3) “‘Licantropia’: L’autèntica història de l’home llop a les nostres terres”, per Carles Terès | Tertúlies a la fresca\nEl dissabte 17 d’agost, a les 22:30h, vam tindre el plaer d’escoltar una xerrada de Carles Terès, autor del fabulós llibre ‘Licantropia’, una de les sensacions literàries del rader any. La tertúlia es va fer a l’ermita en runes de Santa Margarita, un entorn apropiat per a la temàtica (tot i que la lluna encara no estava plena).\nCarles Terès resideix entre Torredarques (Matarranya) i Alcanyís (Baix Aragó), on treballa com a dissenyador gràfic i publicista. Tot i que ell va nàixer a Barcelona, té unes arrels ben franjolenques, ja que son pare prové d’Estopanyà (Ribagorça) i sa mare de Queretes (Matarranya). Ara fa vint anys va decidir abandonar la seua Barcelona natal i instal·lar-se al Matarranya, on desenvolupa la seua activitat professional a l’estudi ‘Terès&Antolín‘. Des de 1995 forma part del col·lectiu ‘Viles i gents‘, que publica un article setmanal al diari La Comarca d’Alcanyís i al Diario de Teruel. Des de 2003 publica una columna mensual (‘L’esmolet’) a Temps de Franja, l’única revista en català que es fa a l’Aragó, de la qual també n’és dissenyador gràfic, maquetista i, des de fa un parell d’anys, hi fa funcions de direcció. També manté un interessant blog: esmolet.wordpress.com.\n‘Licantropia‘ és la seua primera novel·la, tot i que abans ja havia publicat diversos contes en obres col·lectives i publicacions periòdiques. Amb el llibre ‘Licantropia‘ va guanyar el premi Guillem Nicolau 2011, atorgat pel Govern d’Aragó a la millor obra literària en català. Es dóna la circumstància que esto llibre ha estat lo rader que ha rebut el premi Guillem Nicolau, ja que l’any 2012 el Govern aragonès va decidir deixar-lo en blanc, i no l’ha convocat per a l’edició del 2013. En les estranyes circunstàncies politico-lingüístiques actuals hi ha massa possibilitats de que no es torne a convocar en una temporada llarga. Carles Terès va aconseguir rescatar els drets d’autor i publicar el llibre en una editorial comercial catalana: Edicions de 1984. Ja va per la segona edició. Carles Terès mos va il·lustrar sobre les llegendes de l’home llop al nostre context cultural, així com en totes les vicissituds passades fins a publicar el llibre dignament. Un llibre que realment s’ho mereix. Llegiu-lo i ho comprovareu.\nCarles Terès a l’inici de la seua xerrada\nLo passat dissabte 17 d’agost vam fer petar la xerrada amb Carles Terès, un dels escriptors de la Franja amb més projecció en els temps que corren. Tot i que viu al Matarranya, Carles Terès mos va explicar que coneixia la nostra part de la Franja per motius familiars: son pare era d’Estopanyà, i la Cèlia, la seua dona, té parents a Castellonroi i Altorricó; i ell va passar molts estius de joventut treballant a la fruita per la zona d’Alfarràs.\nCarles Terès es va presentar a l’ermita en runes de Santa Margarita amb un exemplar de ‘L’home de França’, el llibre publicat per l’escriptor d’Alcampell Josep A. Chauvell l’any 1986, amb el que va ser guanyador de la primera edició del premi Guillem Nicolau convocat pel govern aragonès. Es dóna la circumstància que en Carles Terès és lo rader guanyador del mateix premi (i possiblement ho siga durant bastant temps, ja que té un futur incert degut a l’hostilitat dels actuals governants aragonesos vers la llengua catalana d’Aragó), per la qual cosa els que vam ser aquella nit al parc de Santa Margarita vam tindre l’honor de ser en presència dels dos autors que van inaugurar i tancar la trajectòria d’aquest prestigiós certamen literari.\nCal aclarir que portava aquell exemplar de ‘L’home de França’ per demanar-li a l’autor que li escrigués una dedicatòria. Carles Terès va explicar que té una relació molt curiosa amb lo llibre de Chauvell: es veu que un home d’Alcampell (que va resultar ser Miquel Cañades) el va regalar a son cosí de Barcelona, qui en llegir-lo el va donar a la germana de son iaio, la qual després el va passar a son pare (Ramon Terès), qui posteriorment el va donar al propi Carles, qui finalment va decidir quedar-se’l i no fer-lo córrer més. Com que cada propietari el va dedicar al posterior posseïdor, la primera pàgina de l’exemplar estava farcida de garbuixos de bolígrafs diversos, als que finalment, en acabar l’acte, Chauvell hi va afegir la seua dedicatòria (efectivament, Chauvell també era per allà). Amb tanta cal·ligrafia afegida l’exemplar ja deu de parèixer un incunable…\nUna inquietant multitud aguaitava a la penombra…\nLa peripècia d’escriure un llibre en català (i publicar-lo!)\nPer a començar la seua intervenció, en Carles Terès mos va explicar la peripècia viscuda per a escriure i publicar el seu llibre Licantropia. Es veu que, ara fa uns anys, la Diputació de Terol va considerar que si una part del seu territori era catalanoparlant això s’havia de reflectir en les activitats culturals que impulsava la pròpia Diputació. Per això van impulsar una col·lecció de llibres en català, el coordinador de la qual va ser Artur Quintana, infatigable investigador sobre el català i l’aragonès a la nostra regió, i el disseny gràfic el van encarregar a un professional solvent i contrastat del ram: el nostre ponent.\nLo llibre de Carrègalo que va desencadenar la història…\nAixí, quan l’Artur Quintana li va fer l’encàrrec d’una obra de narrativa, se li va acudir que podria estirar del fil d’aquella història de licantropia transformar-la en una novel·la. A més, va aprofitar per a reflexionar sobre les seues vivències d’home de ciutat que als trenta anys decideix anar-se’n a viure a un poble tan petit com Torredarques, que ronda els 70 habitants. Ell diu que ho va fer per instint. I redobla el clau dient que tot quadra, perquè la ‘licantropia’ no és altra cosa que l’emergència dels instints que tothom portem a dins, de la nostra part més animal, en contraposició a la racionalitat que procura mantenir-los ocults. És l’instint el que el va portar cap a Torredarques (bé, i la seua dona).\nTotal que en Carles es va posar a escriure a tot drap. Però quan ja tenia l’obra molt avançada, un dia el va trucar el coordinador de la col·lecció i li va dir ‘escolta, que els nous dirigents de la Diputació han decidit que els temps no són gaire propicis per estes coses…, així que segurament ja no publicarem més llibres en català’. Llavors, com que ja el tenia quasi acabat va decidir d’enviar-lo al premi Guillem Nicolau de la DGA, que va guanyar en la seua edició del 2011 (malgrat que aquell any s’hi van presentar altres obres d’alta qualitat que esperem que vegen la llum aviat).\nEl premi Guillem Nicolau implicava la publicació del llibre per part del Govern d’Aragó, però com que ja estàvem en plena crisi i als governants d’aleshores això del català no els feia gaire gràcia, en van fer una edició molt petita, d’uns 250 exemplars (dels quals un centenar ja van marxar en actes de protocol). Total que en quatre dies es va vendre tota l’edició (el van comprar tot els seus parents i amistats) i el llibre es va esgotar. Això va ser providencial perquè li va permetre negociar amb el Centro del Libro Aragonés el rescat dels drets d’autor, per a intentar publicar-lo de nou però amb una editorial comercial.\nEl públic il·luminat és una mica menys inquietant… (o no)\nEn Carles va enviar el llibre a diverses editorials i va rebre resposta positiva d’unes quantes, però finalment va ser Edicions de 1984 la que es va fer amb la història i la va editar el gener del 2013. La versió publicada per Edicions de 1984 és lleugerament diferent de l’editada pel Govern d’Aragó el 2011, ja que li van recomanar alguns canvis per a fer més fluïda la narració, que ell va trobar perfectament assumibles. En els pocs mesos que fa que el llibre és a les llibreries ha tingut molt bona acollida, ha tingut molt bones crítiques i s’està venent força bé, sobretot si es té en compte que és un llibre editat per una editorial petita i escrit per un autor de la Franja (la perifèria de la perifèria, com tothom sap). Ja està a punt d’esgotar-se la segona edició i és possible que en facen una tercera. Un èxit innegable. I una mostra paradigmàtica del que acostuma a passar a Aragó, on hi ha tantes coses autòctones que no es valoren i sempre acaben per ser los catalans los que les posen en valor.\nLa història de la licantropia\nEl ponent va explicar que etimològicament el terme ‘licantropia’ està compost per les paraules gregues ‘lykos’ (llop) i ‘anthropos’ (home), i bàsicament designa la facultat d’una persona de convertir-se en llop. El nom prové del rei Licaó d’Arcàdia, una zona que actualment se situaria per Grècia, i que es diu que tenia més de cinquanta fills. Intrigat per la seua enorme fecunditat, un dia Zeus va decidir anar-lo a veure disfressat de llaurador, però el rei Licaó va sospitar alguna cosa i va decidir esbrinar si es tractava d’un Déu o no. Així que va matar un dels fills, el va cuinar i el va donar a Zeus per dinar. Evidentment, Zeus se’n va adonar i com a càstig va convertir-lo a ell i a tota la família en llops rabiosos.\nL’autor a mesura que parla es va transformant…\nEn Carles Terès va trobar una estranya coincidència entre esta llegenda mitològica i una història que es conta de Morella, una ciutat molt propera a Torredarques, per on es diu que una vegada hi va passar Sant Vicent Ferrer predicant i es va quedar a dormir a una casa molt pobra. Com que aquella gent no tenia res per a donar-li, no se’ls va acudir res més que matar un dels fills, cuinar-lo i donar-lo per sopar al Sant. Llavors, quan el Sant va obrir l’olla i ho va veure, es va exclamar i li va tornar la vida. És un dels primers miracles atribuïts a Sant Vicent Ferrer, i va passar molt a prop de la Punta de la Samarreta, el topònim que li va fer pensar en històries de licantrops per la zona dels Ports i el Matarranya.\nEn Carles explica que una altra faceta de la Licantropia és la clínica. Lo ponent va agafar una revista mèdica que portava i mos va llegir un fragment on es descrivia un tipus d’esquizofrènia consistent en que una persona es pensa que s’ha convertit en un animal, totalment o parcial, i mentre li dura el brot actua com a tal. També comenta que gràcies als moderns instruments de neuroimatge s’ha pogut observar quines àrees del cervell estan actives quan es pateixen estos símptomes de licantropia clínica, i s’ha vist que les àrees del cervell més activades són aquelles involucrades en la representació de la forma del cos. És a dir, les persones afectades per esto tipus d’esquizofrènia es poden veure ‘realment’ a elles mateixes amb forma de llop. El cervell mos pot enganyar amb molta facilitat.\nBruixot a cavall d’un llop.\nFont: Fons Josep Maria Massip\nUns personatges molt importants al llibre són los llobaters. Eren persones que tenien la capacitat d’entendre’s amb los llops. Està documentat que fins al segle XVIII la gent els contractava per a que mantinguessin los llops allunyats dels ramats, a canvi d’una quota o iguala, com la que es pagava als dotors o manescals. Tenien una relació amb els llops molt íntima, cosa que els feia sospitosos (encara que indispensables). En Carles Terès va trobar una extensa documentació [a partir d’un article d’en Josep Maria Massip a la revista Mètode] d’un procés judicial que s’havia fet a un llobater que es deia Pere Torrent, de la zona d’Olot, a qui el 1619 el van penjar acusat de llobater i bruixot. Es veu que era un pobre home que tenia alguns llops ensinistrats, que un dia va amenaçar un sabater amb enviar-li els llops, i que va tindre la mala sort de que al cap de poc temps al sabater lo van atacar uns llops de veritat. Llavors lo sabater va denunciar-lo i la Inquisició el va torturar i condemnar per bruixot.\nLa licantropia: un do o una maledicció?\nL’autor en plena metamorfosi licantròpica…\nEn Carles explica que totes les llegendes sobre l’home llop tenen un origen indoeuropeu, dels pobles que durant el Neolític es van expandir des de l’Índia fins Europa, i que per això són compartits en tants països. Tot i això, històricament la valoració social de la licantropia ha passat de ser considerada com un do a ser una maledicció. El tret fonamental de la licantropia és que en la persona afectada es desperta una força sobrehumana, ferotge, que la pot dur a fer mal als seus propis estimats, i que si no sap controlar és com una maledicció, però si la controla és com un do, com una benedicció.\nEntre els pobles preromans (ibers, celtes, etc.), que vivien molt integrats en la natura, era com una cosa normal. Per exemple, un dels herois celtes més importants Cú Chulainn era una persona que quan entrava en batalla es transformava en una força descomunal, era un licantrop que podia controlar-ho (i els Pogues en fan fer una famosa cançó). En canvi, posteriorment en la tradició greco-romana aquest mite ancestral deixa de ser un do del guerrer i es passa a considerar com una maledicció.\nAl Satiricó, l’obra clàssica de Petroni, hi apareix la història d’un soldat que caminava de nit acompanyat d’una altra persona. En arribar a un arbre concret, el soldat s’atura, es despulla, es vesteix amb una roba que tenia amagada a dins del tronc i es transforma en llop i se’n va corrent. L’altra persona acaba de fer el camí i l’endemà li conten els grangers que un llop ha atacat la granja i que l’han pogut ferir, però quan lo van a veure el que troben és el soldat ferit. És un conte clàssic sobre la transmutació de l’home en llop, i és una història que es va repetint per tots els pobles d’Europa. En Carles remarca que des dels romans la licantropia es considera com una cosa negativa, i que el mite que coneixem avui dia s’acaba de crear durant l’Edat Mitjana, amb el cristianisme, on la licantropia ja passa a ser percebuda com una maledicció total.\nUna part del públic s’anava situant allà on començava la foscor… potser a punt per a la metamorfosi…\nCarles Terès, en canvi, al seu llibre hi introdueix una valoració ambivalent: mentre que alguns dels protagonistes ho viuen en negatiu, altres ho interpreten com un do positiu. I aquest és un dels motius de que el llibre resulte tan estimulant per als lectors. També perquè una de les coses que l’autor ha intentat expressar és ixa por irracional que sentim quan anem pel bosc. Per a ell, en el moment en que apareix el monstre les pel·lícules de por ja perden tota la gràcia. Ell considera que “la por real es dóna quan intueixes que hi ha alguna cosa però no saps el que és“. Per exemple, son pare li contava que, de petit, quan lo feien anar amb la somereta de la torre de defora cap a Estopanyà, quan arribava al reguer hi havia un ginebró molt gran que tenia una mica de forma humana (o així ho veia ell) i, tot i que ell sabia que era un simple arbre, sempre li feia molta por passar per allí. En Carles ha abocat inconscientment molt d’estes històries de quan son pare feia de pastoret per Finestres i Estopanyà a la seua novel·la.\nCarles Terès en plena dissertació, mentre ha recuperat la forma humana\nA la Península Ibèrica el lloc on hi ha més tradicions d’homes llop és a Galícia, on sovent són presentats com bruixots que tenen la facultat de convertir-se en llops per a fer mal als altres o per a aconseguir els seus objectius. Entre les llegendes gallegues, Carles en cita una que diu que per a defensar-se de l’atac d’un home llop el que s’ha de fer és aprofitar quan té la boca oberta per posar-hi la ma i estirar-li la llengua, perquè llavors es transformarà un altre cop en persona. Tot i que és una llegenda gallega, en Carles diu que s’ha trobat unes ceràmiques ibèriques pel país valencià on es veu aquesta imatge: un home que agafa per la llengua un ésser que és mig persona i mig llop. Tornem al fet que és un mite molt estès.\nLa licantropia a les nostres terres\nCuriosament, en Carles Terès no ha trobat quasi cap llegenda de licantropia per les nostres terres (tret de la de la ‘Punta de la Samarreta’, que ens va explicar cap al final de la seua intervenció). Sí que hi ha, en canvi, moltes històries de llops. Per exemple, n’apareixen moltes als indispensables volums de literatura popular oral ‘Bllat Colrat’ (que aplega contes i facècies de la Ribagorça, la Llitera i el Baix Cinca, en 3 volums) i a ‘Lo Molinar’ (que inclou en uns altres 3 volums històries de l’àrea de Mequinensa i de tot el Matarranya). I entre les nombroses històries que li explicava son pare també n’hi havia de llops.\nPer exemple, en Carles en va contar una d’un parent d’Estopanyà que es va quedar adormit a la porta de la cabana, a l’era, i el va despertar el morro del llop mentre l’ensumava. Mentre el llop se’n va anar a avisar als altres llops, l’home va aprofitar per a entrar cap a la cabana i tancar la porta. Quan van tornar tota la colla de llops, en veure que no hi havia menjar, van matar el llop que els havia avisat. Carles diu que son pare ho explicava amb tant convenciment que pareixia que ho hagués viscut, però quan ell va llegir Lo Molinar va veure que ixa mateixa història l’explicava una dona de Pena-Roja de Tastavins. Segur que es contava a molts pobles. O potser que era una cosa que passava més sovent del que mos pensem.\nLo ponent escolta atentament les històries sobre llops que li conta Roberto G.\nUna persona del públic, en acabar l’acte, es va adreçar al ponent per a explicar-li una història molt similar que, suposadament, va passar a prop d’Alcampell. Diu així:\n“Uns pastors pujaven lo ramat des de Llitera cap a la muntanya i duien un rabadà amb un someret cabaner que portava els estris i coses de menjar, la bota de vi, etc. Los pastors van dir-li al rabadà que anés ell primer per arribar abans al corral on es quedarien aquella nit, que estava a uns quants quilòmetres i s’havia d’arreglar una mica. Lo rabadà va anar-hi i tan bon punt hi va arribar va lligar lo someret a un arbre i es va posar a netejar lo corral, que era gran i tenia unes parets molt altes. Però quan va eixir a fora, va trobar lo someret mort per una mossada de llop, i va deduir que el llop que l’havia matat devia haver anat a buscar els altres llops. Llavors al rabadà se li va acudir entrar lo someret mort cap a dins del corral, va deixar la porta del corral oberta, li va lligar una corda i es va amagar a dalt de la tàpia. Al cap d’una estona van arribar tots los llops i en veure que la carn estava a dins del corral van entrar en fila cap a dins. Lo rabadà en va contar sis, i quan lo rader ja havia entrat va estirar la corda i la porta es va tancar, i llavors va marxar corrents a avisar els pastors i a uns caçadors. Quan van tornar al corral, van pujar a la tàpia i van veure que efectivament hi havia sis llops tancats, però a un d’ells l’havien matat entre tots los altres per haver-los portat a aquella trampa.”\nL’autor va llegint contalles esfereïdores…\nGràcies a les presentacions del llibre, en Carles Terès ha descobert noves històries de llops. Per exemple, un lector li ha descobert una llegenda sobre ‘Els pastors del Canigó’ que a ell personalment li agrada molt perquè hi ixen llobaters. La llegenda diu així:\n“Alguns pastors del Canigó, per tal d’aprendre l’ofici de llobaters, el dia de Sant Joan a les dotze de la nit es despullaven i es tiraven nus a dins de l’aigua de l’Estany Negre, i quan eixien per l’altra riba quedaven transformats en llops. Allà hi trobaven esperant un gran grup de llops que els rebia amb molta alegria. Estos homes durant set anys eren llops com els altres, aprenien les seues costums i es guanyaven la seua confiança. Després dels set anys, el mateix dia de Sant Joan i també a les dotze de la nit, es tornaven a tirar a l’Estany Negre i, en eixir pel mateix lloc per on havien entrat set anys abans, trobaven la seua roba penjada tal com l’havien deixat, i tan bon punt com se la posaven es tornaven a convertir en pastors, com abans. Però el més bo era que tornaven a tindre els mateixos anys que tenien abans de convertir-se en llops. No havien envellit gens, era com si per ells el temps no hagués passat. A partir de llavors els llops els estimaven i els obeïen, i per això es podien dedicar a l’ofici de llobaters.”\nEstranyes ombres ixen silencioses de la foscor de la nit…\nUna altra llegenda que li han contat fa poc és de Mora d’Ebre, i en Carles mos en fa cinc cèntims:\n“Anys enrere el cruel senyor del castell de Mora va morir i la seua ànima es va convertir en un llop terrible i enorme, conegut com el Llop de Mora. Aquell llop sembrava el terror per aquelles terres, igual que havia feit aquell home quan estava viu. I tant fort era aquell llop que diuen que era capaç de saltar d’un bot d’un costat a l’altre del riu Ebre. Fins que diuen que un frare el va fer desaparèixer… O alguna cosa així…“\nFinalment el Carles Terès mos va explicar la llegenda de la ‘Punta de la Samarreta’, que va ser el detonador de la narració de Licantropia, tal com la va trobar al llibre de literatura oral coordinat per Carrégalo, i tal com la va posar després al seu llibre. Diu així:\nEl pic de ‘la Punta de la Samarreta’. Font: http://www.monroyo.com\n“En relació amb la Samarreta contava la gent gran de casa nostra que un dia, ‘allà pels temps de Déu’, un pastoret que solia anar per les puntes de la serra de la Cogulla amb la seua rabera va desaparèixer. La notícia va causar gran alarma degut al fet que la presència de llops era molt freqüent en aquella època. De seguida, la gent dels masos més pròxims, i també molta de la vila, va organitzar una batuda per la zona. Horroritzats, van trobar algunes ovelles mortes, violentament espellissades i destrossades a bocins per les costes dels barrancs de la Mançana i dels Noguers. I les que s’havien salvat acabaren esgarriades pel bosc. Del pastoret no van poder trobar altra cosa que la seua samarreta, intacta, sense la més mínima mostra de violència i plegadeta davall d’una pedra, al cim més alt de la serra. Tothom va estar conforme que els maleïts llops en tenien la culpa, d’aquella horrible matança, de tan tremenda desgràcia. Però, de la criatura mai més no se’n va saber res.”\nVista des del cim de la Samarreta (Font: ramonmur.wordpress.com)\nLa deducció natural del Carles Terès va ser que el pastoret s’havia convertit en home llop. Però la seua sorpresa va ser que en comentar-ho amb altra gent (il·lustrada o presumptes savis) de la comarca, la majoria no volien admetre aquesta interpretació. Ni filòlegs, ni antropòlegs, ni sociòlegs… que han furgat en tot tipus d’arxius i tradicions de la comarca, no han caigut mai en el fet que els licantrops existien entre nosaltres.\nLa vida és a dins del cercle de la tertúlia, a fora només hi queda la foscor més absoluta…\nDesprés d’això, lo ponent té la teoria que tot plegat ha estat una hàbil maniobra dels licantrops per a romandre invisibles davant la població de la zona (de Torredarques i de Mont-roig, principalment, que són els pobles on se situa la serra en qüestió). Si els licantrops locals aconsegueixen que la gent no pense en enllobats, les seues malifetes s’atribuiran per defecte als pobres llops, sempre tan temuts i odiats. Curiosament, en el moment en que algú se n’ha fixat (concretament ell), en lloc de fer-ne una investigació seriosa i rigorosa n’ha feit una novel·la. Amb la qual cosa, els licantrops tranquils i a la seua. Que no té per què ser dolent.\nTemps de debat\nEn el temps de debat, diverses de les persones que conformen el Club de Lectura d’Alcampell, entre altres, van prendre la paraula per a plantejar-li preguntes incòmodes:\nLa càlida nit s’havia anat convertint en gèlida, tothom sentia l’alè dels llops al clatell…\nUna persona li va preguntar per què en Llorenç, el protagonista, una vegada que se’n va a fer fotos troba un munt de sabates del peu esquerro d’homes, però també una de dona. Després d’un intercanvi de parers entre l’autor i la lectora, pareix que hi ha acord a considerar que les dones són les portadores de l’enllobament i els homes els afectats, però sempre hi ha excepcions.\nEl Club de Lectura dispara amb bala…\nUna altra persona li demana què pinta Steve Jobs a la història, a la qual cosa l’autor va respondre que és simplement una llicència narrativa per a posar algú conegut que sabia funcionar per instint. L’autor buscava un personatge genial que fos conegut per tothom, i va pensar que Steve Jobs compliria bé aquest paper, perquè al seu parer la seua vida es correspon bastant amb la d’un personatge enllobat: era fill d’uns immigrants pakistanesos o indis, un lloc on hi ha molta tradició de licantropia, que com que eren molt joves i sense recursos el van donar en adopció… i tot i que va tindre una infància difícil, va tirar endavant i va ser un visionari, va sabre preveure les necessitats de les persones en el futur. En Carles sosté que seria verosímil que fos gràcies al seu gran potencial instintiu. I per tant licantròpic. El problema és que es va morir just quan es va publicar el llibre, i això ha pogut donar la impressió de que és una llicència narrativa massa oportunista, però en principi no ho era.\nTothom volia fer comentaris (malgrat l’aire fred que ja bufava a aquelles hores de la nit)\nUna altra persona li va suggerir que vaja pensant a fer la segona part de la història, ja que ha deixat moltes portes obertes i això genera inquietud entre un sector de lectors i lectores. En Carles Terès respon que la segona part s’haurà d’esperar perquè encara no s’ha recuperat de l’esforç de fer la primera, que li va xuclar molta energia. Tot i això, i malgrat que té altres històries al cap, ell veuria la possibilitat de fer alguna Spin off, és a dir, estirar algunes històries o personatges. Per exemple, tota la vida de l’Agustí…. des que marxa del poble fins que torna… aquí hi ha una gran història. Alguns lectors li han preguntat què se’n va fer de la dona pakistanesa… I també de mossèn Magí… tot el que li va passar des que ix del Mas de la Roca fins que escriu el manuscrit donaria per a una bona història… Però de moment no ho té previst.\nLes membres del Club de Lectura mai no descansen…\nUna altra dona del Club de Lectura li pregunta per què la companya del Llorenç lo va triar a ell ¿perquè n’estava enamorada o perquè era portador de la licantropia? En Carles respon que, de la mateixa manera que els licantrops saben per instint a quins llocs han d’anar per a transformar-se (travessant un riu, o passant per llocs concrets…), les persones també s’ajunten per instint (en bona part). El ponent apel·la als experiments científics de neurociència que es fan per a saber per què la gent s’enamora de la seua parella, que demostren que hi tenen molt temps factors aparentment poc racionals com l’olor, per exemple…\nEl xoc de viure a un poble petit, aragonès i catalanoparlant\nEn el temps de debat, un individu li agraeix la interessant reflexió que fa al llibre sobre les interrelacions entre els autòctons del poble i els que vénen de fora, i li pregunta si això té a veure amb la seua experiència com a barceloní instal·lat a Torredarques. L’autor respon que hi ha abocat les seues experiències, però només parcialment.\nDes del seu punt de vista, es podria dir que avui dia no hi ha gaires diferències entre la cultura urbana i la rural, ja que tothom té accés a gairebé les mateixes coses, a la mateixa informació i models d’estils de vida. Tanmateix, on sí que hi troba diferències és en les relacions interpersonals, que per a algú que prové d’un entorn urbà poden constituir un xoc molt fort. Bàsicament per dos motius:\nVista de Torredarques (Font: https://www.facebook.com/Festival.Torredarques)\nPer un costat, al poble hi ha una solidaritat entre veïns enorme, brutal, que es dóna de manera natural. Això és una cosa que quan es va instal·lar a Torredarques el va sorprendre molt gratament i ho considera un valor fonamental per a viure en els temps que corren.\nPer un altre costat, en ser una societat petita les interrelacions socials són molt rígides i estan molt predeterminades, cosa que no tothom pot suportar. Ell explica que, per exemple, a Barcelona tenia la seua colla d’amics on tots compartien més o menys certes prioritats, ideologies, aficions, etc. En canvi, al poble això no és possible, la colla d’amics no es tria sinó que et toca generacionalment, i això implica conviure i fer coses amb gent de tots els colors polítics i ideològics, amb personalitats molt diferents i pensaments molt dispars. Això fa que la convivència no sigue tan fàcil (com bé sabem tots los que som o vivim en llocs petits), però en Carles considera que té sort, ja que si s’aconsegueix que funcioni és molt positiva perquè tothom acaba per ser més tolerant amb els altres. És una cosa que ell diu trobar a faltar en altres àmbits, després de la seua ja llarga experiència rural.\nEn Carles Terès exemplifica aquest xoc amb el tema lingüístic, una qüestió que encara ara no deixa de sorprendre’l, tot i que ja la coneixia perquè els estius sempre els havia passat a Queretes. Ara fa vint anys, en Carles es va instal·lar a un poble on el 99% dels habitants són catalanoparlants, però es va trobar amb que el pregó, el bingo i tot tipus d’actes públics… es feien en castellà. Encara que tothom siga catalanoparlant, quan la gent agafa un micròfon per a dirigir-se a un auditori públic només parla en castellà (tret d’algunes excepcions aïllades).\nL’autor li firma un llibre al dotor de Peralta, qui també coneixia unes quantes històries de llops.\nPer a ell, com per a qualsevol observador extern, esta estranya situació va ser motiu de perplexitat i sorpresa, tot i que ell provenia d’un barri de Barcelona format principalment per població immigrant castellanòfona. En Carles relata que en el seu edifici els anomenaven ‘los maños’ perquè tant el pare com la mare venien d’Aragó, però resulta que eren els únics que parlaven català. En tot el bloc de pisos ningú més parlava català! A la gent de la Franja mos persegueix un estol de paradoxes lingüístiques sempre allà on anem. Ho portem incorporat. Sempre pareixem estar fora de lloc, assetjats per una estranya complexitat que no tothom sap digerir. Però que a escala local ell ha après a manejar com un surfista exemplar.\nÀvids lectors fan fila per a comprar el llibre o fer-lo signar\nCarles mos explica que va viure bona part de la seua educació primària i secundària entre el franquisme i el postfranquisme, un moment històric en què el català no existia ni a l’escola ni en molts àmbits públics. Ell va viure els moviments de reivindicació de la llengua a la Catalunya dels anys 70 i 80, i va fer el possible per aprendre a escriure en la seua llengua (pel seu compte), en un context social i històric de recuperació de l’autoestima dels parlants. Però a principis dels anys 90 se’n va anar a viure Torredarques i es va trobar amb la paradoxa de que la gent era totalment catalanoparlant, però pocs reconeixien parlar català. D’això a la Llitera també en sabem molt, ho hem viscut ací igual que allà. Li diven que parlaven xapurreau, quan, com tothom sap, xapurrear una llengua no vol dir altra cosa que parlar-la malament. Tot i que ell ja coneixia esta situació des dels estius passats a Queretes, un cop es va instal·lar allà el tema se li va presentar amb tota la seua cruesa. Després de molts anys de donar-li voltes, i sense renunciar a intentar dignificar l’ús de la llengua, la reflexió que fa és ‘que li diguen com vulguen, però que el parlen’. I ja està. Una persona que vol viure en estos pobles s’hi ha d’adaptar, ha de fer una mica de licantrop.\nJoves licantrops rumiaven la millor ocasió per a mossegar…\nJa passaven de les dotze de la nit i vam donar per acabada la tertúlia, tot i que en Carles va estar una bona estona firmant llibres i atenent a moltes persones que li volien explicar històries de llops i llobaters. A la fi entre el públic hi havia més licantrops del que pareixia!\nRafael Casas en plena actuació\nLa nit, com és habitual durant esto estiu, va acabar amb la interpretació del cantautor local Rafael Casas, qui va tocar les cançons ‘Lo i Los‘ (una reivindicació del català nordoccidental), ‘Libertad‘ (un tema filosòfic i polític de gran actualitat), ‘Poesía‘ (una canço inèdita), i una versió d’una cançó popular catalana molt reivindicativa (la versió de The Pogues esmentada més amunt no va ser possible, però l’alternativa mos va fer prou profit). Un cop més, la música va ser el colofó d’una nit ideal (i sense tronades!).\nCom cada vegada que hi ha tertúlia al parc de Sant Margarita, hem d’agrair als de cas de Polet la llum elèctrica proporcionada per a fer-la possible. Los haurem de convidar a algun sopar…\n2 respostes a 3) “‘Licantropia’: L’autèntica història de l’home llop a les nostres terres”, per Carles Terès\nRetroenllaç: Magnífica crònica de la tertúlia a Alcampell | L' esmolet\nRetroenllaç: 3) ‘Licantropia’: L’autèntica història de l’home llop a les nostres terres | Tertúlies a la fresca | La Franja


