa crítica suficient que garanteixi la màxima legitimitat i atorgui el màxim suport al procés de canvi.\nDurant el darrer any, la Comissió de Governança escollida pel patronat de la Fundació Privada AAVC ha anat treballant en la recerca de la fórmula més idònia i transparent d’elecció del nou patronat. Així mateix, ha perseguit dotar el procediment del recolzament d’una massa crítica suficient que garanteixi que el patronat escollit pugui tirar endavant el seu projecte per a la Fundació amb la màxima solvència, recolzament i eficiència. El perfil demanat als possibles membres del nou patronat, molt divers, persegueix fer possible la col·laboració en el projecte cultural i artístic de la Fundació del màxim nombre d’entitats i associacions.\nUn primer pas d’aquest marc de col·laboració ha sigut un diàleg franc i obert amb la PAAC, a fi que aquesta entitat ajudi en el procés de configuració del nou Patronat, el qual ha de ser elegit finalment en els termes establerts pels estatuts socials de la Fundació AAVC. Aquesta col·laboració s’ha d’entendre com el primer pas de molts altres que han de venir i han de permetre que en el futur altres entitats i associacions artístiques i culturals puguin participar del nostre projecte.\nPer aquest motiu, s’ha optat per configurar una llista de 28 candidats on hi figuren artistes i professionals de les arts visuals i de la recerca i investigació, la qual serà sotmesa a la consideració de l’assemblea de la PAAC per tal de fer possible l’elecció d’un nou patronat segons el procediment establert en els estatuts de la Fundació Privada AAVC, patronat que haurà de tenir presència d’artistes audiovisuals i paritat de gènere.


Brots de violència contra els manifestants prodemocràcia | Internacional | EL PAÍS Catalunya\nDesafiament democràtic a Hong Kong\nBrots de violència contra els manifestants prodemocràcia\nEls estudiants cancel·len el diàleg amb el Govern local\nHong Kong 3 OCT 2014 - 19:23\tCEST\nEl moviment prodemocràcia a Hong Kong afronta la primera prova seriosa després del començament de la campanya de desobediència civil fa sis dies. Han sorgit els primers incidents de violència i el mínim pont que s'havia estès entre el Govern i els grups d'estudiants sembla trencat: els joves han decidit finalment no anar a la reunió proposada per l'Executiu. La raó, els atacs de grups favorables al sistema actual contra els participants de la manifestació més aïllada, la de Mong Kok, un barri comercial de classe mitjana-baixa a la península de Kowloon –més propera a la Xina continental–. Els promotors de les protestes prodemocràcia acusen el Govern d'estar darrere d'aquests atacs i de no fer prou per protegir els manifestants pacífics.\nEl líder de Hong Kong fa un gest als estudiants prodemocràcia (castellà)\nEls protagonistes de la revolta dels paraigües a Hong Kong (castellà)\nLa zona de protestes de Mong Kok, la més allunyada geogràficament de les principals protestes al centre de Hong Kong, i la de caràcter més assembleari, avui havia perdut completament el caràcter festiu que l'havia caracteritzat durant els últims dies. Sota els rètols de neó en vermell i verd que pengen dels gratacels per anunciar restaurants cantoneses o farmàcies de medicina tradicional, els sacs de terra que havien demarcat la zona controlada pels manifestants des de diumenge, quan va començar la campanya de desobediència civil, apareixien trencats. La sorra que havien contingut apareixia escampada pel terra, barrejada amb desenes de llaços grocs –que denoten el suport a aquest moviment– trepitjats. Alguns estudiants van quedar ferits, segons publica el diari South China Morning Post.\nUn cordó policial envoltava la zona. En aquesta ocasió, per protegir les desenes de manifestants dels grups oposats a la campanya prodemocràcia, que en solitari o en grup, vestits la majoria amb samarretes o llaços blaus –el color dels grups defensors de la Xina– intentaven desmantellar les barreres que demarcaven la zona de protesta o llançar ampolles d'aigua o deixalles contra els concentrats. D'altres es limitaven a llançar insults en actitud reptadora. “Sou uns perdedors, uns malcriats! Que us donin!”, cridava un home malcarat en camisa de quadres i llaç blau, movent un paraigua, mentre la multitud de simpatitzants del moviment l'envoltava sense tocar-lo. Finalment la policia el va portar fora de l'àrea.\nNo és clar si aquests grups actuen pel seu compte o han estat enviats per algú. Benny Tai, el cofundador del moviment Occupy Central, organitzador de la campanya, ha acusat les tríades mafioses de ser-hi darrere.\n— Julie Makinen (@JulieMakLAT) octubre 3, 2014\nEn un comunicat, la Federació d'Estudiants ha acusat el Govern de permetre que “grups criminals” facin servir la violència. “El Govern i la policia, en permetre a la màfia i els ‘grups patriòtics’ atacar els manifestants pacífics, han tallat la via del diàleg. S'han de responsabilitzar de les conseqüències”, assenyala.\nPer la seva banda, el cap de l'Executiu autònom, Leung Chun-Ying, instava els manifestants a abandonar Mong Kok. “La gent hauria d'estar tranquil·la i no fer servir la violència sense importar de quina banda estiguin pel que fa a Occupy Central”. “Hi ha molta gent jove, alguns estudiants vestits d'uniforme. Els demano que marxin immediatament, no vull veure que cap ciutadà resulta ferit”. En una roda de premsa, assegurava que la Policia ha pres les mesures necessàries per resoldre els disturbis a Mong Kok\nL'espectre de la violència és un dels malsons dels organitzadors del moviment. Tant la possibilitat de ser desallotjats a la força per la policia –una possibilitat que ara com ara es preveu remota– com que algun grup de manifestants pugui descontrolar-se i actuar pel seu compte, cosa no del tot descartable, vist que el moviment prodemocràcia té caràcter orgànic, sense una estructura de comandament ni un lideratge definit.\n“És un moviment que ha sorgit pràcticament per si mateix, els seus membres no són integrants de cap partit polític ni de cap organització com a tal. És una convocatòria que ha deslligat el poder del poble, que no es pot controlar, cosa que comporta molta incertesa, com es comportarà la gent”, diu el professor de la Universitat Xina de Hong Kong Victor Choy.\nEls disturbis a Mong Kok sembla que han insuflat nous ànims als manifestants, que havien disminuït notablement des que Leung –després d'anunciar que no pensava dimitir, com li reclama el moviment prodemocràcia– va oferir dijous a la nit obrir un diàleg entre el seu número dos, Carrie Lam, i els estudiants. Aquesta nit molts es dirigien cap a Mong Kok, el nou epicentre de la causa.\nUna part dels manifestants havia acollit amb desgrat la decisió dels dirigents estudiantils d'acceptar el diàleg. “Suposadament això no té lideratge, llavors quin dret tenen ells de dir-nos què hem de fer?”, declarava Chow, un universitari de 18 anys.\nUna reunió amb poques expectatives\nMinuts abans que expirés el termini interposat pels manifestants, el governador de Hong Kong, Leung Chun-Ying, va anunciar una oferta de diàleg amb els líders de les protestes en un gest per atendre les seves demandes. Leung, no obstant això, es va apressar a avançar que no dimitirà i que no modificarà la llei electoral, els dos objectius dels assistents a les concentracions de l'última setmana.\nLa reunió –que podria tenir lloc a partir de dissabte, segons va avançar ahir aquest diari– no serà amb ell directament, sinó amb el seu “número dos”, Carrie Lam. Els estudiants no podran imposar condicions prèvies. I no es podrà tocar la reforma electoral que ha proposat Pequín per al territori autònom, l'origen de les protestes ciutadanes.\nEls promotors de les protestes han acceptat l'oferta, encara que amb cautela. I han subratllat que la trobada haurà de ser pública.


