Sarment: Resultat de les eleccions del 14-F a Balsareny\nCom és el nostre costum al llarg de més de quatre dècades, el mes passat volíem publicar un editorial exhortant els nostres lectors a votar en consciència; però com que el Govern va decidir ajornar les eleccions fins al maig a causa de la situació sanitària, el vam retirar. Després, quan ja teníem el Sarment en premsa, el TSJC, com és sabut, va anul·lar el decret d’ajornament i va establir que els comicis es celebressin el 14 de febrer tal com estava inicialment previst. L'editorial no imprès el vam publicar al nostre blog i a les xarxes, i ara procedirem, també com és usual, a analitzar el resultat de l'escrutini a Balsareny.\nA causa de les normes Covid-19, els col·legis electorals van canviar de lloc per passar a equipaments municipals més grans i espaiosos, per seguretat: concretament la secció 1ª, amb 4 taules, es va situar a la sala polivalent del Sindicat; en tant que la secció 2ª (amb 3 taules) i 3ª, corresponent a barris perifèrics i cases de pagès (amb taula única), posaven les urnes a l’interior del pavelló municipal de Balsareny. Cal dir que l’organització logística de les votacions, per evitar contagis, va ser prou bona. En aquest sentit, vagi des d’aquí el nostre agraïment als membres de les meses, interventors i tot el personal auxiliar que va vetllar per la seguretat, i a tothom qui va anar a votar.\nCom és sabut, el guanyador de les eleccions a nivell de tot Catalunya va ser doble: tant el PSC com ERC van obtenir 33 escons cadascun, tot i que els socialistes es proclamaven guanyadors perquè van recollir força més vots, uns 48.000 més que ERC. En tercer lloc, Junts x Cat, amb un escó menys (32); i, en quart lloc, per sorpresa i preocupació de molta gent, es situava Vox, el partit ultradretà, amb 11 escons, més del que s’esperava. Tot al contrari, la cinquena posició fou per a la CUP, que augmentava escons i n’obtenia 9. Darrere d’ells, En Comú Podem es quedava amb els mateixos 8 escons que ja tenia.\nEn setè lloc, el partit que més davallada feia a la nit electoral: Ciudadanos, que passava de 36 escons a tenir-ne solament 6. Darrere d’ell, el PP en perdia un i es quedava amb 3 escons; mentre que el PDeCAT (d’Àngels Chacón), escindit de Junts x Cat (i que no existia el 2017), obtenia, junt amb el PNC (el partit de Marta Pascal, també escindit de Junts), més de 81.000 vots, que no s’han aprofitat, perquè no arribaven a un sol escó al Parlament. Són aquests vots els que, si no s’haguessin separat, podien haver donat la victòria a JuntsXCat.\nDit això, parlem de Balsareny, on l’ordre és diferent. Aquí guanyava JuntsXCat, amb 371 vots, seguit del partit també independentista, ERC, amb 351. En tercer lloc, els socialistes, amb 234 vots i, en quarta posició, la CUP, amb 114. A poca distància, el partit Vox, obtenia ni més ni menys que 100 vots a Balsareny. En sisè lloc, 63 vots per En Comú Podem, seguit de Ciudadanos, amb 49, i el PDeCAT, amb 41. En darrer lloc dels partits grans, el PP, amb només 21 vots. Cal dir que, en aquestes pàgines sempre hi posem, com podeu veure en la taula adjunta, els partits minoritaris, menys coneguts, però respectables, que, en aquest cas són 5 partits més i un total de 14 vots (entre ells, el PNC, esmentat abans, de M. Pascal, amb 3 vots).\nPodem veure que a Balsareny els 3 partits independentistes ocupen posicions més avançades que a nivell general; i, si hi comptem el PDeCAT, també. Per altra banda, la suma d'aquests 4 partits dona un percentatge del 64% del bloc independentista, o sigui, molt més que la dada equivalent a tot Catalunya que, de fet, també sobrepassa justet el 50% dels vots. Per últim, destaquem que Vox irromp amb força, però queda com a cinquena força del poble, no quarta com a nivell general.