Carta del President - AVI | Agència Valenciana de la Innovació\nM. H. Sr. Ximo Puig\nPresident de l'AVI\nL'Agència Valenciana de la Innovació -AVI- és una de les principals apostes del Consell de la Generalitat per a propiciar la millora estructural del model productiu valencià.\nAquesta millora s'articula en dos eixos essencials: el primer d'ells té a veure amb l’orientació que es pretén donar al nou model, que no és una altra que la d'aconseguir un patró de creixement intel·ligent, sostenible i integrador, en línia amb els objectius adoptats per l'estratègia europea 2020.\nEl segon es dirigix a la plena incorporació del sistema productiu valencià en l'economia del coneixement i en l'era de la competitivitat global.\nAra bé, perquè les diverses empreses i sectors que componen el nostre teixit productiu puguen incorporar tot tipus d'innovacions i tecnologies, algunes d'elles de caràcter clarament disruptiu, que garantisquen la consecució de les dues estratègies, es necessita, no només disposar d'un elevat volum de coneixement emmagatzemat en el sistema -alt percentatge d’R+D respecte del PIB-, sinó també un elevat grau d'accessibilitat a l’esmentat coneixement per part d'aquelles; la qual cosa no pot produir-se eficaçment si el Sistema d'Innovació en el seu conjunt no està degudament interconnectat.\nL'AVI, per tant, tindrà com a principal missió dissenyar i coordinar l'Estratègia d'Innovació de la Comunitat Valenciana, alhora que impulsarà l'articulació de tots els agents del Sistema Valencià d'Innovació, aprofitant les sinergies amb altres organismes de la Generalitat orientats a la innovació empresarial i la millora de la seua competitivitat.\nFinalment, cal ressaltar que l'Agència Valenciana de la Innovació és un projecte construït per mitjà del consens de tots els agents presents en el sistema: organitzacions empresarials i sindicals, representants del món científic i tecnològic i de l'administració pública; i té, per tant, vocació de permanència a llarg termini, transcendint fins i tot els cicles electorals.\nEsperem ser capaços de contribuir, tots junts durant molts anys, a aquest il·lusionant esforç, pensant en les pròximes generacions i no únicament en les pròximes eleccions.