La Generalitat lliura els Premis Participa-Acció a sis projectes que fomenten la participació ciutadana i l’associacionisme | Notícies Dígitals\nLa Generalitat lliura els Premis Participa-Acció a sis projectes que fomenten la participació ciutadana i l’associacionisme\n14/04/2022 generalitat valenciana, premis participaacció\nLa consellera de Participació, Transparència, Cooperació i Qualitat Democràtica, ha presidit la cerimònia de lliurament dels I Premis Participa-Acció de la Generalitat en què han resultat guanyadors sis projectes en matèria de participació ciutadana i foment de l’associanisme.\nLa consellera Pérez Garijo ha agraït “l’alt nivell de participació” que ha tingut la primera convocatòria d’aquests premis, a la qual s’han presentat 15 entitats locals, 49 entitats ciutadanes i 10 persones físiques.\nDurant la seua intervenció, la consellera de Participació ha afirmat que aquests guardons “són el reconeixement a la realització de projectes que aporten valor i innovació” per donar “una rellevància més gran” al paper que juga la participació en la nostra vida.\nPérez Garijo ha destacat que molts dels projectes guardonats “se centren en la participació activa dels xiquets i xiquetes i de la gent jove” com a autèntiques escoles de ciutadania, on s’aprèn a deliberar, decidir i assumir la responsabilitat de les decisions.\nEn aquest sentit, la consellera ha afirmat que la participació “és un dels principals indicadors de la maduresa democràtica d?una societat, i ho hem de construir des de la infància”.\nPer a Pérez Garijo ha defensat que “una societat participativa sempre és una societat millor” i ha advocat per enfortir el teixit associatiu “com a garantia per aconseguir una societat cohesionada i compromesa”.\n“És important que les ciutadanes i els ciutadans intervinguem en la gestió pública i expressem les nostres opinions i suggeriments, ja que sempre són molt útils tant per detectar problemes i necessitats, com per contribuir amb millores i solucions”, ha explicat la consellera.\nLa consellera ha recordat que estem tramitant l’avantprojecte de llei de participació ciutadana i foment de l’associacionisme, nova llei que servirà per millorar el diàleg entre l’administració i la ciutadania, definirà mecanismes i processos per canalitzar la participació ciutadana, potenciarà l’educació a la participació des d’edats primerenques i fomentarà la cultura participativa a l’àmbit associatiu i a l’esfera pública”.\nRosa Pérez Garijo ha lliurat els primers premis en les modalitats de participació ciutadana i educació per a la participació. El secretari autonòmic de Participació, Antoni Llorente i la directora general de Participació Ciutadana, Mariaje Pérez Galant, han lliurat els segons premis, mentre que dos membres del jurat, Eugenia Garrigues i Xelo Valls, han lliurat els guardons als projectes que han quedat a tercera posició.\nA la primera edició dels Premis Participa-Acció de la Generalitat s’han guardonat tres iniciatives en la modalitat de participació ciutadana i tres propostes més en la categoria d’educació per a la participació, desenvolupades per entitats locals, entitats ciutadanes i ciutadania per aportar valor i innovació en aquestes àrees. Els premis han consistit en un diploma acreditatiu i una dotació econòmica entre 1.000 i 4.000 euros.\nEn matèria de participació ciutadana els guardonats han estat l’associació SOMLLAR pel projecte ‘Consell de participació infantil’, que ha aconseguit el primer premi, dotat amb 4.000 euros; l’associació NAUTAE amb el segon premi, per la proposta ‘Un pati per a totes’, proveït amb 2.500 euros; mentre que la Fundació Juan Ignacio Muñoz Bastide ha aconseguit el tercer premi per ‘Patraix al carrer’, amb una quantia de 1.000 euros.\nSOMLLAR és una organització aconfessional, apartidista i sense ànim de lucre que naix el 2001 i que té com a missió atendre el col·lectiu de xiquets, xiquetes, adolescents i joves en risc d’exclusió social. El projecte guanyador ‘Consell de participació infantil’ funciona activament des de l’any 2017 com una iniciativa innovadora que modifica i crea un canal amb més poder participatiu per tal de consolidar i potenciar un procés real de participació infantil, facilitant estratègies que empoderen als xiquets i xiquetes que es troben acollits a llars SOMLLAR.\nLa proposta de l’associació per a la promoció de la salut integral NAUTAE ‘Un pati per a totes’ cerca aconseguir la transformació i millora dels espais d’esbarjo del Col·legi Santiago Apòstol de València mitjançant un procés participatiu. La intervenció s’ha dut a terme entre el 2020 i el 2021 amb la participació de persones amb problemes de salut mental contractades i acompanyades per l’associació i l’alumnat d’ESO del centre educatiu amb l’acompanyament d’un equip d’experts en construcció i disseny.\n‘Patraix al carrer’ de la Fundació Juan Ignacio Muñoz Bastide, entitat sense ànim de lucre divulgadora de la realitat i necessitats de persones amb dany cerebral adquirit, amb alteracions neurològiques o neurodegeneratives o que pateixen trastorns del neurodesenvolupament, ha aconseguit el tercer lloc dels premis Participa-Acció. La seua proposta s’ha desenvolupat amb la creació d’una xarxa associativa al barri de Patraix a València el 2020 i l’organització d’una sèrie de tallers adreçats al foment de la participació de les persones usuàries de les entitats.\nPel que fa a la modalitat de projectes d’educació en la participació, han resultat premiats l’associació Catxirulo Lab per la proposta ‘La figuera de Benimaclet’, que ha aconseguit el primer premi, que puja a 4.000 euros; el segon premi ha estat per a la Federació d’Associacions d’Estudiants per la iniciativa ‘Alumnat implicat a la societat’, dotat amb 2.500 euros; mentre que el tercer lloc l’ocupa l’ajuntament d’Almassora que rebrà 1.000 euros per al projecte ‘Darremur orgànic’.\n‘La figuera de Benimaclet’ s’ha alçat amb el primer premi d’aquesta categoria, un projecte que sorgeix el 2019 a través de l’associació Catxirulo Lab, que aposta per crear un espai comunitari de participació i educació en la participació en el context de l’espai Escola Meme al barri de Benimaclet de València.\nEl segon premi ha sigut per a la Federació d’Associacions d’Estudiants per la iniciativa ‘Alumnat implicat a la societat’, un projecte que se centra en les necessitats que es detecten actualment en persones joves, principalment entre 12 i 17 anys per a fer front de manera col·lectiva a factors que han afectat substancialment les persones joves i la visió del seu present i el seu futur com l’assetjament escolar, l’homofòbia, la violència de gènere a l’adolescència, l’augment de la interculturalitat, la manca de participació de l’alumnat, la desafecció política o l’impacte de la COVID-19, entre d’altres.\nLa proposta ‘Darrermur orgànic’ de l’ajuntament d’Almassora ha aconseguit el tercer premi per aquesta iniciativa que comença el 2015 i que ha continuat fins a l’actualitat, oferint una oportunitat a la ciutadania de donar vida a un espai en desús (solar municipal), mitjançant una estratègia d’urbanisme participatiu en què s’ha pretès que els veïns i les famílies de la localitat s’impliquen directament i puguen decidir sobre el destí d’un emplaçament per gaudir-ne.\n← La Generalitat obre al trànsit la Ronda Sud-oest de Vila-real amb l’objectiu d'”impulsar el creixement econòmic de la ciutat i de la Plana Baixa”\nCompromís assenyala al Ministeri d’Agricultura pels efectes socials que implica la pèrdua reiterada de superfície citrícola al País Valencià →