\nLa participació a Balsareny va ser d’un 54,02%, una mica més alta que la de tot Catalunya, que fou d’un 53,42%; òbviament molt baixa, com a tot arreu. Influït segurament per les circumstàncies sanitàries actuals (han estat les eleccions del neguit), l’abstenció registrada ha estat la més alta de totes les convocatòries al Parlament que hi ha hagut fins ara.\nEls resultats a Balsareny distribuïts per seccions i taules són els següents:\nSi comparem dades, podem veure que Junts X Cat no guanya pas en totes les taules: només a la 3ª secció (amb diferència), a la 1-D i a la 2-C. A les altres guanya ERC, menys a la 2-B, on els socialistes queden primers ( i Junts, tercers). Tret d’aquesta taula, els socialistes queden tercers a tot arreu (mentre a Catalunya són primers).\nFixem-nos també que la CUP i VOX, que es porten pocs vots de diferència, es van repartint la 4ª i 5ª posicions, segons cada taula (tot i que en conjunt s’avança la CUP). En Comú P. queda sisena a la majoria de taules (però no en totes, en algunes s’avança) i C’s són setens a la majoria (en algunes taules són sisens).\nEl PDeCAT és la vuitena força al poble (no la novena, com a nivell general) en gairebé totes les taules, però destaca la taula de la 3ª secció (la de rodalies) on és la setena força, ja que hi obté molts més vots que C’s. Per últim, el PP obté en quasi totes les taules el lloc novè, per bé que en 4 d’elles empata amb el PDeCat.\nI, per acabar aquesta crònica, anem a comparar les dades actuals de Balsareny amb les de la darrera convocatòria al Parlament, és a dir, la del 21 de desembre de 2017, en les eleccions imposades pel règim del 155.\nLa participació, com ja hem dit, ha baixat a tot arreu i, en el cas de Balsareny, ha passat de 83,33 %, el 2017, a 54.02 %, el 2021, per tant, ha baixat més de 29 punts. Les dades comparatives de cada partit, les podem veure en la següent gràfica. Tinguem en compte que el PDeCAT no existia el 2017; en tot cas els seus vots anaven amb JuntsXCat. I, evidentment, tampoc no es va presentar Vox el 2017. També cal dir que la gràfica la fem en percentatges, per salvar que la participació ha estat ara molt més baixa i que el cens electoral també ha variat una mica (era de 2592 electors, el 2017; però ara és de 2564 electors, un xic més baix).\nSi observem la gràfica, cal destacar que els dos partits principals no han variat gaire els percentatges: Junts X Cat han baixat una mica, però queden al capdavant ara, igual que el 2017. En canvi, ERC ara ha pujat una mica. Més contundent és l’ascens dels socialistes en aquestes eleccions, comparat amb les de 2017 (com ha passat a tot Catalunya; una gran pujada, l’anomenat “efecte Illa”); i, encara que amb nombres absoluts més baixos, és també molt significatiu l’ascens que ha tingut ara la CUP (a Balsareny, com globalment a Catalunya).\nPer altra banda, En Comú- Podem, que en general s’ha mantingut igual, al nostre poble ha baixat una mica en percentatge de vots. I, per últim, si bé el PP a Balsareny s’ha mantingut pràcticament igual, la davallada més destacada de tots ha estat, com a tot Catalunya, la de Ciudadanos, que de tenir el 21,5% de vots (i el 3er lloc el 2017, no el 1er, a Balsareny) passa a mantenir-ne tan sols el 3,5%. Pel que fa a Vox i el PDeCAT, ja hem dit que no es van presentar el 2017, i per això no ho podem comparar; representa que han crescut de vots, més Vox que no pas el PDeCAT.\nCom a curiositat, volia dir que, quan hem parlat del cens, estem acostumats que, els darrers anys, cada cop baixa més el cens electoral (el de febrer de 2021 és més baix que el de desembre de 2017) , com també tot el padró d’habitants de Balsareny, Tanmateix, hem de dir que, segons dades de l’IDESCAT, el padró de Balsareny actualitzat ara al gener, marca que el passat 2020 hem augmentat la població en 33 habitants: hem passat de 3.159 a 3.192 habitants. Ja està bé que no continuï la davallada dels darrers anys i que es revifi una mica el poble!\nText i gràfics: Isidre Prat Obradors\nEtiquetes de comentaris: 2021-02, Política