Un miler de manifestants, 650 tractors i nou concentracions simultànies\nImatges de la concentració de pagesos i pageses a Vic | UP\nUnió de Pagesos denuncia durant el primer dia de mobilitzacions convocades que en els darrers 20 anys Catalunya ha perdut un 40% de la pagesia professional\nEva Vicens / Redacció\nEl sindicat Unió de Pagesos ha fet un primer balanç amb xifres a la convocatòria de mobilitzacions que ha tingut lloc aquest dijous 3 de març. La crida ha reunit un miler de manifestants i més de 650 tractors a les mobilitzacions fins a 9 punts de concentració a les seus del Departament relacionades amb els serveis a l’Agricultura.\nPer territoris, a Lleida s’hi aplegaven prop d’un centenar de manifestants; A Tarragona, s’hi han aplegat 250 tractors vinguts de Reus, Valls i El Morell i que s’han trobat davant els serveis territorials. A la seu del Departament a Tortosa, hi han arribat més d’un centenar de tractors i furgonetes. A Girona, 5 columnes de tractors vingudes dels pobles de la Selva i el Gironès, Alt Empordà, Baix Empordà, Pla de l’Estany i Garrotxa han reunit fins a 70 tractors i 150 persones davant els serveis territorials del Departament.\nA l’Àrea Metropolitana, un centenar de tractors s’han concentrat a quarts d’onze davant la seu del Departament i de l’INCAVI; a Vilassar de Mar, quadres comarcals d’Unió de Pagesos s’han aplegat a l’oficina del Departament del Mercat de la Flor i la Planta; i a Vic, una vintena de tractors amb mig centenar de persones s’han concentrat davant la seu del Departament. A les comarques de Muntanya, el sindicat ha reunit una trentena de tractors i furgonetes a Ripoll i 25 tractors a la Seu d’Urgell.\nPodeu consultar aquí galeria d’imatges de les concentracions al territori.\nJosep Marrugat, UP | cedida\n“Volem tenir futur a Catalunya”, clama UP\nMés enllà de les xifres, Josep Marrugat, responsable de la vinya i el vi del sindicat, comenta a Vadevi que fan una valoració molt positiva de la participació i també de l’impacte que esperen tenir amb aquesta i les properes convocatòries. “Hem tingut força concurrència i un bon suport de part de persones que s’han solidaritzat amb nosaltres; i això és només el principi”, afegirà fent menció a les properes trobades previstes per aquest mes. “Hem d’aconseguir que alguna cosa es mogui, perquè volem continuar tenint un futur a Catalunya“.\nPrecisament aquesta mobilització d’avui és la primera d’una campanya de mobilitzacions que han programat sota el lema la #LaPagesiaDiuProu, que continuarà el 26 de març davant de centres de la gran distribució per reclamar uns preus justos a Catalunya. D’altra banda, aquesta mobilització tindrà una traducció estatal el 15 de març davant del Ministeri d’Agricultura a Madrid.\nEl sindicat alerta que en els darrers 20 anys Catalunya ha perdut un 40% de la pagesia professional, segons dades de la Seguretat Social, i cada vegada menys joves s’hi incorporen. La principal causa d’això, expliquen, són la caiguda dels preus en origen, molts dels quals a preus de fa justament 20 anys, “gràcies a permetre abusos i pràctiques deslleials dins de la cadena alimentària”. El darrer any, a més a més, els costos de producció han pujat, diran, un 77% l’electricitat i més d’un 30% tant els fertilitzants com els carburants; cosa que posa en joc també la rendibilitat del sector agrari.\nEl manifest “La pagesia diu prou” ha estat llegit davant de la seu de l’INCAVI, a Vilafranca del Penedès | Unió de Pagesos\nUnió de Pagesos demana als governs de l’Estat i de la Generalitat polítiques concretes com per exemple legislació que faci possible un mercat amb preus justos, transparent i equitatiu per a la pagesia; la modificació de la normativa fiscal, social i econòmica per pal·liar el fort encariment dels costos de producció; la modificació del Pla Estratègic de la PAC a l’Estat espanyol; la defensa de la preferència comunitària davant les importacions de països tercers; una nova llei de caça i la compensació íntegra pels danys de la fauna salvatge; la preservació de l’espai agrari amb la redacció del pla territorial sectorial agrari; la defensa de la ramaderia i el consum de carn com a valor nutritiu més de la Dieta Mediterrània; la simplificació burocràtica i combatre la bretxa digital; i una legislació per equiparar els serveis públics del món rural als de l’urbà.\nEn aquest sentit, i des de la direcció de l’INCAVI, Alba Balcells apunta a Vadevi que estan treballant amb el Departament per complir amb el compromís de publicar un estudi de costos mitjans de producció de raïm que es presentarà abans de la propera verema. “Amb aquesta eina, diu Balcells, es dotarà de més transparència i equitat a la cadena de valor en el marc de la nova Llei de la Cadena Alimentària”. Segons l’entitat pública de la vinya i el vi, també s’intensificaran els controls i se seguirà dotant d’instruments i mesures transformadores com l’impuls de l’ús de most concentrat rectificat (MCR) en escumosos amb una nova convocatòria, mesura que potencia la sostenibilitat i l’economia circular, l’aposta per la promoció, entre d’altres.