Home > CT2:IG ALC > Sessions > Session number 15, of 11th December 2013\nSession number 15, of 11th December 2013\n1. Lectura i aprovació de l’acta de la sessió anterior (#14)\n2. Plec 1:500 cartografia urbana: aprovació\nLa Comissió aprova les especificacions tècniques de producte i el diccionari per a l’elaboració de la cartografia topogràfica 2D i 3D a escala 1:500 (CT-5C) V2.0 i dóna el seu vist i plau per a què siguin sotmeses a l’aprovació oficial de la C4 en la seva propera sessió de 12 de desembre.\nLa Comissió acorda fer constar explícitament els noms dels ajuntaments que han participat en la redacció d’aquests documents.\nLa Comissió acorda incloure en l’ordre del dia de la propera sessió l’establiment dels terminis per a l’adequació de les cartografies topogràfiques 1:500 al nou plec d’especificacions.\n3. Presentació del Programa Català d’Observació de la Terra\nS’informa a la Comissió sobre el Programa Català d’Observació de la Terra (PCOT), desenvolupat per l’ICC:\nCom a actius l’ICC compta per al desplegament d’aquest programa amb 4 sensors:\n• CASI: sensor hiperespectral en el rang del visible i infraroig proper amb resolució espacial de fins a 1 m;\n• TASI: sensor hiperespectral en el rang del tèrmic amb resolució espacial de fins a 1 m;\n• DMC: càmera multiespectral en el rang del visible i infraroig proper amb resolució espacial de fins a 5 cm;\n• AISA: sensor hiperespectral en el rang del visible i infraroig proper amb resolució espacial de fins a 50 cm;\nLes aplicacions del PCOT són molt diverses:\n• Verd urbà;\n• Contaminació lluminosa;\n• Illa de calor;\n• Eficiència energètica;\n• Gestió de boscos;\n• Gestió d’aigües;\nS’informa a la Comissió que, en el camp de la formació, l’ICC està impartint un Postgrau centrat en el coneixement i la gestió de tècniques i tecnologies de la Geoinformació, en un entorn internacional i certificat per la UPC.\nS’informa a la Comissió sobre l’estat dels treballs que estan en execució del plec d’especificacions de la BDMAC v1.0 – Base de dades municipal d’adreces de Catalunya (CIG 10501 del PCC).\nPel que fa al Sistema Viari Integrat (CIG 10706 del PCC), format per les xarxes de carreteres, camins i carrers, es treballa en la definició del model de xarxa i en l’elaboració de les especificacions, tenint molt en compte les especificacions dels CIGs del PCC relacionats: CIG 10701 – Xarxa de transport per carreteres i CIG 10705 – Xarxa de camins.\n5. ETRS89: seguiment de la implementació\nS’informa a la Comissió sobre les activitats desenvolupades amb l’objectiu de donar suport, tècnic i logístic, als ajuntaments, diputacions i organismes de la Generalitat pel que fa al canvi de sistema de referència d’ED50 a ETRS89.\nS’informa a la Comissió sobre el calendari i contingut de les dues sessions de treball programades per a 2014. Apareix un tema nou, com és el de l’elaboració de les especificacions tècniques de la cartografia urbana E=1:1.000 v3.\nA més, a sol·licitud de l’Ajuntament de Lleida, la Comissió acorda realitzar, en una d’aquestes dues sessions de treball, una sessió informativa a càrrec de la Dir. Gral. d’Administració Local sobre delimitació territorial, concretament sobre el conveni de col·laboració que l’ICC i el Departament de Governació acaben de signar, en virtut del qual a finals de 2015 disposarem de les 2.800 línies que conformen la delimitació municipal de la totalitat del territori de Catalunya sobre una base 1:5.000.


EMÍLIO ALTÉS » Ballcatmemories\n*>*: …doncs, deixi’m que li pregunti per què ballarí, Emilio?\njo vaig néixer al número 42 del carrer Escudellers durant la República. La meva mare havia vingut aquí a principis de segle amb els seus pares, que eren de Castelló. El meu avi tenia una botiga de espardenyeria i sabateria. Quan jo tenia tres anys, els diumenges a la tarda els meus pares em portaven a un centre de “castelloneros”, que estava a l’últim pis, just damunt del Teatre Principal, i allí ballavem…\nDe petit, molt petit, jo tenia una amigueta que es deia Maruja i també ballàvem, sempre ballàvem. A mi m’agradava ballar. La meva mare era molt de teatre, el meu pare, gens. A ella li agradava anar al Liceu i a les sarsueles i a tot el que hi havia a Barcelona i jo hi anava amb ella, sempre amb aquesta il·lusió pel ball. De més grandet anàvem junts a ballar balls de saló. El meu pare era òptic i a l’any 1935 va obrir una botiga al carrer Aribau número 17, en la que, amb el temps, jo també hi vaig treballar, perquè també he estat òptic. El pare del meu pare era d’una família molt aristocràtica, molt burgesa, que també venia de Castelló i que, amb el temps, havia perdut tota la fortuna. El meu avi patern era molt amic d’en Tàrrega, el guitarrista Tàrrega, el compositor, i passàvem molts estius amb ells a Castelló de la Plana.\nO sigui que jo tinc gens de gent a qui li agradava la música i el teatre .\nDe la part de la meva mare, el meu avi havia estat “torero”, i li agradava molt el flamenc. Tenien una gramola i jo, quan anava a casa d’ell, posava discos de flamenc . En aquella època era massa petit per comprendre el flamenc, però m’agradaven les cançons , La tonadilla. “rocíoooo”[canta}, m’agradava la música lleugera, perquè podia cantar-la. Després, una mica més gran, els diumenges el meu avi m’agafava i ens anàvem als cines. Al Barri Xino hi havia molts cines on hi feien una pel·lícula i em acabar hi feien –varietés-. El meu avi també em portava als toros, de ben petit, eh? jo li parlo d’abans de l’any 36.\nI sempre he tingut aquesta passió. Quan anàvem al cine, vèiem en Fred Astaire i jo l’imitava.\nEs va declarar la Guerra civil, llavors ens van col·lectivitzar l’ òptica del meu pare, la del carrer Aribau. Normalment, quan et col·lectivitzaven una botiga et feien fora, però com que el meu pare havia estat militar de complement, va tenir sort i no li van prendre. Aleshores la meva mare treballava en una escola que la Generalitat havia obert a l’antic col·legi de les monges del carrer València, crec que es deia Els Àngels. S’encarregava de la mainada del barri, i jo vaig ballar amb totes les meves “amiguetes” en una festa que s’hi va organitzar. Bé, la Guerra Civil es va acabar, i jo vaig seguir amb aquelles “amiguetes” amb les qui sempre sortia. Vivien al número 23 del carrer Aribau i jo vivia al 17.