Joan Foguet - Pujolista? | NacióDigital\n«Si ser pujolista és estimar el país, construir Estat del Benestar i defensar amb convicció l'equilibri territorial, segur que molts s'hi apunten»\nper Joan Foguet, 24 de juliol de 2019 a les 20:49 |\nDiu la llegenda que estant a Arnes (Terra Alta) als anys 90, el president Jordi Pujol va iniciar un discurs als vilatans dient: "Estic molt satifet de ser aquí, a l'últim poble de Catalunya, perquè...". I un veí va interrompre: "L'últim? Serà lo primer!". Sigui llegenda o no, serveix per explicar com Pujol dominava el país i com ja convertit en icona qualsevol ciutadà es veia en cor de replicar-lo perquè, el votés o no, se'l sentia com propi. Era un més després de dues dècades de telenotícies. Sovint es va criticar que Pujol patrimonialitzés el país, però francament li va fer de pare mentre el van anar votant.\nParlar del president Pujol és quelcom perillós avui, i impopular. Només tractar el tema és anatema. A banda, és ingenu tractar en un foli una figura ingent com la del president Pujol. Però a tomb dels cinc anys de l'anunci que va fer de la deixa que tenia a Andorra i que no va declarar, trobo que és bona ocasió per reivindicar la persona i el personatge: Jordi Pujol i Soley.\nDe la seva persona, el gran públic en sabem molt poc. Recordo que és del mateix any que la meva àvia Dolors, d'alguna història dels seus pares, de Premià, de ser veïns del Guti, de la presó a Zaragoza, de les dues proposicions de matrimoni, del Cant de la Senyera, de la tortura (de la que no en parla perquè d'altres ho van passar pitjor que ell), del fet que sigui metge sense exercici, de la Caputxinada, de Montserrat, de Banca Catalana, i després ja de liderar Convergència Democràtica i de 23 anys de governar el país, com a resum.\nAra parlem de fer República, que no és més que la perllongació del fer país pujolista. L'1 d'octubre és el futur de ciència-ficció que Pujol va veure des del Tagamanent. Qui hagués pogut imaginar on seríem avui? La reconstrucció nacional no és la que pensava la generació dels nostres avis, però és la dels nostres fills. La transició democràtica va anar bé sí, i potser podria haver anat pitjor. Hem fet molt en aquest país servint-nos, amb astúcia de vegades i amb tossuderia sovint, de les eines curtes de l'autonomisme. Amb el peix al cove a Madrid, catalunya s'entenia poc, quan ara ens volen silenciats, amagats i ens tenen a la presó.\nSer pujolista hauria de ser quelcom homologable a ser gaullista a França. Una manera de fer. Recordo que ara al PDECat i a Junts per Catalunya (JxCat) se'l titlla de postconvergent. Una etiqueta que podria ser només cronològica però que tracta de ser pejorativa, del fet que tot allò convergent és malvat i corrupte. Crec que aquest espai de centre, inevitablement independentista avui, com el mateix Pujol, hauria d'etiquetar-se de convergent i, perquè no, de pujolista. Sé que molts independents no s'hi veuen, què són independents precisament per no tenir una altra etiqueta que la d'independent, pura i virginal, però tothom té dret a sentir-se com vulgui. I si s'ha de sumar doncs això: posar una etiqueta amb una altra i una altra, no hi ha de més boniques en aquest cas.\nEn Francesc-Marc Álvaro recordava en un bon llibre que Franco va morir al llit i que els seus assassins no van ser res més que una col·lecció de progres de pa sucat amb oli que van viure una gran joventut fent de rebel contra el dictador. Una altra cosa són els autèntics lluitadors contra el franquisme, que són tota una altra cosa i que molts militaven en l'esquerra, o en el catalanisme. Doncs amb Pujol no van poder tampoc tots els progres de salmó fumat i de còctel del carrer Aribau, enverinant diaris i televisions. És cert que la seva confessió va fer mal a moltes persones que l'admiraven, però que avui mantenen aquell reconeixement pel polític, i potser no tant l'adoració per al pare de la pàtria. Els petits pecats dels grans homes són enormes. La misèria dels miserables ja s'entén, sembla ser.