Festival de San Sebastián i Filmoteca Española publiquen llibre sobre Muriel Box amb participació de Núria Bou, Xavier Pérez i Carlos Losilla\nL’obra congrega assaigs sobre les diferents temàtiques, gèneres i rols abastats per la directora i guionista anglesa.\nSi bé és reconeguda com una de les principals figures femenines de l’esfera de la direcció cinematogràfica i, a la vegada, com una veu fonamental per al discurs feminista al cinema, la història ha mantingut el nom de la guionista i directora Muriel Box fora del cànon anglès i europeu. No obstant això, la necessitat d’una revisió de la seva filmografia va ser una de les claus de la 66ª edició del Festival Internacional de Cine de San Sebastián (SSIFF), que va incloure una retrospectiva de l’obra de la cineasta britànica i va publicar el llibre Muriel Box, editat per el professor UPF Quim Casas i Ana Cristina Iriarte, amb la participació dels professors i investigadors Núria Bou, Xavier Pérez i Carlos Losilla.\nEl volum, editat per el SSIFF i la Filmoteca Española, realitza diferents recorreguts per la biografia i obra fílmica de Box, aprofundint en les seves facetes de directora i de guionista, estudiant la seva immersió en gèneres com la comèdia, el melodrama i el cine policíac, i analitzant la perspectiva social i feminista que es desprenia del tractament de temàtiques complexes com la prostitució, el sexe adolescent i l’avortament. En aquesta línia, el llibre compta amb un assaig de Núria Bou i Xavier Pérez, “Mujeres de melodrama: la expresión de un deseo propio”, i altres de Carlos Losilla, “Una cineasta a la intemperie”, i de Quim Casas, “Un lugar en la cumbre” i “El cine criminal”.\nLa carrera de Box (1905-1991), caracteritzada per les temàtiques i inquietuds esmentades, es va estendre de 1945 a 1964, amb la direcció de 14 llargmetratges, com Simon and Laura (1955), The Passionate Stranger (1957), To Dorothy a Son (1954), Truth About Women (1957) y Rattle of a Simple Man (1964), i més de 20 crèdits de guió.\nRealitzat amb la col·laboració de la Filmoteca Vasca, la Generalitat Valenciana, l’Institut Valencià de Cultura i el Festival Lumière, el volum també inclou peces de Violeta Kovacsics, Ricardo Aldarondo, Eulàlia Iglesias, Rachel Cooke, Hannah McGill i Elisa McCausland.


L'EPS participa a la Fira "La Ciència al carrer"\nEl proper dissabte 23 de maig l'Escola Politècnica Superior de la Universitat de Lleida participarà a la Fira de la Ciència al carrer que es realitzarà a l'eix comercial de Lleida (voltants de l'Institut d'Estudis Ilerdencs/Catedral Nova/Blondel) de les 16:00h a les 20:00h.\nEs tracta d'una fira en la qual divulgadors de la ciència, empreses, docents i alumnat de tots els nivells mostren experiments de totes les disciplines científiques. Durant quatre hores intenses us podreu apropar a centenars de demostracions.\nCiència al Carrer és una iniciativa del CRP del Segrià, que vol despertar la curiositat pels fenòmens naturals i fomentar la inquietud per la recerca i l'esperit crític a través d'exhibicions i demostracions de base científica amb la participació de Centres docents, divulgadors, Universitat, empreses, institucions, museus i fundacions.\nL'EPS participa en aquesta 9a edició amb l'objectiu de potenciar les vocacions científiques i tecnològiques entre els nois i noies tal i com ja fa amb altres dues activitats que també organitza a Lleida: la FIRST LEGO League i el Mercat de la Tecnologia. En concret presentarà el taller "Scalextric InMind, es possible moure els cotxes d'Scalextric amb la ment?\n... vine aquest dissabte a descobrir-ho.


Els propers 12, 13 i 14 de maig, Vilafranca del Penedès viu les Fires de Maig, una fira multisectorial de gran repercussió i tradició a la comarca del Penedès.\nAquest any, AISLOPD proposa als visitants un petit joc per seguir fidels a la nostra filosofia d'empresa: #alvostrecostat.\nAquells que visitin les Fires de Maig i publiquin una foto a les xarxes socials citant el hashtag #alvostrecostat tindran de manera gratuïta un informe de situació de la seva empresa, club, associació... respecte al nivell d'implementació de la Llei Orgànica de Protecció de Dades (LOPD).\nI si després d'aquest informe decideixes adaptar el teu negoci a la LOPD, tindràs un 20% de descompte en la tarifa del servei triat*.\nCita'ns a les xarxes. Només són 3 dies de promoció, aprofiteu!\n*(excepte en el cas del servei bàsic START).


Griselda Karsunke Llovet, per sempre en la memòria de l’Agrupació de Colles de Geganters de Casa Nostra\nLa mort de Griselda Karsunke Llovet (Barcelona, 1946 -2020), sobrevinguda a primers de maig, va tornar-se una pesarosa notícia per a l’Agrupació de Colles de Geganters de Catalunya, en tant que pèrdua d’una preuada amiga, entusiasta i incansable col·laboradora de tot el recorregut de les distintes colles de gegants de Casa Nostra.\nDes de l’àmbit de la cultura popular; i, especialment, per l’univers de la cultura gegantera, si hi ha algú mereixedor d’un reconeixement pòstum és aquesta dona; una de les persones més apassionades pels valors que defineixen al territori català. En aquest sentit, formada a l’Escola Massana, la seva àmplia producció artística –com a dissenyadora- et transporta a través dels millors exemples de les estètiques del gòtic i del modernisme; unes creacions que contribueixen a evocar aquells episodis esplendorosos de la història de Catalunya, on ha guanyat relleu el sentiment de germanor de tot un poble.\nA l’any 1985, Karsunke va proposar la construcció d’uns gegants per a l’Agrupació de Colles de Geganters de Catalunya; el projecte guanyador va ser el de la Colla de Centelles, amb uns dissenys seus per a uns nous gegants que van ser presentats públicament al Monestir de Montserrat amb motiu del festeig del mil·lenari de Catalunya, l’1 de maig de 1988. Anys després, al Parc del Tibidabo, al desembre del 2018, es va celebrar el 30è aniversari de l’origen d’aquestes construccions que han anat representant a l’Agrupació de Colles de Geganters de Catalunya, assolint una projecció d’abast internacional.\nAixò és, ella va donar forma i color als gegants de l’Agrupació quan va dissenyar tot el conjunt que posteriorment hauria de construir Manel Casserras. La seva, la part més emblemàtica i representativa, als quals els va nomenar En Treball i Na Cultura, és la constituïda pels vestits de la parella: unes peces plenes de significat i de simbologia, confeccionades i brodades per Maria Dolors Mas.\nEn record a les seves paraules, Karsunke havia puntualitzat: “Aquests gegants han de representar Catalunya i per això haurien de ser reconeguts com als Gegants de Catalunya”; i, així ha estat! Gran coneixedora de la història i del caràcter de la nostra terra, subscrivia que: “… la identitat i el tarannà del poble català són el resultat de l’esforç i la tenacitat d’uns nostres predecessors que mai no han abaixat el cap i han contribuït a aixecar el país”. En conseqüència, han de ser figures capaces de personalitzar la nostra cultura i el nostre treball, amb noms tan escaients com: En Treball i Na Cultura.\nFil a l’agulla, des d’una vessant estrictament professional, doncs, aquesta dona amable i emprenedora, amb un ampli espectre creatiu, no defugia de senyalar amb estima que els coneixements artístics li venien del pare mentre que el seu interès per la vida i la cultura de poble català li venien de branca materna. Així, una pròdiga combinació d’art i cultura va conduir-la a bolcar-se envers la dignificació de poble català en la línia d’obsequiar-lo amb una suggeridora producció:\n“La Cultura” havia de ser una dona rossa, amb ulls clars i faccions fines, que traspués serenor i rememorés els primers pobladors d’aquell passat nòrdic que el costumari tradicional català mai no ha oblidat. Les joies farien referencia als nostres artesans joiers; i una englantina d’or a la mà elogiaria els nostres Jocs Florals.\n“El Treball” es representaria amb la figura d’un home de pell bruna, cabells rinxolats i barba espessa, amb ulls foscos i faccions marcades; tot una al·legoria dels llegats musulmà i hebreu, que van deixar petjada pel Principat de Catalunya. A la seva mà dreta portaria un llibre de comptes de la feina; a més d’un segell amb les quatre barres, escut de la gran família catalana.\nMés enllà d’aquesta obra que evidencia un domini excepcional del dibuix, Karsunke també va participar de la creació de la revista de contes i llegendes, “Gegants”; un món de la narrativa que va empènyer-la a descobrir de prop l’obra del folklorista Joan Amades fins a donar impuls al naixement de l’Associació Cultural Joan Amades, a l’any 1995; entitat on va decantar-se per la il·lustració de llibres a més de donar suport a tots els actes organitzats per l’entitat, endemés de ser la creadora de la placa de ceràmica o Premi Joan Amades de la Cultura popular. No obstant això, el seu major compromís sempre ha estat amb el món geganter per al qual mai no va deixar de treballar a pesar del seu combat contra una malaltia -l’ELA- que se l’ha endut.\nPrevious articleLes pluges donen un respir a la campanya d’incendis, però els experts demanen “no abaixar la guàrdia”\nNext articleEl Museu de la Pell d’Igualada i Cal Granotes reobren les seves portes aquest dimarts