\nUna d’elles, que tenia un any més que jo, anava a estudiar –ballet-amb en Sasha Goudine*. Amb només dotze o tretze anys ja feia numerets en els espectacles de les –varietés-, i jo l’anava a veure. En Sasha Goudine feia classes al carrer de Sant Pau, on després va ser l’escola de la Maria de Avila i jo hi anava per acompanyar la meva amiga, i presenciava les lliçons d’en Gudine. Un dia em va dir: – I per què no vols ballar? – Sí, m’agradaria molt, però… – Bé, doncs posa’t. Em va respondre, i amb mitjons i amb uns pantalonets així [ ens marca l’acabament del camal, a l’alçada de sobre genoll] em vaig posar a la barra i ell m’anava dient: – Bueno, muy bien, muy bien! Però, el meu pare se’n va assabentar. Al cap d’un mes o dos d’anar a l’estudi, es veu que la meva mare li va dir, i va ser… [ explica la situació amb una expressió d’espant i gesticulant amb les mans]… ja t’ho pots imaginar el què va ser: un daltabaix! I sobretot perquè en aquella època todos “éramos maricones”. I amb aquest desastre, jo ho vaig deixar córrer, de fet, no em varen deixar continuar.\nI bé, vaig començar a treballar amb el meu pare quan vaig complir els 12 anys, perquè, com que jo no era gaire afortunat amb els estudis… Primer d’aprenent i després, quan tenia catorze o quinze anys, de dependent, servint de cara al públic, venent ulleres.\nA la botiga hi venia una xicota amb la seva mare, que portava unes ulleres amb uns vidres molt gruixuts. Es deia Mireia. Vivien al carrer Balmes i eren clients de casa i quan venien a la botiga, parlàvem. Resulta que aquesta noia ballava amb el Paul Goubé* i la Yvonne Alexander*, que després de la Guerra Civil van muntar una petita companyia de ballet en un estudi a la Porta de l’Angel.\n– Oh, a mi m’hagués agradat ballar! Per a mi, ballar hagués estat fabulós, li deia, i aquesta xicota em va dir:\n– I per què no véns un dia? Mira, els diumenges a la tarda, a vegades, ens reunim tots els ballarins a l’estudi de la Yvonne Alexander. Vine amb mi i els coneixeràs a tots, i a tota la gent del teatre.\nLa mare d’Yvonne Alexander era anglesa, o potser era el pare l’anglès i la mare era espanyola ¿?. Vivien a Catalunya. Eren dues germanes i totes dues ballaven.. La Yvonne es va casar amb el Paul Goubé i es van establir a Barcelona. Van formar una companyia petiteta, però maca, sense massa recursos. Això devia ser els anys quaranta-quatre, quaranta-cinc, abans de que en Joan Magrinyà* fundés Els Ballets de Barcelona*. Al cap d’uns anys se’n van anar a França. El Paul Goubé va ser ballarí de l’Òpera de París i els dos van estar fent classes a Lió i a París, als estudis de la Salle Pleyel*, on jo, molt més endavant, anava a veure’ls acompanyat de la Mireia.\n*>*:Així que va anar al estudi d’en Goubé sense que ho sabés el pare?\nAh sí! El meu pare no en sabia res de la meva vida i, a més, jo no li explicava res, perquè el meu pare era completament obtús. La meva mare va morir l’any mil nou-cents quaranta-tres i aleshores el meu pare, l’any 45 o el 46 es va casar de nou. Sort que la meva mare, abans de morir, havia llogat un pis, en la segona planta de la mateixa casa on teníem la botiga, i allà vam anar a viure el meu germà i jo.\nI, bé, vaig anar a l’estudi i la Mireia em va presentar els ballarins i les ballarines, sobretot ballarines, perquè en aquella època, de ballaríns… pocs. M’ hi vaig trobar a en Joan Tena*:\n-Y per què no vols ballar?\n-Pero mire señor Juan, ¿cómo voy a bailar si yo estoy trabajando todos los días des de las ocho de la mañana hasta las siete de la tarde!\nI ens vam fer amics.\n-Yo no puedo ir a ninguna escuela! Porque las clases son siempre a horas en las que yo no puedo dejar de trabajar!\n–Yo te presentaré a alguien…\nI em va presentar la Montserrat Costa del Río, que era una alumna del mestre Magrinyà i que també havia estudiat amb la Marina Noreg*. I em va dir: – Mira, aquesta senyora et donarà classes.\nI quan jo acabava de treballar anava a casa seva, tres vegades a la setmana. Tenia uns quinze anys. Ella no era professora, escrivia, i no es guanyava la vida donant classes de ballet, però ho feia especialment per mi, perquè així podia treballar i, al mateix temps, aprendre a ballar. Al cap de poc temps en Joan Tena em va dir:\n-Viene Nina Verchinina* de la Compañía del Coronel de Basil*, y necesita un bailarín. ¿Quieres venir? Vamos a montar un espectáculo con Rosita Segovia*, Miguel Navarro , yo y unos cuantos chicos y chicas.\nI bé, vaig anar-hi i em vaig trobar amb la Consuelo Sánchez i les germanes Garín i també amb en Jesús Garín*, que era un xicot magnífic i un bon ballarí, una cosa sublim.\nLa Rosita Segovia i la Nina Verchinina havien format aquest grupet i la Nina donava les classes a l’estudi del carrer Sant Pau. Jo sempre arribava tard i li deia: – No podré venir antes porque estoy trabajando. I la Nina Verchinina em deia: –No se preocupe, ya vendrá usted cuando pueda. Va ser un desastre perquè no vam tenir diners. Treballàvem al cine Windsor on, a dalt, hi havia una espècie de petit teatre i allí vam començar, però va començar i acabar…\n… Al cap d’un temps, en Joan Tena i la Montserrat Costa em van venir a trobar i em van dir:\n-Oye Emilio, tenemos un problema.\n-Dime. Érem a la Rambla, Rambla-Liceu.\n–Oye, tú tienes un piso. ¿Verdad?\n-Claro, el piso donde vivimos mi hermano y yo.\n-Es que Marina Noreg* va a venir a Barcelona, ¿puedes acogerla en tu casa durante un mes? Ella ahora está sin un real, solo estará hasta que ella empiece a dar clases y pueda trabajar.\n-Bueno, pues tenemos la habitación de mi madre, que venga.\nEn aquells moments el meu pare se n’havia anat cap a Amèrica, a Veneçuela, amb la segona dona, i ens va deixar al meu germà i a mi en aquell pis, per sort! perquè ell volia una altra cosa: –Uno que se vaya a vivir con ésta, el otro que se vaya a vivir con la otra. Les meves ties, germanes de la meva mare, li van dir: – Tu te’n vas i el pis els hi deixes a ells, com totes les coses de la seva mare! I la Marina Noreg es va instal·lar durant un mes a casa meva. Aquest mes va durar vint-i-cinc anys!\nAleshores jo vaig començar a aprendre a ballar amb ella. Parlava molt amb la Marina. La Marina Noreg m’ha ensenyat molt. Quan jo arribava de treballar, del Liceu, començàvem a parlar. Sempre he estat molt curiós, li preguntava molt sobre la tècnica del –ballet- i ella m’ho explicava .\nEl meu germà també va ser ballarí, també va estar una temporadeta al Liceu, molt poc temps. Era un ballarí amb un cos! I unes cames! Que ja hagués volgut tenir-lo jo. Però molt gandul! Jo li deia: –¡Vamos, levántate! Vamos al estudio que Marina nos está esperando para dar la clase. –Grrrr zzzz Grrr zzzz… Era un manta.\nJo li tenia molta admiració a la Marina Noreg perquè era una dona molt intel·ligent, una professora excel·lent, ara, com a coreògrafa, nul·la. Ho dic així perquè no és un misteri, és el que tothom sap. Va muntar una revista que es deia Las mil y una pierna…[ ho diu amb una expressió de circumstància] que vam fer al teatre Victoria i en la que jo vaig poder ballar perquè vaig poder negociar amb el meu tinent, ja que en aquella època estava fent el servei militar. La Marina, molt russa ella, sempre estava gitada al llit, com una “diosa”, amb un pit a fora… Tenia una serventa, una senyora que es deia Victòria i li servia d’esclava, fins i tot la feia dormir per terra! Als russos sempre els ha agradat molt tenir esclaus. I totes les russes que jo he conegut, i que n’he conegudes moltes perquè he treballat molt amb elles, totes eren més o menys igual. Es pensaven que els altres érem els seus “siervos”.