\nSi ser pujolista és estimar el país, construir Estat del Benestar i defensar amb convicció l'equilibri territorial, segur que molts s'hi apunten. Perquè també era la tradició de socialistes, comunistes, laboristes, democristians del país. Ara que es parla tant de marques, Pujol va saber posar la marca al que representava la majoria. Ho va fer bé. Però no era només màrqueting -que també tenia la seva fal·lera pels mitjans, sí-, era sobretot feina i més feina, a banda d'un talent descomunal i que no trobarem en generacions.\nNomés per acabar: penseu en els grans homes (ara ja començarem a tenir dones en la nostra memòria finalment) i veureu com tots van tenir un mal final, com si fossin jugadors del Barça. Zeus devorava els seus fills, i la política és una piconadora sense misericòrdia. Pujolista doncs? Suposo que sí.\nPer Tubabelli el 25 de juliol de 2019 a les 12:16\nNo és Zeus, sinó Cronos (Saturn) qui devorava els seus fills...\nPer Anonima el 25 de juliol de 2019 a les 10:19\nJa comencen a sortir els escolans de l'independentisme disposats a netejar la imatge que tenim de Pujol vinculada a la corrupció: 3%, Palau, Casinos, etc.\nPer Gresty el 25 de juliol de 2019 a les 10:00\nNos quiere rehabilitar al señor Pujol pensando tal vez que la distancia, en el tiempo, es el olvido. No olvidamos la corrupción generalizada que organizó y permitió en su familia, todos sus hijos están procesados y alguno ya condenado, como en el partido (caso Palau, caso 3%), como en todos los lugares por los que pasó (Banca Catalana, caso Casinos, etc. ). No pretenda confundirnos.\nPer Africà el 25 de juliol de 2019 a les 06:54\nPujol va corrompre profundament les administracions catalanes. Sense retorn


Parque Tantauco | Rumb sud-oest\nEnviat per: nizzamudin | 31/12/2011\nA les 08.20h ja sóc davant de l’oficina. El col·lega no arriba fins a tres quarts de nou. Ve amb una noia. Passem a dins i ens prenem un te a l’office, sense pressa. Abans de marxar van pel supermercat a fer unes compres, ells passaran el cap de setmana a Chaiguata. Anem amb una pickup. El Lito m’explica que fa uns anys, l’àrea del parc la va comprar un estranger, per explotar-la i treure’n la fusta, però té un accés difícil i la pista està plena de pujades i baixades, i el projecte tenia una forta oposició per part de la gent. Llavors, l’alcalde de Quellón, que és del mateix partit que l’actual president de Xile, Sebastián Piñera, li va proposar a aquest comprar les terres i fer-ne un parc. I això es va fer. L’amo del parc és el president. “Es un hijo de puta” -diu el Lito- “pero bueno, gracias a él se salvó la zona”. A l’encreuament amb la colonia Yungay (aquí s’hi pot arribar en bus) recollim a un noi que també treballa al parc. El Lito condueix a una velocitat excessiva i m’he de posar el cinturó i agafar-me a un mànec. Afortunadament he esmorzat lleuger. A l’oficina d’entrada al parc em registro i pago l’entrada i les nits de càmping. El noi em diu que si als refugis no hi ha ningú, que no monti la tenda i dormi als refugis, que estan oberts. La previsió del temps, que ahir vaig consultar per internet, diu que avui i demà s’aguanta, el dilluns amb núvols, i dimarts i dimecres pluja. De moment avui i ara el cel està ennuvolat i totalment gris. Al càmping de Chaiguata (fi del trajecte) també hi ha una oficina, passo per allà, informo al noi, carrego aigua, i m’acompanya fins a l’inici del sender. M’acomiado del Lito i de la noia. M’han donat un bon mapa. no és un mapa topogràfic, però et marca les etapes amb els punts significatius de cadascuna. A més el sender està molt ben senyalitzat, cada cent metres hi ha una senyal que et diu el punt quilomètric on estàs.