El servei d'AVE al Camp de Tarragona compleix deu anys amb 7 milions de viatgers\nLa destinació més demandada ha estat Madrid amb 3,5 milions de passatgers\nActualitzada 19/12/2016 a les 12:05\nEl 19 de desembre de 2006 van entrar en funcionament l’estació del Camp de Tarragona, que avui celebra el seu desè aniversari amb prop de 7 milions de passatgers d'alta velocitat. Durant aquests deu anys en funcionament els serveis AVE i Llarga Distància i Avant han donat servei a tota la demarcació. Del total de viatgers d’aquests deu anys, 870.000 corresponen als clients d’aquest 2016, cosa que representa un creixement del 4,7% en el darrer any.\nDes de l’entrada en funcionament de l’estació del Camp de Tarragona, els serveis de Renfe han anat ampliant l’oferta amb l’entrada en servei de l’alta Velocitat fins a Barcelona a partir del febrer de 2008. A l’abril del mateix any van entrar en funcionament els serveis Avant de Mitja Distància en alta Velocitat que connecten Tarragona amb Barcelona i Lleida, i al gener de 2009 es van iniciar els serveis AVE directes a Andalusia sense realitzar parada a Madrid.\nPel que fa a la destinació més demandada pels passatgers, Madrid es situa en el primer lloc amb tres milions i mig de clients. La segueix Saragossa amb un milió cent mil passatgers. Cal dir que l’AVE ofereix deu connexions al dia que uneixen Tarragona i Madrid en 2 hores i 37 minuts.\nPel que fa al balanç de passatgers de les principals relacions, l’AVE Tarragona-Andalusia ha registrat 200.000 passatgers que han viatjat cap a Sevilla, 115.0000 que ho han fet cap a Còrdova i 110.000 que han anat fins a Màlaga. Els serveis AVE permeten enllaçar amb Còrdova en 4 hores i 5 minuts, i amb Sevilla o Màlaga en 4 hores i 52 minuts. Pel que fa a les connexions cap al nord de la península, cal destacar Pamplona amb 150.000 clients i Bilbao amb 120.000.\nL’estació de Camp de Tarragona també compta amb connexions d’Alta Velocitat amb França. En aquest darrer any, un total de 2.200 clients s’han desplaçat fins a França amb els serveis de de Renfe-SCNF en Cooperación.


Noodles amb verdures | Consumer\nNoodles amb verdures\n10 g de salsa tahini o pasta de sèsam\nAmb ajuda d'un ganivet molt bé afilat, tallem en tires fines el carbassó, pebrot vermell i pebrot verd prèviament deslavados, pelem les pastanagues i les tallem també en tires fines. Pelem l'all pelat i ho piquem.\nEn un wok de gom a gom de calor salteamos les verdures amb un parell de cullerades d'oli d'oliva, una cucharadita de crema tahini i salsa de soia. Mentre salteamos les verdures, coem els Noodles en un cassó amb aigua bullint coem (aquests fideus solen tenir sal, per la qual cosa els coem en aigua sense sal).\nDesprés de 5 minuts de cocció, traiem els Noodles de l'aigua, els escorrem i calentes com estan els ajuntem amb les verdures en el wok. Donem un parell de voltes perquè els fideus s'impregnin de sabor i aroma del salteado i servim calents al moment.\nEls noodles són molt populars en la cuina asiàtica, la seva composició és a força de blat sarraí i farina de blat, la qual cosa no estan indicats en persones intolerants al gluten. No obstant això, hi ha varietats elaborades unicamente amb blat sarraí que sí són aptes per a persones celÍacas. No posseeixen moltes proteïnes però són una gran font de fibra per a l'organisme. Són ademas una gran aportació de magnesi, calci, ferro i vitamina I. La presència de verdures com la pastanaga, carbassó i el pebrot sumen grans quantitats de fibra, minerals com el calci, ferro, fòsfor, magnesi, zinc, potassi i vitamines A, C, I a més d'un grannúmero d'antixoidantes. Una recepta equilibrada i saludable, consumir sempre amb moderació.


L'associació per a la Promoció del Transport Públic dóna suport a la reivindicació de la zona 1\nJosep Lluís de Hoyos i Ricard Riol durant l’acte // Jose Polo\nEl moviment ciutadà a favor que Molins de Rei aconsegueixi l’estatus de zona 1 de transport públic, que ja ha aconseguit superar les 2.500 signatures, compta amb el suport explícit de l’associació per a la Promoció del Transport Públic. En una xerrada realitzada a la Federació Obrera, el seu president, Ricard Riol, ha denunciat que Molins de Rei “paga molt pel seu transport públic. La diferència entre ser zona 1 i zona 2 és massa gran”, ha explicat Riol, qui també ha reconegut que cal un “canvi de sistema” perquè el problema no passi de Molins de Rei al Papiol.\nSegons l’associació experta en mobilitat s’hauria de passar a un sistema organitzat de manera radial a partir de macrozones, com el de Berlín, o a un sistema on els preus vagin en funció de la distància del trajecte, com la T-Mobilitat que la Generalitat estudia implantar en els propers anys. En tot cas, Riol ha defensat un sistema que “fomenti l’ús del transport públic” i en el qual “s’afavoreixin les tarifes planes i la sensació d’amortització dels abonaments”. L’associació per a la promoció del transport públic ha organitzat moltes de les movilitzacions en contra de la pujada abusiva dels preus del transport amb la plataforma Stop Pujades.\nDiscrepàncies a la ponència unitària\nEls primers passos de la ponència unitària entre els diferents grups municipals que ha de portar les negociacions per fer de Molins de Rei zona 1 s’han donat amb certes discrepàncies. Lluís Carrasco, regidor d’Iniciativa per Molins de Rei i persona especialment implicada amb aquesta reivindicació, ha desvetllat durant l’acte que el seu partit i Esquerres per Molins de Rei treballen amb un horitzó d’aconseguir la zona 1 l’1 de gener de 2015.\nSembla, però, que no s’està d’acord amb el partit que ostenta l’alcaldia, CiU, qui parla d’aconseguir-ho un any després, al 2016, segons expliquen els ecosocialistes i també va afirmar el mateix alcalde, Joan Ramon Casals, a Viu Molins de Rei. Carrasco també ha recordat que en aquest tema “tots els partits polítics han d’anar de la mà i no només el govern”.\nFalta de confiança en l’alcalde\nDes de la Plataforma d’Usuaris del Transport Públic de Molins de Rei també hi ha falta de confiança en la figura de Joan Ramon Casals. El portaveu, Josep Lluís de Hoyos, ha manifestat que “l’alcalde de Molins de Rei va dient als mitjans de comunicació que ja està fet però no ens ho creiem”. Al mateix temps, el vocal de la plataforma ha demanat que si es cert que l’alcalde ha aconseguit el compromís verbal que Molins de Rei passarà a ser zona 1 l’any 2016, com va informa aquest diari, l’alcalde “ho ha de demostrar i ha d’aconseguir un compromís per escrit”.\nDe Hoyo ha tornat a remarcar que l’alcalde encara no ha signat la recollida de signatures per fer de Molins de Rei zona 1, com sí que han fet, excepte el PP, la resta de portaveus dels partits polítics amb representació a l’Ajuntament, incloent el primer tinent d’alcalde i soci de Casals al govern, Xavi Paz (PSC).\nEtiquetes:Josep Lluís de Hoyos Plataforma d'Usuaris de Transport Públic de Molins de Rei Plataforma Transport Públic PTP Ricard Riol


Carles Font de Ostrya Celler | Comerç de Dalt\nLa gent de Dalt\t enero 11, 2019 enero 11, 2019\nCarles Font de Ostrya Celler\nTrenta-dosena entrevista de la campanya “La gent de Dalt“, aquesta vegada entrevistem a Carles Font de Ostrya Celler.\nUn gastrònom inquiet, que juntament amb la seva parella fa dos anys van decidir crear un nou concepte gastrnòmic a Granollers.\nVa decidir tornar al local de l’antiga ferrería familiar i el seu projecte des d’un principi era traballar pels sentits dels seus clients. Per això no para d’aprendre, conèixer nous conceptes i innovar.\nUn gastrònom inquiet que li agrada aprendre, conèixer, innovar i fer gaudir als altres tot compartint experiències.\nA finals del 1991 amb la meva parella i sòcia l’Ana Jordana. Fa dos anys barem iniciar Ostrya amb l’objectiu de crear una història especial al voltant de la gastronomia, integrada en un entorn i on es respira ambient familiar.\nSi! Ja va ser una decisió meditada per part dels dos. Jo era Director comercial d’una empresa de CAVA en l’àmbit nacional i l’Ana havia fet una parada en la seva vida laboral per tenir els nostres fills. Ella té la formació administrativa i la meva és més de la branca comercial.\nDesprés d’haver estat a Les Franqueses es va donar la possibilitat de tornar al local de l’antiga ferreria familiar i vam decidir traspassar el negoci per crear un nou concepte gastronòmic a Granollers amb totes les nostres experiències en el sector de la gastronomia.\nEl local és de la meva propietat. Tornar a “casa” sempre agrada. Donar vida a la zona on hem estat els Font des de 1939 és un luxe. Hi ha clients que diuen “si ho tinguessis al centre, ompliries” i jo penso… i si estigués al Portal De l’Àngel, encara més? Aquí podem estar més pel client, no és un establiment massificat, cerquem que sigui una història especial. Interactuar amb el client. Que ell o els visitants que portin tinguin una experiència gastronòmica.\nÉs l’essència del nostre negoci. Com a exemple dir que a les taules pels menjars sempre prenc nota jo i així podem aconsellar i adaptar els plats als gustos dels clients fugin de l’estandardització.\nQuan un client porta a un acompanyat i als pocs dies aquest torna amb un amic perquè considera que ha descobert una experiència gastronòmica interessant que vol ensenyar-li. Ens han donat expressions que fem servir com hashtag de l’estil: #aturemeltemps #elmenjarestornaplaer #unllocespecial #unahistoriaespecial\nL’entorn comercial actualment canvia molt ràpidament com tota la resta. Cal estar sempre atent a les necessitats dels teus clients. La nostra filosofia sempre ha estat triar molt els proveïdors per qualitat, proximitat i cada cop procurem més incorporar productes biodinàmics o fets utilitzant ingredients i espècies animals com les d’abans.\nEl nostre projecte des d’un inici és treballar pels sentits dels nostres clients i que el nostre secret és la matèria prima, que no la manipulem sols l’encaminem perquè doni el màxim als sentits del client que ens dóna la seva confiança.\nAgraïm que un client ens porti a una visita que té i en sortir digui “estic content d’haver portat aquest amic a Ostrya”.\nEn el nostre perfil de client i de negoci el tracte personal és bàsic. L’altra cosa és que les visites que tenim de més de 50 km de Granollers a curt termini puguin rebre els productes que han degustat a Ostrya a través de la web. En aquests primers dos anys hem rebut visites de més de 30 països.\nAl ser un concepte nou on es pot comprar pa, vi, destil·lats, som xarcuteria, tenim ostres fresques, pots esmorzar, dinar o sopar. El client habitual ho va descobrint poc a poc. Ens agrada que entrin a tafanejar, que preguntin, que vegin que coneixem la gastronomia en general i que podem ser els seus consellers en qualsevol cosa relacionada amb gastronomia per satisfer les seves inquietuds. Ens agrada transmetre el que coneixem fruit de la nostra experiència de més de 34 anys.\nCrec que no són coneixedors que som un veí mes, formen part del seu barri, tenim cura d’escombrar els carrers, som punt d’informació, en ocasions una espatlla on explicar, donem vida als carrers i donem sensació de seguretat a la zona.\nSi tens un projecte, desenvolupat, fent un bon pla d’Empresa i amb una viabilitat econòmica estudiada. Cerca assessorament a la Unió de Comerciants, a PIMEC i a Mercats de Granollers (de l’Ajuntament) ells et poden facilitar molt per tenir un punt de sortida fort i sòlid.\nUn últim consell, si tens el projecte sòlid, el moment econòmic del moment no és massa important, ja que sempre tindràs èpoques de més o menys bonança al teu voltant.