\n*>*: Així de dictadora era?\nUi! Una dictadora, una russa d’aquelles… Ella havia treballat a l’època de Leningrad. S’havia casat amb un ambaixador noruec. El seu nom real era Marina Goubanina.\nLa Marina Noreg I el Mestre Magriña no van tenir mai contacte, però un dia se’m va presentar el sr. Ferrater* per dir-me que el mestre Magrinyà em volia, perquè havia de fer un espectacle al Teatre Coliseu amb la Maruja Blanco*. El Llac dels Cignes. I va ser així com vaig ballar el paper de l’amic del príncep, amb la Maruja Blanco de primera ballarina. Crec que en aquell moment Els Ballets de Barcelona encara no existien, però vaja, estaven en perspectives . I després de ballar El Llac, i abans de començar la temporada del Liceu, jo ja havia fet tota classe de revistetes i de coses per a les que m’anaven cridant, perquè havia de guanyar-me la vida. Quan em cridaven per “fer el ninot aquí, fer el ninot allà” hi anava, el que fos, com tots els ballarins del Liceu, perquè fins i tot Maruja Blanco també va haver de fer alguna cosa, i això li va proporcionar molts disgustos a la pobre. Resulta que la Maruja va fer revista, va dedicar-se professionalment a fer revista i quan va voler tornar al Liceu li van dir, no el mestre sinó el Liceu, que ella era la primaríssima ballarina i que no havia d’haver treballat mai a la revista, i es van enfadar i la van fer fora. La Maruja Blanco ha estat la millor ballarina que hi va haver a Espanya en aquella època. Era sensacional, i el mestre, quan més tard m’en parlava, deia: -Sí, és la millor ballarina que he tingut.\nEscolta, aquella noia també s’havia de guanyar la vida, no? Com totes. Les que tenien diners i la família les mantenia no havien de fer-ho, però les que no en tenien havien de fer el que fos. Com jo, per exemple, i molts altres. I aleshores, va ser la temporada de l’any 49, que el mestre em va dir si volia entrar al Liceu amb Els Ballets de Barcelona. I llavors vaig conèixer el Liceu i tot aquell món. Va ser l’any que vam fer una –tournée- per Saragossa i Madrid i al mestre li van donar un premi per la coreografia de La Revoltosa.\nVostè ja sap com estàvem considerats al Liceu!\n*>*: No, expliqui’ns si li plau.\nEls ballarins i les nenes, aquelles nenes que algunes venien de l’Institut del Teatre, altres de fer classes amb el mestre a la seva escola i algunes venien de fora… Doncs sí, tots érem joveníssims, inexperimentats, “tontos del culo” [ ho diu realment enfadat]. O sigui que s’aprofitaven de nosaltres d’una manera escandalosa. El mestre no. Molta gent ha criticat el mestre, però els directors del Liceu son els qui s’aprofitaven d’aquest jovent que no tenia cap experiència, els donaven quatre quartos. Les noies que eren solistes s’havien de fer els vestits, pagar-se les sabatilles i tot. Jo no, gràcies a Déu el mestre em deia: – Mira, et toca ballar això. Ves a casa meva i que et donin la roba, o, m’enviava a una casa de vestits i ens deia – Vés allí que us vestiran. Els nois tenien menys problemes que les noies.\nI hi havia la pianista acompanyant del mestre, la senyora Conxita, que era encantadora, tenia el seu caràcter, però, vaja, la senyora Conxita tenia molt a dir. El mestre no era un home gaire lluitador.\n… i qui hi havia més així de primera figura? Ah! I la María de Ávila. Jo havia ballat Los Tapices de Goya amb la María, abans que ella es casés i se n’anés a Saragossa… i el mestre em va dir: – Jo ballaré amb la Maruja Blanco, tu ballaràs amb la María de Ávila.\n*>*: Estem parlant d’una època en què en Magrinyà encara era ballarí?\nSí, sí. Va ballar fins a… Jo crec que el van haver de treure!!!\n… abans del Liceu, jo també havia estudiat bastant amb l’Emma Maleras, amb qui havia fet un recital en aquell teatre que estava al principi de la Rambla Catalunya, el Teatre Barcelona crec que era.\nJo tenia una facilitat d’aprendre increïble, només de veure-ho. En una –tournée – que vam fer pel nord d’Espanya, que va ser molt divertida, estàvem a Gijón i el mestre em va dir:\n– Escolta Emilio, tu te’l saps El Diablo Cojuelo que ballo jo?\n– És clar, mestre, que me’l sé. Amb tot el que he vist assajar!\n– Doncs aquest vespre el ballaràs.\n– Mestre! però és que jo no puc ballar una cosa així…\n– Res. Ballaràs aquest vespre .\nI vaig assajar una miqueta i al vespre el vaig ballar. També ballava el Pierrot del Carnaval de Schumman. Les crítiques que tenia amb el Pierrot eren millors que cap de los “buenos” de la Companyia i…\nTotes les coses que jo m’he atrevit a fer ha estat perquè el mestre em deia: -Tu, això ho ballaràs ara, aquesta nit.\n– ¿tú te sabes el trozo de Tanhäuser que bailo yo?\nEstàvem assajant, i ell s’havia fet mal o tenia una torticolis o alguna cosa així.\n– Claro que lo sé maestro. Todo lo que usted hace yo lo tengo copiado aquí dentro [ es senyala el cor]\n– Bueno, pues bailarás con Rosita Segovia.\nI així vaig ballar per primera vegada com a primer ballarí del ballet del Liceu. Aleshores, a l’any 1953 en el mes de gener, després d’acabar de treballar al Liceu, havíem anat a la Bodega Bohemia [situada al carrer Nou de la Rambla, antic Conde del Asalto de Barcelona], on hi havia la Mari Alda*, i també hi havia el Gran Gilbert*. Era molt típic de Barcelona en aquella època. A la taula del costat hi havia l’Alfons Puig*, que ens va presentar a la Lutis de Luz* i em va dir: – Vostè voldria venir amb nosaltres a París? Estem formant una companyia.\n-Sí, és clar que si, però ara jo estic treballant al Liceu …\n– Ah! però m’agradaria que vostè vingués a París amb la companyia. Va insistir.\n– Miri, ara no li puc contestar. Abans he de parlar amb en Magrinyà.\nVaig anar a parlar-ne amb el mestre i li vaig dir:\n-Escolti mestre, vostè em necessita encara?\n-No, perquè ara hi ha un munt de coses de Wagner i no fem gaire cosa nosaltres”.\n-Em permet que me’n vagi a París?\n-Fes el que vulguis. Només faltaria!\nLlavors, l’endemà, li vaig dir a la Lutis de Luz que me n’anava a París.\n*>*: Ens pot parlar una mica més sobre el personatge .