\nAquí comença la travessa\nDay 1 – Càmping Chaiguata – Refugi Chaiguaco (7,5 km, 2h 40m)\nComenço a caminar a les 11.40h. Avui faré una etapa curta. Per començar ja està bé, avui és quan vaig més carregat i no tinc pressa, per molt ràpid que arribi a Inío, no podré sortir d’allà fins dijous.\nHi ha molts trams de sender amb troncs, perquè aquí plou molt i s’omple de fang per tot arreu.\nAquesta primera part del recorregut és molt bonica i entretinguda; estic content d’estar aquí.\nMarca del Sendero Transversal\nComença a ploure tímidament. Des d’un punt elevat veig el llac Chaiguata i més endavant el riu Chaigua des d’un mirador.\nArribo al refugi Chaiguaco a les 14.20h. Fa una estona ha parat de ploure. Aquí no hi ha ningú. A sota hi ha el llac Chaiguaco i al costat de l’àrea de càmping un heliport. Entro al refugi i m’instal·lo còmodament. Té una estufa-cuina, una taula, bancs i vuit matalassos. És senzill però està molt bé. La coberta està integrada.\nHi ha un punt d’abastiment d’aigua potable però ara està sec, s’ha d’agafar l’aigua del llac. M’han dit que a tot el parc l’aigua té un color marronós, com de te, però es pot beure amb tota tranquil·litat; el color és degut a un arbre que la pigmenta.\nFaig una migdiada, el temps ha millorat i baixo fins al llac. Sopo i pujo a un mirador que està a només cinc minuts del refugi.\nDay 2 – Refugi Chaiguaco – Refugi Pirámide (12,5 km, 4h 40m) – Sortida: 09.30h, arribada: 14.10h\nEl llac Chaiguaco des de dins del refugi\nA més de zones amb troncs, també hi ha moltes plataformes fetes amb fusta i alguns ponts. Fa poc més d’una hora que camino i arribo a la laguna Triángulo.\nFa sol i hi ha pocs núvols al cel. El terreny es comença a inclinar, vaig pujant per dins del bosc.\nQuilòmetre 15,5 de la travessa\nArribo a la torre del Cerro Mirador. Des de dalt, la vista és amplíssima.\nDesprés, és clar, ve la baixada i a baix entro a una zona sense arbres. Els darrers dos quilòmetres es fan una mica pesats, hi ha fang i turberes, i menys trams de troncs. Un bonic pont m’indica que em queda menys d’un quilòmetre per arribar al refugi Pirámide, punt final de l’etapa d’avui.\nEl refugi és igual que el d’ahir, i aquí també hi ha un llac (més petit) al davant, però l’entorn era més bonic ahir. Tinc la sensació d’estar en un lloc remot, però no inhòspit. Aquí, el punt d’abastiment d’aigua també està sec i el segon punt recomanat és el riu sota el pont que hi ha abans del refugi. Després de la migdiada vaig a carregar aigua.\nEl río Zorra\nA mig camí de tornada sento veus que vénen del refugi. Em queda encara un bon tros, però com que la contaminació acústica aquí és zero, les sento des de lluny. Són un grup de xavals de 17 anys, que han vingut a fer, no el Sendero Transversal sinó un altre que va fins a Caleta Zorra, a l’oest de l’illa, el lloc més remot del parc. Són set, i demà ja tornen. Em conviden a sopar, pasta i raviolis. És la seva primera sortida de trekking pel seu compte i ja se n’han adonat d’alguns errors que han comès (i que jo també vaig cometre “en mis años mozos”), com l’excés de pes (massa menjar) i anar mal equipats. Em pregunten pel viatge i també em demanen alguns consells que els ajudin a millorar pels propers trekkings. Ni que fos jo el gran expert. És cert que l’experiència és un grau, però no deixa de ser un aprenentatge continu. Jo, per exemple, fent trekkings amb la Dani vaig aprendre molt. Ells van amb tres tendes i han agafat la resta de matalassos per dormir millor.