Waterpolo Badalona Blog: BANYOLES 14 - 15 BADALONA\nBANYOLES 14 - 15 BADALONA\nBANYOLES 14 - 15 BADALONA Victòria massa ajustada\nUn Badalona amb diverses baixes tant per lesió com per compromisos diversos, visitava un Banyoles complet. Tot i el caràcter intranscendent del partit ambdós equips van sortir a guanyar des del primer xiulet. Va ser un matx dominat per bon joc i el faire-play amb un marcador enganyós. Els dos primers quarts van tendir cap al cantó banyolí en l’avantatge del marcador, mentre que els dos següents van ser del Badalona tot i un darrer quart desastrós en defensa que el va fer perdre el quatre gols d’avantatge a mig quart. I és que malgrat les ganes un cert aire de relaxació dominava l’ambient. Una relaxació falta d’intensitat mental, habitual en els primers quarts del Badalona de la primera volta de la primera fase com ja dèiem en les cròniques pertinents.\nAixò va facilitar que el poder ofensiu dels locals trobés fortuna aviat amb un gol des de la boia. Ràpidament Cisco Roqué des de l’extrem bo rematava a gol una superioritat numèrica aconseguida per Romaní. El mateix Romaní marcaria dos gols més deixant el parcial amb 2-3. No obstant, la voluntat del Banyoles era clara i dos gols seus posaven en evidència que el partit seria més igualat del previsible. Amb 4-3 s’iniciava el següent quart i cert moviment de banqueta visitant dinamitzant una espiral de gol i rèplica quasi constant com demostra el de 3-3. Gols de Sergi amb el seu clàssic xut parabòlic, d’Arranz des de l’exterior –en superioritat numèrica- i de Jordi Esteve amb el seu acadèmic llançament ajustat al escaire posaven el 7-6 a l’equador del partit descans. Però la sensació era d’un cert esllanguiment davant la pressió banyolina. Calia pujar en intensitat i aprofitar un millor estat físic i encert de vers la porteria contrària.\nD’aquesta manera el tercer quart, amb canvis que intentaven equilibrar el perfil de jugador en cada banda –fet no gaire resolt en el quart anterior-, va resoldre’s amb bona defensa en les ajudes en el marcatge al boia i un claríssim 1-5 a favor dels visitants que trencava el partit. Romaní des de la boia completava la seva habitual bona actuació i feia dos més (quatre en total), Tabuenca sorprenia a tothom a un xut ajustat a l’escaire inferior dret en una falta llunyana, Arranz des de la boia treia petroli en les lluites i Marc culminava des del centre un contraatac a passada de “Flama”, estrenant-se enguany. El resultat al final del període era de 8-11 i les sensacions havien canviat: domini, tranquil·litat, intervenció variades de jugadors i partit sota control.\nNo obstant la suposada tranquil·litat i confiança es van veure seriosament amenaçades pels locals. Tot i que Arranz va ampliar l’avantatge amb n nou gol –el seu tercer- que posaven un clar 8-12, la rèplica no es va fer esperar (9-12). Un nou gol de Tabuenca mantenia el màxim avantatge però que, seguint la dinàmica del matx seria contrarrestat per un penal (10-13). Faltaven cinc minuts pel xiulet final. Però en un joc on cada minut permet aproximadament una possessió per equip no s’hi val a badar: el que va fer el Badalona, que tot i un gol de Jordi Esteve va veure com el Banyoles devorava l’avantatge assolit a falta d’un minut i escaig pel final aconseguia empatar a 14. Sense dubte massa gols encaixats, especialment per un Badalona que ha de millorar aquest aspecte i les puntuals desconnexions. El catorzè gol banyolí, per cert, d’un bonic i potent revés que el porter Pol Albert no va poder aturar com tampoc ho va fer amb el gol anterior de penal.\nLa insistència en atac del Badalona va tenir fruit i una exclusió a favor i un oportuníssim temps mort demanat per Vicens Pascual van permetre recol·locar els jugadors: els esquerrans al seu lloc i Romaní al primer pal, per aprofitar el trencament de dos metres i penjar-la al primer pal. No obstant, Tabuenca va etzibar precipitadament un xut al seu angle llarg que va caure mort a l’aigua després de donar al pal. El rebot l’aprofitava el capità “Flama” amb un canvi de mà tan ràpid com precís per empènyer la pilota i amb la campana del darrer minut ja sonada, fer pujar el darrer gol del partit. El Banyoles va llançar-se a una ofensiva per assolir un nou empat però la seva precipitació no va tenir recompensa. La pilota va ser marejada per la defensa visitant fins a esgotar les darreres dècimes confirmant una victòria necessària per assolir el cinquè lloc de la classificació general que és l’actual objectiu.\n1ª part: 1-0,1-1,2-1,2-2,2-3,3-3,4-3 (4-3)\n2ª part: 5-3,5-4,6-4,6-5,6-6,7-6 (3-3)\n3ª part: 7-7,7-8,7-9,8-9,8-10,8-11 (1-5)\n4ªpart: 8-12,9-12,9-13,10,13,10-14,11-14,12-14,13-14,14-14,14-15 (6-4) Final 14-15\n10 expulsions a favor i 5 expulsions i 2 penals en contra.\nCN Badalona: Jordi Pañella, Sergi Font (1), Dani Romaní (4), Isaac Tabuenca (2), Martí Vinyoles, Cisco Roqué (1), Albert Ferrer "Flama" (1), Dani Muñoz, Marc Alex Pagès (1), David Arranz (3), Jordi Esteve (2) i Pol Albert.\nCrònica de Vicens Pascual.\nRevisió i adaptació: Albert Ferrer “Flama”\nBadalona 9 - 13 Vallirana\nCN MOLINS DE REI B 8 - BADALONA 12\n"L'esport", El programa de Televisió de Badalona que promou l'activitat a la ciutat!\nPer accedir al programa feu click aquí!\nVídeo partit contra el C.E Picornell\nPartit vs Vallirana\nGràcies a tothom que ha fet possible que la secció de Waterpolo del Club Natació Badalona sigui una realitat, gràcies a tothom que ens envolta, a l'afició que és el nostre motor. Lluitarem de valent per qué l'equip estigui sempre el més alt possible.\nMolt agraïts a Joan Sebastià que s'ha encarregat de realitzar les fotografies de tota la plantilla, aconseguint un gran treball.


Residence Capo D'orso Palau Palau Itàlia - Ofertes d'hotels amb els MILLORS DESCOMPTES EN LÍNIA\nVeure tots els 201 allotjaments a Palau.\nVia Del Vecchio Marino, Palau Comune, Palau, Itàlia, 07020 - Excepcional ubicació - Veure al mapa\nMés informació sobre Residence Capo D'orso Palau\nSi el que està buscant és per un hotel ben situat a Palau, no busqui més enllà de Residence Capo D'orso Palau. Des d'aquí, els viatgers poden gaudir d'un fàcil accés a tot el que aquesta viva ciutat ofereix. Amb la seva bona localització, l'hotel ofereix fàcil accès a les destinacions obligades de la ciutat.\nA Residence Capo D'orso Palau, l'excelent servei i instal.lacions superiors faran de la vostra estada una experiència inoblidable. L'hotel ofereix habitació familiar, bar per garantir el més gran comfort possible als seus clients.\nLes instal.lacions de l'hotel han estat seleccionades amb cura per tal de satisfer el més alt grau de comfort i conveniència, amb aire condicionat, balcó/terrassa, aparell de televisió, cuina americana, nevera a cada habitació. L'hotel compta amb una llista completa de comoditats, com platja privada, piscina exterior, pistes de tennis, jardí. Les seves instal.lacions de primera i una situació excelent fan de Residence Capo D'orso Palau la base perfecta per a gaudir de la seva estada a Palau.


Palafrugell s'adhereix en el Pacte d'Alcaldes i Alcaldesses per una energia sostenible local\nEl darrer ple de l'Ajuntament ratificava per unanimitat l'adhesió en El Pacte d'Alcaldes i Alcaldesses per una energia sostenible local. Aquest Pacte és una iniciativa europea que neix amb la voluntat d'implicar els governs locals i regionals en la lluita contra el canvi climàtic. Un dels objectius principals és millorar l'eficiència energètica i utilitzar fonts d'energia renovable en els seus territoris per reduir les emissions de CO2 com a mínim un 20% abans del 2020. Actualment, gairebé 5.000 municipis d'arreu de la Unió Europea han signat aquest pacte. Entre els diversos compromisos, destaca elaborar un Pla d'acció per a l'Energia sostenible (PAES), presentar un informe de seguiment biennal del PAES a la Direcció General d'Energia de la Comissió Europea i organitzar activitats dedicades a l'energia.\nComença la campanya d’esporga de l’arbrat públic\nL’Àrea de Serveis Municipals, aprofitant l’inici del període de descans biològic dels arbres, ha començat els treballs d’esporga de 1.935 arbres de carrers, places de la vila i dels nuclis costaners. Aquestes feines són realitzades pel servei municipal de manteniment de la jardineria i es perllongaran fins al mes de febrer.\nEls treballs d’esporga es planifiquen seguint criteris sostenibles i es programen seguint un cicle biennal d’intervenció, doncs l’esporga no esdevé una necessitat per l’existència del mateix arbre, sinó que és important saber que el debilita, perdent una gran quantitat de reserves, resultant més vulnerable a plagues i malalties. Això acaba generant arbres més grans i amb una capçada basada en rebrots i no branques veritables, les quals són menys segures.\nTreballs en matèria de prevenció d’incendis\nDurant el mes de novembre i part de desembre s’han realitzat treballs forestals de prevenció d’incendis forestals en parcel·les públiques de la zona de la muntanya de Sant Sebastià (Llafranc). Aquestes actuacions han permès reduir l’elevada densitat de vegetació i retirar arbrat mort.\nAquests treballs corresponen al servei municipal de prevenció d’incendis forestals que té com a objectiu la realització del manteniment periòdic a les franges perimetrals al voltant de les urbanitzacions i també a les parcel·les interiors de titularitat pública.\nInicialment s’ha actuat en espais dels carrers de Cristòfol Colom i de Cuba, prioritàris donat l’estat de la vegetació, amb elevada densitat i fusta morta, ja que no s’hi havia actuat amb anterioritat. Posteriorment, durant els primers mesos de 2013 es continuarà amb la neteja d’altres parcel·les veïnes i el manteniment periòdic de franges perimetrals.\nL’Escola Torres i Jonama redueix el consum elèctric en un 20 per cent respecte l’any 2011\n160 alumnes dels instituts Baix Empordà i Frederic Martí Carreras i de l’Escola Torres Jonama participen a una campanya de compostatge casolà\nUn total de 160 alumnes dels instituts Baix Empordà i Frederic Martí Carreras i de l’Escola Torres Jonama de Palafrugell van participar en un taller de compostatge casolà, promogut per l’Àrea de Medi Ambient de l’Ajuntament, coincidint amb la setmana europea de prevenció de residus.\nActualment, segueix vigent la possibilitat d’inscriure’s a la campanya de compostatge per a tots aquells que disposin de jardí o hort a través d'aquest enllaç de l'Àrea de Medi Ambient.\nD’altra banda, l’Ajuntament de Palafrugell va ser present a la 10a Jornada de Prevenció de Residus organitzada per l’Agència de Residus de Catalunya. Els principals temes abordats van ser: Responsabilitat Social de les empreses (RSE) i prevenció de residus; prevenció del malbaratament alimentari; reutilització i eines per a la prevenció de residus en el món local.