\nLa Lutis de Luz era una russa, que es deia així perquè s’havia posat un nom artístic espanyol. Havia estudiat –espanyol- amb vàries professores a París i va formar un grup amb uns xicots que també havien estat del Liceu, en José Estrada* i el Pedro de Córdoba*. Vam anar-nos molts ballarins a França, però només ens hi vam quedar en Vicente Estrada i yo, que no sé encara perquè m’hi vaig quedar: perquè alló de la Lutis va ser espantós! Vaig fer pel·lícules, vaig ballar La Bella de Cádiz amb el Luís Mariano*, a França vaig fer tot el que vaig poder. Jo vivia en unes golfes, “chambre du vent” que jo en dic, i tenia molts amics ballarins i que no eren ballarins també, i venien a casa i els feia paelles amb un fogonet d’aquells de càmping, tothom menjava paella! Llavors el mestre va venir a París l’estiu d’aquell mateix any 1953, ja que ell cada any anava a Londres o a París, era molt amic d’en Serge Lifar* . No sé perquè, va venir a casa meva. i em va dir: – Si vols, al setembre o a l‘octubre, si no tens res més a fer, véns a Barcelona. Vaig tornar a Barcelona i vaig ballar en la –tournée- amb Els Ballets de Barcelona que va muntar el mestre. Va tenir èxit, però no l’èxit volgut, perquè, és clar, veníem del Liceu i molta gent s’esperava que anéssim a ballar flamenc i en Magrinyà feia ballets, no ballava flamenc. Recordo que Lifar ens va invitar a l’Òpera de París, i ens va fer una conferència. Èrem joves i inconscients i completament idiotes [ es torna a enfadar, i molt!], i com que ell parlava en francès i nosaltres no compreníem res ens va agafar un atac de riure…!\n*>*: En Magrinyà no li deuria agradar gaire això, no?\nAl mestre no li va fer gaire gracia, però vaja també li agradava la gresca.\nA l’any 1954 o 1955, després d’haver fet un recital a Brussel·les, vaig tornar de nou a Barcelona , i el mestre de seguida em va venir a buscar:\n-Escolta, mira, estic muntant una cosa amb una música d’en Joaquin Rodrigo. Vols ballar amb l’Aurorita Pons? – És clar! Ell em deia “balla de cap” i jo ballava de cap. En acabar vaig tornar a França i després vaig tornar a Espanya amb el Ballet d’en Roberto Iglesias*, però això és una altra època.\n*>*: Aleshores la seva vida professional va anar a cavall entre França i Espanya?\nSí, entre França i Espanya. Vaig estar contractat per Roberto Iglesias a París. Jo el coneixia, perquè una vegada ell havia vingut a fer una\n–tournée- a Espanya amb la Compañia de Ana Maria*, que portava un espectacle amb decorats de Picasso. Amb en Roberto Iglesias vam coincidir a París,en el Teatre on jo estava de –tournée- ballant amb la Companyia del Magrinyà [ Els Ballets de Barcelona]. Amb en Roberto Iglesias vaig venir de París a Barcelona i vam debutar al Teatre Poliorama i després vam fer una –tournée- per Valencia. La Maruja Blanco també venia amb nosaltres. Recordo que vam tenir un accident d’autocar anant cap a València i va ser un desastre perquè la Maruja Blanco es va trencar el braç i va ser horrorós. Va ser un moment molt desagradable. Jo em vaig fer mal a l’ull, per sort només una ferideta, però per molts altres va ser més gros. Vam anar de –tournée- per Amèrica, vam treballar a L’Havana i després als Estats Units. Vam actuar amb Danny Kay… va ser molt graciós. Nosaltres estàvem contractats per fer els nostres números del ballet d’en Roberto Iglesias, i en Kay ve i ens diur: – ¿Ustedes quieren… pueden bailar conmigo? i en Roberto va dir que sí, i vam ballar amb ell. Vam acabar a Nova York, en el Carnegie Hall i després vam tornar a Espanya.\n*>*: La Compañia de Roberto Iglesias devia comptar amb recursos per viatjar tan!\nUns xicots que tenien una casa de robes de teatre… a l’Eixample de Barcelona, havien donat molts diners per la companyia d’en Roberto, una companyia que va fer moltes coses a Amèrica i a Cuba.\nDesprés, de tornada a España vam començar a assajar una altra vegada per anar a Amèrica de nou. I jo, per sort o per desgràcia —com vulgui— me’n vaig anar a la Rambla a passejar amb uns amics, i estava assegut allí davant del Teatre Poliorama en el Cafè Moka, quan passa la Rosita Segovia, que estava amb la Companyia de l’Antonio “el bailarín”*.\n– Rosita, vine aquí! i la Rosita s’asseu amb nosaltres i comença a parlar i em diu: -I tu què fas ara? – Mira, estic amb en Roberto i…\n– Ah! Escolta, per què no véns a Madrid amb l’Antonio? En aquell moment l’Antonio necessitava ballarins clàssics, perquè anava a fer unes pel·lícules. I jo tenia el cap ple d’ocellets, somiava, i li vaig dir: – Doncs mira, si tu parles amb l’Antonio, jo parlaré amb el Roberto. M’envies un telegrama i vinc cap allà. Doncs així va ser. Em va enviar un telegrama: – Ponte en camino, porque Antonio te va a contratar. Jo era tan, tan, tan tonto [s’enfada de nou, aquesta vegada amb un toc de tendresa], perquè en realitat érem tontos en aquella època, que me’n vaig anar a Madrid. Arribo i em donen cita a l’estudi “fastuoso” del señor Antonio, m’hi presento i demano per ell: – Buenos días, vengo a la cita. I em contesta: – La cita se la debe haber dado usted. I em mira de dalt a baix. És clar: l’Antonio era aíxí. I em diu: – Sí, pero… uhm… muy bien, pase usted por el despacho para firmar el contrato. En el despatx em vaig trobar a la seva germana. A la Rosita jo ja li havia dit que havia sentit que l’Antonio pagava molt malament i que si me n’ anava a Madrid hauria de pagar-me una pensió i … – Ah, no, no, no. Con las películas te podrá pagar lo que tú pidas, em va dir ella. I arribo al despatx i aquella senyora em diu: – Mire, son sesenta pesetas … – ¿Sesenta pesetas? ¡Si no tengo ni para pagar una pensión! Me piden sesenta y ocho de la pensión… ni para comer judías!. O sigui que… ja està bé! – Es que no podemos pagarle más porque los… – Mire, ¿sabe qué? Quédese usted con sus sesenta pesetas! I me’n vaig cap a la pensió on vivia en Juanele de Vargas*, que també havia estat al Liceu amb nosaltres, i… – ¡Fíjate tú qué marranada me han hecho! He dejado la compañía de Roberto y ahora me dice ésta que me paga una miseria. Pues no lo acepto, yo me voy a Barcelona otra vez y “sanseacabao”. Faltarme trabajo, no me faltará nunca. Lo que sea! encara que sigui d’escombrar. Total, el Juanele amb diu – Ya verás tú, nos vamos al Paseo de Rosales …. i aleshores entrem en un bar i vam tenir sort: hi havia la Rosario, la que havia estat dona de l’Antonio. Estava asseguda amb un guitarrista, que era el seu amic, i en Juanele li diu: “Mira, Rosario, te presento a este bailarín que viene del Liceo de Barcelona bla, bla, bla…. i li explica tot. – Ah, sí! L’Antonio i ella estaven separats i enfadats, en aquella època. Ella tenia la seva pròpia companyia i estava preparant una –tournée- per Espanya i em va dir si podria… – Pues sí. Puedo bailar con ustedes. – Pues mire, mañana por la mañana viene usted y le firmo un contrato. Vam fer una –tournée- per Andalusia… “Pa qué” te voy a contar!\n*>*: Molt bé.