Director del Centre Nacional de Seqüenciació francès, Genoscope\nA pesar de ser un projecte de “megaciència”, l’obtenció de la seqüència del genoma humà és el resultat de la determinació, l’impuls i la innovació imbuïdes per un petit nombre de científics, revolucionaris en el seu moment, al voltant dels quals es conformaren els nuclis d’investigació que han dut a terme tan gran empresa. Jean Weissenbach, director del Centre Nacional de Seqüenciació francès, Genoscope, és un d’aquests pioners i líders del Consorci Públic per a la Seqüenciació del Genoma Humà, i amb aquest motiu va ser guardonat amb el premi Príncipe de Asturias de la Ciencia. En les següents pàgines ens acostem a l’investigador per esbrinar com és l’home que hi ha darrere i com interactuen totes dues facetes de la mateixa persona.\nÉs un dia gris i fred, propi de l’hivern continental, i l’edifici de nova planta, funcional, passa desapercebut en un entorn de desenvolupament recent als afores de París. L’entrada no contribueix a fer calor, ni la presència constant de forrellats a les portes que només s’obren davant de la presència de la targeta adequada –“açò sembla Fort Knox”, ens comenta el nostre amfitrió en un moment de la visita. El seu interior alberga un dels centres punters d’investigació genòmica, Genoscope, el Centre Nacional de Seqüenciació francès, inaugurat a l’octubre de 1998 i dirigit, des de llavors, per Jean Weissenbach, un dels investigadors pioners en l’aplicació de les tècniques del DNA recombinant, primer, i de la genòmica, posteriorment, per a la identificació i localització de gens responsables de malalties en la nostra espècie, així com de l’obtenció de la seqüència del genoma de diversos organismes, entre ells l’humà.\nEl professor Weissenbach és una persona afable, de tracte cordial i senzill, allunyat de la rigidesa i la tibantor que podria suposar-se al responsable d’una instal·lació científica del calibre de Genoscope. Durant l’entrevista, la seua mera companyia bastava per a trencar aquesta sensació de fredor, producte de la combinació de clima i edifici.\n«Si fórem capaços de modificar el genoma d’un ésser, podríem caure ràpidament en la temptació d’adornar-lo amb certes característiques que jutgem com a “perfectes”»\nQuin creu que serà l’impacte del genoma humà en altres àrees científiques, a banda de la biologia i disciplines pròximes?\nAquesta és una qüestió a la qual realment no em sent capacitat per a respondre, donat el meu gran desconeixement sobre l’estat d’altres disciplines, com ara les matemàtiques o la física. Respecte a la química, no sé fins a quin punt afectarà la genòmica a aquesta ciència, però sí que sé que alguna de les nostres grans llacunes en el coneixement biològic hi té una estreta connexió. Per exemple, encara no som capaços de predir l’estructura tridimensional de qualsevol proteïna a partir de la seua seqüència primària d’aminoàcids, o la forma en què interactuaran dues molècules biològiques complexes, dues proteïnes, per exemple. Tot i això, aquests aspectes són essencials per a entendre la funció de les molècules i, per extensió, de les cèl·lules o organismes que les alberguen, per la qual cosa el nostre coneixement detallat de la seqüència de nucleòtids del genoma d’un organisme encara ens deixa molt lluny d’entendre’n amb un mínim detall el funcionament. Això no significa que la química haja de dedicar-se a resoldre aquest problema, però sí que crec que és una qüestió interessant i que atraurà, encara més, l’atenció de molts científics d’aquest camp. Tampoc no tinc clar l’impacte sobre la informàtica, si bé els meus col·legues d’aquesta àrea són capaços d’intuir que la influència serà rellevant. Jo crec que més aviat estem del costat aplicat de la informàtica, més que no en el del desenvolupament. L’única teoria que tenim de la vida és una teoria química, no una teoria de la informació. Sí, tenim informació, emmagatzemem informació, però no podem trobar cap explicació al fenomen vital en la informàtica.\nPerò molts dels científics que han conformat el camp de la genòmica no procedeixen estrictament de la biologia, sinó que són físics, matemàtics, informàtics, enginyers. No estarem repetint en la biologia del segle XXI la història dels començaments de la biologia molecular, en què exerciren una gran influència els físics convertits en biòlegs?\nEfectivament, però no crec que puguem parlar d’una biologia del segle XXI. Encara estem fent una biologia del segle XX: els nostres conceptes van ser establerts durant el segle passat, si bé estem adquirint una gran quantitat d’informació a un ritme sense precedents. La genòmica, per a mi, encara no ens ha introduït en un món nou. Potser algun dia ho faça, però encara no.\nEstic d’acord que el món que molts prometen està encara molt lluny, que probablement no arribarem a veure’l directament. D’altra banda, no creu que la genòmica representa un enfocament excessivament reduccionista per a entendre unes estructures tan complexes com els éssers vius? No estem traspassant els límits del que pot aconseguir-se amb aquest enfocament, oblidant-nos d’altres alternatives?\nPense que aquesta aproximació ha estat molt útil al llarg de la història de la ciència i que encara estem molt lluny de, ni tan sols, modelitzar el comportament d’un organisme viu senzill. Encara els queda molt de camí per recórrer a aquests enfocaments alternatius al reduccionisme, si bé han de ser tinguts en compte per al futur.\nCreu que el coneixement del genoma humà pot tenir algun efecte negatiu?\nSí, crec l’eugenèsia és un perill potencial. Molta gent sembla que rep el missatge que, amb el genoma humà, serem capaços de dissenyar persones a la carta. Si fórem capaços de modificar el genoma d’un ésser podríem caure ràpidament en la temptació d’adornar-lo amb certes característiques que jutgem com a “perfectes”, encara que l’evolució ens ensenya que la perfecció no existeix, que la major riquesa dels éssers vius és, precisament, la seua diversitat, la impossibilitat de trobar una combinació de gens que siga superior a qualsevol altra en tot tipus de circumstàncies. Aquesta és la nostra riquesa, ser com som, cada un distint dels altres.\nDeixant de banda el mandat ètic i moral per a no fer-ho, estem en condicions de manipular d’aquesta forma el genoma d’un ésser humà?\nNo, actualment no, però tard o d’hora arribarem a poder fer-ho, i, desgraciadament, pense que algú ho farà. Tot i això, crec que moralment no és acceptable.\n«Hi ha un munt de qüestions interessants relacionades amb la determinació del sexe, tant en la nostra com en altres espècies»\nQuin tipus de restriccions, si és que ha d’haver-n’hi cap, ha de tenir l’accés a les dades del genoma de cara a aquelles nacions o grups econòmicament més desafavorits?\nCrec que les dades han de ser de domini públic i ser de lliure accés per a tot el món. D’aquesta forma, fins i tot els habitants de països en desenvolupament o subdesenvolupats podran beneficiar-se d’aquest coneixement, per exemple, en el desenvolupament de nous mètodes més ràpids i precisos de diagnòstic.\nPerò mentre que aquestes persones no disposen d’un accés igualment lliure i econòmicament accessible als tractaments que puguen remeiar aquestes condicions, el mer diagnòstic pot fins i tot fer més miserable la vida de qui encara no ha desenvolupat la patologia en qüestió, però no pot evitar que arribe a fer-ho.\nNo té la impressió que s’està venent molt més del que realment es pot aconseguir en un futur raonable, no sols per part dels científics, sinó també de molts polítics.\nEfectivament, és molt més fàcil fer promeses que complir-les.\nQuina és la seua opinió sobre la competició entre el consorci públic i una empresa privada per desxifrar el genoma humà?\nNo crec que hi haja una competició quan un dels participants té lliure accés a les dades obtingudes per l’altre, però sense que existesca reciprocitat. O almenys no és una competició neta. És evident que el grup privat s’ha beneficiat, i molt, de les dades obtingudes, i immediatament publicades, pel consorci públic, fins l’extrem que van arribar a canviar per complet la seua estratègia de seqüenciació, perquè inicialment van dir que anaven a seqüenciar molt més del que van acabar fent. I aquest canvi els ha reportat un estalvi important de diners. Pense que, simplement, no era possible deixar que un projecte d’aquest tipus el desenvolupara primer o únicament el sector privat, perquè podria desembocar fàcilment en una situació de monopoli. Gràcies a la irrupció d’aquesta empresa privada també s’ha accelerat notablement el projecte públic, perquè diversos organismes que el finançaven van estimar, correctament, que no havien d’abandonar l’objectiu a mig realitzar i deixar-lo en mans privades, i van augmentar la dotació econòmica que hi destinaven. Això ha permès de reduir considerablement els terminis, de fet el primer esborrany estava previst per al 2005.\nI aquesta competència, en quin aspecte influeix més sobre el consorci públic, en el finançament o en l’estratègia de seqüenciació?\nIndubtablement en el finançament. L’estratègia que ha seguits consorci públic és la correcta, amb independència de si la proposta de Celera és tan sols factible sense el suport de dades de mapes físics, obtinguts del consorci públic en el cas del genoma humà però que podrien, si fóra el cas, aconseguir-se després de molt d’esforç. De fet, si ara haguera de començar de nou el projecte de seqüenciar el genoma humà, seguiria la mateixa estratègia, començant pel mapatge físic i seguint per la seqüenciació de clons. Un dels avantatges d’aquest enfocament és que es pot dirigir o concentrar l’esforç en regions concretes, bé perquè tinguen un interès especial o perquè presenten dificultats per a la seqüenciació amb els procediments habituals. Aquest tipus d’alternatives no estan disponibles en una estratègia de perdigonada. Respecte al genoma humà, és molt difícil saber què podria haver aconseguit Celera sense les dades del consorci humà.\nS’han arribat a discutir públicament els dos esborranys del genoma humà?\nNo en públic, encara que sí en privat. És curiós que, fins avui, no hi haja hagut cap conferència o congrés científic en què directament s’hagen discutit els resultats obtinguts per Celera i pel consorci públic. Al meu parer, bona part del problema sorgeix perquè Celera juga simultàniament en dos terrenys diferents, el científic i l’empresarial. Són una companyia, i intenten vendre el seu producte, però també són un grup de científics d’alt nivell, i intenten aconseguir el reconeixement d’aquesta comunitat. No obstant això, les regles del joc són molt diferents en aquests àmbits, operen amb els genomes i, addicionalment, tenim un component d’investigació pròpiament dita en bioinformàtica, des del desenvolupament i implementació de nous algoritmes fins a anàlisis comparatives o de composició i localització d’elements particulars en els genomes.\nVostè ha pres part en pràcticament la totalitat de projectes genoma d’eucariotes que s’han obtingut fins ara. Estan directament interessats en tots?\nEn realitat no en tots, perquè no vam participar en el del nematode (Caenorhabditis elegans). La nostra participació en el genoma de Drosophila va ser molt concreta, perquè el consorci encarregat de la seqüenciació ens va sol·licitar una tasca en què som molt eficaços, la seqüenciació dels extrems de cromosomes bacterians artificials. El genoma d’Arabidopsis era clarament interessant per a un dels nostres grups, que treballa en biologia molecular de plantes i per això hi vam participar de manera més activa.\n«Sempre m’he meravellat per la capacitat dels éssers vius, més encara els minúsculs microbis, d’habitar i proliferar en els ambients més inhòspits»\nPer què va deixar de treballar amb llevats i va passar a fer-ho amb l’home?\nAixò va succeir a finals dels anys 70, de seguida que vaig concloure la meua tesi doctoral, quan començava a disposar-se d’un nou conjunt d’eines, la tecnologia del DNA recombinant, amb la qual abordar nombrosos problemes que fins aquell moment s’havien resistit a l’anàlisi biològica. Podíem fer coses que no s’havien pogut fer abans, i en el camp de la genètica humana, especialment, hi havia un munt de problemes apressants que podien ser tractats. Aquesta era una oportunitat fantàstica que no podia deixar passar.\nLa seua entrada en el camp de la genètica humana va ser amb l’estudi dels gens implicats en la determinació del sexe. On està l’interès d’estudiar el sexe en la nostra espècie?\nHi ha un munt de qüestions interessants relacionades amb la determinació del sexe, tant en la nostra com en altres espècies. Moltes d’elles eren ja antigues, i la tecnologia del DNA recombinant ens permetia donar una resposta. Per exemple, on es localitzen els gens responsables de la diferenciació sexual, com explicar els casos de reversió sexual (homes amb cariotip XX o dones amb cariotip XY), problemes per als quals les tècniques citogenètiques no tenien prou resolució, però que la biologia molecular ens va permetre de solucionar. Així, vam poder posar de manifest l’existència de recombinació en una petita zona del cromosoma Y i del cromosoma X, o que els casos de reversió sexual implicaven sovint la translocació de la zona del cromosoma corresponent en l’altre cromosoma sexual, sense rastre citogenètic. A continuació em vaig interessar especialment pel cartografiat, la localització de gens en els cromosomes, mitjançant la utilització de diversos marcadors. Els gens per què m’interessava solien ser els gens responsables de diverses patologies humanes, és a dir, que el vessant d’aplicació social d’una tecnologia que havia contribuït a posar a punt estava ben justificada. Un dels nostres majors èxits va ser l’augment de l’escala a la qual realitzar aquesta tasca, una feina que es va iniciar en Généthon, gràcies a l’aportació de l’Associació Francesa contra les Miopaties a través de distints telemaratons. Aquest va ser un projecte al mateix temps modèlic, per la imbricació de ciència i demanda social, i pioner, pels mètodes que es van posar a punt per realitzar un mapatge a una escala fins llavors inimaginable.\nQuè ve a continuació en la seua llista d’interessos en l’àmbit de la investigació?\nEl que més m’interessa ara són els procariotes. Crec que una de les coses més importants que han aconseguit els projectes genoma és proporcionar un catàleg dels gens de distintes espècies. Probablement, coneixem la majoria dels gens presents en els eucariotes, mentre que en els procariotes hi ha una tremenda diversitat d’hàbits, reaccions bioquímiques, capacitats catalítiques, que justifiquen el nostre interès per aquest camp. A més, no sabem o no podem conrear la gran majoria d’organismes procariotes, i en aquest cas la genòmica proporciona una via per a estudiar no sols el genoma, sinó també aspectes molt detallats de la biologia i la bioquímica d’aquests organismes. Volem contribuir a establir el catàleg de gens dels procariotes. No oblidem que són molt més diversos que els eucariotes, així que encara hi ha molt a fer en aquest camp.\nQuina opinió té en el debat actual sobre l’accés lliure a les publicacions científiques mitjançant el seu dipòsit en servidors d’Internet o qualsevol altra via que garantesca l’accés gratuït, o amb un cost baix, a investigadors de tot el món?\nÒbviament, crec que encara necessitem publicar en revistes amb revisió crítica per col·legues especialistes de l’àrea de coneixement que es tracte, perquè així es possibilita una primera crítica. No obstant això, al sistema no li falten errors. Per exemple, hi ha una gran pressió sobre els revisors per a retornar els seus comentaris abans d’arribar a llegir el manuscrit, i açò incideix de manera molt negativa en la seua labor, perquè la lectura crítica ha de ser reflexionada, pausada, amb meditació sobre la nova informació, el mètode d’obtenció o les conclusions extretes pels autors. Tot açò està renyit amb les presses. No obstant això, considerant que les revistes són una important font d’ingressos per a les societats científiques, serà difícil que desapareguen, però crec que es faran cada vegada més passos cap al lliure accés a les publicacions científiques. Això serà molt positiu si som capaços de mantenir la revisió crítica. En aquest sentit, es podria pensar en una transformació del paper de les revistes, o de les societats científiques que les mantenen, per tal de donar un cert aval o suport a allò que es diposita en llocs públics.\nQuè l’inspira cada dia per a continuar dedicant-se a la ciència? Quina és la pregunta que intenta respondre?\nAl llarg de la meua vida sempre m’he meravellat davant de la capacitat dels éssers vius, més encara els minúsculs microbis, per a habitar i proliferar en els ambients més inhòspits, sustentant-se de pràcticament el no-res, transformant el seu entorn fins fer que semble habitable. Encara que al llarg de la meua carrera he seguit camins no sempre pròxims a aquesta qüestió, crec que és el que més em motiva, i és per això que tinc intenció de reprendre l’estudi dels genomes d’aquests microorganismes, per esbrinar i explicar aquestes capacitats tan sorprenents.\nQuin és el preu que paga per dirigir aquest centre?\nEvidentment, el preu és la menor disponibilitat per a dedicar-me a la investigació, per la qual cosa és aquesta faceta, sobretot, la que es veu més afectada per les meues dedicacions administratives i de gestió.\nA pesar de tot, estic satisfet, perquè la contrapartida és molt gratificant. Gràcies a això puc dedicar-me a explorar àrees que m’interessen amb una tecnologia i uns mitjans que estan a disposició de molt pocs grups d’investigació. En altres paraules, si no estiguera en Genoscope, no podria realitzar molts dels projectes en què estic i he estat implicat.\nPer a concloure, què opina sobre la patentabilitat dels gens? Han de concedir-se patents sobre seqüències de gens?\nPense que, donades les regulacions existents, les patents s’haurien de concedir si es compleixen els tres principis bàsics recollits en la normativa europea sobre la matèria: novetat, no obvietat i aplicació del nou descobriment o invent. Si s’apliquen aquests principis a les sol·licituds de patents sobre gens, podem comprovar que són molt poques les sol·licituds que els compleixen realment i, en aquests casos, crec que sí que mereixen el premi d’aconseguir la patent. L’obtenció d’una seqüència parcial o total d’un gen normalment no constitueix una novetat científica de relleu, i l’aplicació del coneixement que se’n deriva sol ser òbvia: qualsevol persona amb aqueixa mateixa informació podria arribar a les mateixes conclusions, per la qual cosa aquestes no passarien la garbella del segon principi. A més, en moltes ocasions no s’arriba a descriure detalladament l’aplicació que es pot donar a la seqüència acabada de determinar (hi ha hagut sol·licituds molt àmplies sobre totes les aplicacions potencials possibles de les seqüències determinades en l’anàlisi dels gens expressats en, per exemple, el cervell, si bé van ser rebutjades en el seu moment).