\nMolt malament! Una –tournée- amb una “espècie” d’autocar i amb aquelles carreteres que sovint tocaves amb el cap el sostre, i amb unes pensions horroroses. No com ara que els ballarins estan tan bé que van als millors hotels, els porten amb l’avió, i de l’avió a l’autocar, i a més ben pagats. En aquella època de ben pagats ni parlar-ne, eh? Vam fer el nord i València, i quan arribàvem al lloc, tots agafàvem les maletes i a buscar una pensió, com podíem. Espavila’t. A vegades arribàvem a les tantes de la matinada o a les tantes de la nit… Això si, ho feia amb tanta il·lusió, tanta il·lusió, que era meravellós. O sigui que, haguéssim pogut passar coses pitjors i no tindria importància. La qüestió era viatjar, maquillar-se i sortir a l’escenari. Aquella –tournée- amb la Rosario va durar tres mesos i vam acabar a Madrid. La Companyia va dir que no continuava , i jo, que m’havia fet molt amic del primer ballarí de flamenc de la companyia, Juanito Morilla, li dic: – me voy a Barcelona, allí tengo mi casa ¿para que me voy a quedar aquí en Madrid? I em diu: – ¡Espérate! Que Mariemma* está buscando bailarines. Vaig a l’estudi de Marienma, a qui jo ja coneixia una micona, i me la trobo “Muy senyora” ella, una gran estrella de la danza. I aleshores em diu:\n-Mire, tengo que hacer un espectáculo en París con el Ballet del el Marqués de Cuevas* para una Asociación Internacional de Bruselas. Això era a l’any 1958. Doncs molt bé. – Usted se va a Barcelona y yo dentro de unos días, aprovechando que tengo cita con Udaeta, vendrè a Barcelona i firmaremos el contrato para ir a París. I quan em va parlar d’anar-me’n a París, amb el Marqués de Cuevas, me n’hagués anat a peu!!!, perquè això de venir aquí a Espanya a treballar, sempre era desastrós. Desastrós! Les coses que passaven aquí a Espanya en aquella època eren de plorar, per als artistes i sobre tot per als ballarins. Vàrem estar treballant dos o tres mesos a París amb la Mariemma. Allá vaig trobar-me amb José Ferrán*, l’Araceli Torrens i la Pilar Llorens*, i vam aprofitar per fer classes amb la Companyia del Marqués de Cuevas.\nLa primera persona que em va ensenyar els primers passos de les Sevillanas va ser el José Ferrán, a casa de l’Emma Maleras, cap a l’any 1940 o una mica més tard. En Magrinyà havia tingut ballarins i ballarines que havien estat molt be, al Liceu, potser no teníem la tècnica actual, aquesta tècnica que avui dia agafen les criatures des de petitones. Amb nosaltres era una altra manera de ballar, érem més apassionats, ara, avui dia, molta tècnica però molt poc d’artista.\nDesprés d’aquella estada amb el Marqués de Cuevas, tots els altres se’n van anar cap a Espanya i jo, com que tenia moltes amistats a París, perquè hi havia estat molt de temps, vaig pensar “Prefiero tomar un café con leche con un croissant, que en España un pollo con pepitoria”.\nI aleshores, de seguida va venir una senyora que es deia Valentina Belonga i em va dir si volia entrar a la companyia Ballet de l’Hainaut, que estava a la província de Wallonie, a Bèlgica, i que dos anys més tard va canviar el nom i es va transformar en l’actual Ballet de Wallonie. I vaig dir: – Sí, ¿Por qué no? – La Compañía empieza a trabajar en septiembre. Dentro de un par de días vendrá la directora a Bruselas, al estudio… Va venir a l’estudi on jo feia classes, que era l’Estudio Joan Perifanos, que després, amb el temps, va ser el meu. Va venir l’Skivine* i va muntar El Llac dels Cignes i la Giselle, en la qual jo feia el paper de l’enamorat de la Giselle. El primer ballarí era Ulbrecht Rung , ballarí romàntic, i jo era un ballarí de caràcter. Estan allà la directora em va fer una proposta: – Miri, vostè voldria muntar-me una cosa espanyola? – Clar.\n-M’agradaria que muntés el Capricho Español i que quan vagi a Barcelona les pròximes vacances li demani al Trabal Altés* que faci els figurins. El Trabal Altés va fer uns figurins i uns decorats fantàstics. Vaig muntar la coreografia a principi dels anys seixanta, per a l’arribada del rei Balduí, l’Entrée Royale à Charleroi/Entrada real a Charleroi. Jo no ho sabia, però es veu que la “rata” de la directora [ ho diu amb un tó divertit], Madame Hanna Voos*, sabia que el rei festejava o s’havia casat amb una espanyola, i va muntar aquest espectacle per ell. Em van presentar el Rei i tot! Aquest ballet dura un quart d’hora, doncs els aplaudiments van durar tant com el ballet. Jo em vaig quedar paradíssim de l’èxit que va tenir.\n*>*: Quin orgull, no? Quina satisfacció!\nJo he tingut bastants èxits. No m’agrada parlar d’això perquè és una època passada…\n*>*: És clar que sí. És molt important, forma part del nostre llegat històric i ben segur que aquests començaments han marcat el nostre present.\nLa llàstima va ser Els Ballets de Barcelona que en Magrinyà va formar i que va intentar de tot cor que continuessin. No va poder ser, perquè , les coses com siguin, ell ho va intentar per honor, però el Liceu… el senyor Pàmies*, i l’un i l’altre eren uns lladres, uns pocavergonyes, com tota aquella gentussa que hi havia al Teatre del Liceu. Ara no és millor, però vaja, n’en parlons pas du Théatre du Lycée, Grand Théatre du Lycée/ no en parlem del Teatre del Liceu, del Gran Teatre del Liceu. Sembla mentida que ara al Gran Teatre del Liceu facin musiqueta de guitarra i coses d’aquestes, que ja és el “colmo”. Ara és per plorar. Reconec que fan algunes produccions que no estan pas malament, com la Mannon, que estava molt ben fet, molt ben decorat, amb uns vestits preciosos. També és veritat que venen cantants molt importants. Però ara! amb el que jo no estic d’acord és amb què et facin Mozart amb pantalons texans.\nVaig estar treballant amb el Ballet de Wallonie uns tres o quatre anys, fent, per exemple, de Doctor Coppellius, la Sorcière, la bruixa del ballet de Prokofiev Baba Yaga. Sempre em donaven papers de dolent i dramàtic. Jo era molt dramàtic, molt!\nLlavors, la meva dona, que té el cap ben posat, i jo no l’hi tinc, diu: – ¿Y por qué no montas una escuela de baile en Bruselas? M’ho deia perquè jo rondinava. M’havia casat i vivia a Brussel·les, ja havia tingut dues filles i anava a treballar cada dia a Charleroi, que era a 50 quilòmetres. Cansadíssim. Aleshores va coincidir que la directora de l’escola on jo havia fet classes anys enrere, em va dir:\n-Monsieur Altés, je ne peux plus continuer à mon école/ Sr. Altés, jo ja no puc continuar més amb la meva escola. Ella sabia que jo tenia la intenció d’obrir-ne una, i em va dir: – Bé, doncs miri jo li traspasso. Ja ho té tot. Té el professorat… l’Estudi estava en un centre com si diguéssim les Galeries Maldà de Barcelona, o quelcom així. Vaig agafar l’estudi a l’any 1962 o 63, i llavors donava les classes i després anava igualment a Charleroi. En fi, encara era més bogeria. Total que a l’any següent, al 1964, vaig decidir deixar Charleroi i dedicar-me a l’ensenyament.\nA casa meva es feien moltes coses, fins i tot havíem tingut un ballet que es deia Ballet Théâtre de Bruxelles*. He tingut moltes alumnes que han estat professionals, això sí. Al ballet de Béjart*, sis o set entre ballarins i ballarines, una d’elles: Kira Kerkevitch, que està casada amb el director actual del ballet de Bèjart, el Sr. Gil, una altra ballarina que es deia Kim Cassiman que després de Béjart se’n va anar a Alemanya…. L’Elisabet Ros* també venia al meu estudi. Quan jo vaig començar a fer classes a l’Elisabet, a Barcelona, ella era alumna d’una amiga meva, la Pilar Llorens. Cada vegada que jo venia a Barcelona, feia cursets en moltes escoles. Jo vaig aconsellar a la mare de l’Elisabet: – Què pensa vostè? Em diu. – Doncs miri, de totes les que tinc a la classe és la més dotada. A l´ únic lloc de Barcelona on pot fer una carrera és a l’Institut del Teatre. Ella tenia dotze o tretze anys. – I vostè la podria ensenyar? – Doncs, sempre que vulgui. Al mes de setembre, com que ella no comença a l’Institut del Teatre fins a l’octubre, que vingui a casa meva. Jo vivia en una casa de quatre pisos, o sigui que tenia habitacions per a molts ballarins, sempre vaig tenir la casa plena de nois i noies que volien ser ballarins.