El ceramista granollerí Toni Cumella serà guardonat pel Col·legi d’Aparelladors - somGranollers\nEl ceramista granollerí Toni Cumella serà guardonat pel Col·legi d’Aparelladors\nCumella ha restaurant conjunts rellevants com el Parc Güell o la teulada del Mercat de Santa Caterina\nDimecres, 3 de juny de 2015 | 13:30h\n“Per la seva tasca continuada al capdavant de l’empresa Ceràmica Cumella, per la seva estimació a l’ofici que segueix la tradició familiar i per la seva aportació meritòria a l’arquitectura i la construcció d’avantguarda, així com en l’àmbit de la restauració monumental, en els quals ha sabut combinar tradició i innovació”. Així reconeix el jurat dels Premis Catalunya Construcció 2015, que organitza el Col·legi d’Aparelladors de Barcelona, la trajectòria professional del ceramista granollerí Toni Cumella i Vendrell.\nEl ceramista de Granollers ha participat en la restauració de conjunts tan rellevants com l’Hospital de Sant Pau, la teulada del Mercat de Santa Caterina, el Palau de la Música o el Parc Güell a Barcelona, la Farinera de Girona, la Ricarda al Prat de Llobregat, el Parc Diagonal Mar, el Parc dels Colors de Mollet, el Palau de congressos de Saragossa, el Pavelló d’Espanya a Aichí (Japó), entre d’altres.\nEl guardó es lliurarà dimarts en el transcurs de la 12a edició de la Nit de la Construcció que tindrà lloc al Gran Teatre del Liceu de Barcelona.\nToni Cumella va estudiar enginyeria industrial i fotografia a l’Institut d’Estudis Fotogràfics de Barcelona. L’ofici l’ha après treballant tota la vida al costat del seu pare, “un bon mestre”, afirma. El taller de Toni Cumella es va iniciar amb el seu avi, Josep Regàs, terrisser fill de Breda, on hi ha una llarga tradició de tallers ceramistes. Quan aquest es va instal·lar a Granollers, va continuar amb la ceràmica tradicional d’olles i cassoles. El pare, Antoni Cumella, va transformar el taller familiar en una fàbrica aplicada a l’arquitectura que, al mateix temps, li servir com a estructura per a la seva reconeguda obra personal.\nPerò Toni Cumella es va centrar en la producció per als estudis d’arquitectura i les obres urbanes. La seva part més artística l’ha expressat de manera destacada a través de la fotografia. Actualment, el ceramista compta amb un catàleg d’intervencions molt llarg, tant en l’apartat d’obra nova i d’avantguarda com en el de la restauració i rehabilitació del patrimoni arquitectònic.


El Vendrell millora el paviment de carrers de l'Oasis\nEl Vendrell millora el paviment de diversos carrers de l'Oasis\nLes obres comporten alguns canvis en el sentit de circulació\ndimarts, 4 de desembre 2018 - 13:39h | Actualitzat a 04/12/2018 14:01h\nObres de millora del paviment a l'Oasis. | Ajuntament del Vendrell\nL'Ajuntament del Vendrell ha anunciat que durant aquest dimarts 4 de desembre i el dimecres 5 es faran diverses tasques de reparació del paviment en alguns carrers de la urbanització Oasis. Concretament, les millores es faran als carrers de Joan Perucho i de Josep Maria Folch i Torres, així com a la plaça de la Renaixença. Com a conseqüència d'això, es fixarà el carrer de Joan Perucho amb un sol sentit de circulació, en direcció al carrer de Ter.\nEls carrers que hi conflueixen, que són els de Joaquim Vayreda i de Joaquim Torres Garcia, també es fixaran en direcció al carrer de Ter. Des del consistori han avançat que durant els pròxims dies també es fixaran en un sol sentit de circulació els carrers de Ramon Martí Alsina, d'Apel·les Mestres, de Jaume Mercadé i de Joaquim Sunyer. Per això s'ha demanat als veïns de la zona que estiguin atents a la nova senyalització que s'anirà posant.\nObert el pas per la riera de la Bisbal\nJust aquesta setmana s'han donat per acabats els treballs de reparació del paviment del pas per la riera de la Bisbal, que estava malmès per les riuades que es van produir durant el passat mes d'octubre. L'aigua que va baixar durant diversos dies va fer que l'asfalt quedés en condicions força precàries, fins al punt que hi havia un risc d'enfonsament si hi passaven vehicles. Per aquesta raó es va tallar el trànsit a finals del mes d'octubre.\nDurant el novembre es va fer diverses reparacions, tant al clavegueram de la zona com al mateix paviment, i des d'aquest dilluns 3 de desembre ja s'ha pogut obrir de nou el pas del trànsit rodat. Aquest és un punt pel qual hi passen molts vehicles que vénen del barri del Puig i que van, o bé cap al centre del Vendrell, o bé cap a la carretera que es dirigeix al barri marítim de Sant Salvador.