\n*>*: Em parlat d’en Magrinyà en l’aspecte professional, com era la persona, Sr. Altés?\nMiri, a Magrinyà li he tingut una admiració sense cap classe de… Per a mi era el “Mestre”. Ell sempre em va tenir en molta consideració a mi i jo sempre l’he tingut en gran consideració a ell, perquè era un home culte, fi, informat. Un home d’una cultura increïble, molt, molt artista. Ell era un apassionat del ball. Tenia la família que l’ajudava, també, i a més a més quan el seu pare va morir es va fer càrrec del negoci familiar. Ell ha estat el meu professor de ball, em va ensenyar l’Escola Checceti*… he après molt amb ell. Quan decidia que havia d’anar-me’n a ballar a fora sempre va ser molt positiu. Quan ell anava a París i venia a casa meva, i sempre hi venia a casa, parlàvem molt. Tenia una personalitat enorme. El mestre, si hagués pogut… Però ell no tenia caràcter de director, tenia el caràcter d’artista, de coreògraf, de professor, de buscar, de fer coses meravelloses, perquè, al Liceu hi va fer coses meravelloses. De les ballarines que va tenir al Liceu, algunes han estat molt bones, i d’altres fins i tot han marxat i han fet carrera a fora: La Guillermina Coll. La Guillermina va venir al meu estudi de Brussel·les i llavors jo vaig parlar amb la Menia Martínez*, que estava al Ballet de Wallonie, i la van contractar.\nPer ser director s’han de tenir moltes agalles i el mestre això no ho tenia. Tenia al costat a la senyora Conxita, que era una mica, si vostè vol, la que… “Joan, ha de fer això!” I ella era més realista, però el mestre era un rêveur, comme on dit en français/ un somiador, com diem en francés. Ell el ball sí, però… A més a més, tenia la vida solucionada, tenia el negoci de les assegurances, doncs, tampoc li preocupava gaire tot plegat . El Liceu: allò era una pépinière/una olla de cols, però tots se n’havien d’anar a fora, com en Jesús Garín*, que era un ballarí fantàstic.\n*>*: O sigui que potser que el caràcter poc lluitador, empresarialment parlant, d’en Joan Magrinyà, no li donés suficient força dins del Liceu perquè el ballet seguís endavant?\nEll estava considerat, “el Mestre”. El que passa és que em fa l’efecte que per muntar una companyia s’ha de tenir gent que et doni diners. Si no et donen diners, no es pot fer res. Per què a Madrid estan fent moltes coses que a Catalunya no s’han fet? La prova evident es que aquí tenim L’Escola de dansa professional, a l’Institut del Teatre, amb un nivell, i què en fem d’aquesta escola? Res. Absolutament res. Perquè de totes aquestes criatures que estudien, les que valen, se n’han d’anar a fora. Miri, quan vaig tornar definitivament a Barcelona, la Montserrat Costa em va dir : – me gustaría que fuéramos a ver al Conseller para ver si nos puede ayudar. Ella volia portar a terme un projecte. Ens van rebre molt amablement, però res. Res! En Pujol tenia una filla que ballava, però en Pujol, que hagués pogut fer quelcom per la dansa al Liceu, no ho va fer. Ningú ha fet res. M’és igual que siguin d’esquerres, de dretes, del mig , molt amables, sempre molt correctes, però ni cas, perquè la dansa aquí… El futbol sí, però la dansa no. Quan vostè veu el què es fa fora d’Espanya… doncs ja m’explicarà.\n*>*: Vostè que és un home amb una visió internacional, d’una perspectiva molt àmplia, com veu que el Gran Teatre d’Òpera a Barcelona no tingui una companyia estable de dansa?\nSembla impensable. L’Òpera de París, Royal Ballet, Stuttgart , Ginebra, Bêlgica, l’Scala d’Itàlia… Brussel·les ha tingut quatre ballets… Per culpa dels polítics, en Bejart se’n va haver d’anar del país.. Els flamencs d’Anvers tenen una escola preciosa com la que te l’Institut del Teatre de Barcelona, i una companyia, que treballa. Els holandesos tenen tres companyies. No parlem dels alemanys: cada petita ciutat té una companyia fantàstica. Àustria també, a tot arreu. I aquí què hi ha?\n*>*: realment vostè està convençut que totes aquestes coses existeixen per una voluntat política?\nAquí només existeix voluntat política per al futbol, que és “el deporte”. I encara. Aquí no hi ha una política de cultura, hipòcritament diuen que sí. Sí que donen diners per certs grups, però sempre donen misèries. En comptes de donar misèries, que facin el que han de fer i que posin al Liceu una companyia o fins i tot dues. En comptes d’això el que donen son caritats per dir “calleu, poseu-vos un tap a la boca i aneu fent” [ fa servir un to fastigueixat i trist]. I, a més, no hi ha una política de promoció. Per exemple, quants teatres tenim a Catalunya? Si tinguéssim una política de promoció tindríem Girona, Reus, Tarragona i no pararíem.\n*>*: El circuit per dansa, vol dir ?\nNomés amb Catalunya, no parlem d’anar a fora. Però a Catalunya hi ha molta cosa per fer. Jo espero que algun dia, aquí, es farà alguna cosa.\n*>*: Si, és clar, això és el que voldríem tots. De totes maneres hi ha un fet que no es pot negar i és que a Barcelona hi ha hagut una tradició trencada, un món de dansa on hi passaven coses quan a la resta d’Espanya encara no passava res. Això és innegable.\nJo una vegada em vaig barallar en un sopar que es va fer a la Barceloneta amb la Sra. Bàrbara Kasprovich*. Vam tenir una agafada! Perquè estàvem menjant tranquil·lament, tots en una taula, i diu: – Porque aquí, hasta que no he llegado yo no se ha hecho nada.\n*>*: Li va tocar el voraviu?\nUi, com si m’haguessin fet una puntada de peu al … – Mire señora, antes de que usted llegara se habían hecho muchas cosas. Lo que pasa es que no se pudo llegar a hacer más porque no había medios.\nQue em discuteixin les coses que són lògiques em sembla molt bé, però que ella digués que a Catalunya no s’havia fet res fins que ella no va arribar a l`Institut del Teatre… Escolti…!\n*>*: Doncs, perquè no es tornin a fer aquestes errades tan importants estem vostè i jo aquí, i tots els altres ,companys seus, per netejar els dubtes amb el seus testimonis, i a ser possible, per anar endavant.\nA veure si algú ens escolta.\n*>*: Doncs, moltes gràcies. Ha estat, de debò, un plaer compartir la seva memòria.\n…… Deixant estar la brometa, el mestre era formidable. Era un home enamorat de la dansa. Quan parlava de dansa amb nosaltres era quelcom meravellós.\n*** Entrevista realitzada el 3 d’abril de 2008.\nENTREVISTA A EMÍLIO ALTÉS\nBallet del Gran Teatre del Liceu 1949- 1954\nA Emili Altés li hauríem d’agraïr tots plegats per l’ajut que va donar als ballarins catalans que volien prosperar, obligats a marxar a l’estranger. La seva mà, sempre oberta, va fer de pont des de la precarietat professional cap als horitzons oberts d’Europa. No content amb donar sopluig, també regalà generosament el seu saber, que no és poc, a tots aquells que ho necessitaven.