\nLlac davant del refugi\nDay 3 – Refugi Pirámide – Refugi Huillín (15,4 km, 5h 45m) – Sortida: 09.45h, arribada: 15.30h\nVaig augmentant progressivament el quilometratge de les etapes. La primera part d’avui discórre per extenses pampes de turberes que voregen alguns llacs.\nPetjades de zorro chilote\nLaguna Los Ciervos\nA les dotze inicio la pujada al Paso la Montaña, per un bosc dens, on a part d’arbres hi ha unes canyes que semblen bambú. Tenen un altre nom però són de la mateixa família. Arribo a una caseta, la Parada de Los Cipreces, és un bon indret per fer una pausa. Davant hi ha un pont que creua el riu Cipreces.\nParada Los Cipreces\nEn acabar la baixada surto del bosc i arribo novament als espais oberts, alguns d’ells molt humits. L’avanç es fa una mica lent. Quan estic a punt d’arribar al refugi veig un xaval que camina en sentit contrari, cap a mi. Hòstia! M’ha sobtat moltíssim trobar-me una persona. Entre que pensava que no trobaria ningú, i després d’estar tot el dia caminant en solitari i amb una connexió total amb la natura, m’ha impressionat més trobar-me un ésser humà que si m’hagués trobat un animal. Mai havia tingut una sensació semblant. Al costat del refugi hi ha un altre noi. Entro i deixo la motxilla. Sobre la taula tenen uns tubs i uns fulls amb taules de dades. Deuen ser biòlegs. Un d’ells entra i comencem a xerrar. Són veterinaris i estan fent un estudi sobre la granota de Darwin, en perill d’extinció. Ostres! M’agradaria veure’n una. Només n’hi ha aquí a Chiloé i en algún punt de la frontera entre Argentina i Xile, a l’alçada de Neuquén. L’Andrés em diu que aquí al voltant del refugi n’hi ha força. Ells treuen mostres de la panxa, fregant-hi un cotonet, per veure si estan infectades per un fong micriscòpic, i també de la boca, per unes proves de genètica. La panxa és de color fosc i tenen unes taques blanques, no n’hi ha dues d’iguals, el dibuix de la panxa és com una empremta dactilar. Ells van arribar ahir i avui han estat tot el dia, fins fa una estona, treballant. L’Andrés surt a tallar llenya i començo a preparar el sopar. M’avisa de que surti i em mostra quin és el cant d’aquesta granota. El soroll és com el d’un ocell, res a veure amb el de la típica granota.\nAl cap d’una estona arriba l’altre noi, el Cayetano, que és el primer que m’he trobat, i que havia sortit a caminar. Mentre sopem, l’Andrés m’explica que després de molts anys d’oposició social, finalment s’ha aprovat la construcció de tres preses a la Patagònia. Es veu que els estudis d’impacte ambiental feien riure, i els interessos polítics i econòmics són tan grans, que finalment ho han aconseguit. A més de la construcció de les preses, la gran destrossa vindria per la construcció de les torres per tirar el cablejat… fins a Santiago! Això va a càrrec de dues empreses, una de xilena i una altra que es diu Endesa. Us sona? És el moment d’anar a la Patagònia xilena abans que ho facin tot malbé. L’única mesura que se m’acut, per part de la població civil, és que un cop comenci el sidral, facin un boicot a les obres (barrinades de dinamita i tal). L’Andrés i el Cayetano segueixen demà fins al refugi Mirador Inío. M’hagués agradat veure com recullen mostres i com treballen, però demà vull arribar a Inío, per tenir tot un dia sencer a l’endemà allà. A Inío ens trobarem, tornem el dijous amb la mateixa llanxa.\nDay 4 – Refugi Huillín – Càmping Inío (17,1 km, 7h 20m) – Sortida: 10.10h, arribada: 17.30h\nEl cel està mig tapat, amb estones de sol però amb molts núvols. Segons la meteo, avui tindré pluja. A la laguna Escondida hi ha una caseta per descansar, i just arribo que cau un petit xàfec.\nDavant la laguna Escondida\nRes, no han sigut ni deu minuts. Quan para de ploure continuo, i baixo fins al mirador del Golfo Corcovado.\nDes del mirador Corcovado\nMés endavant inicio l’ascens a la torre Mirador de Inío, el punt més alt de la travessa. Aquí la vegetació és molt diferent, hi ha falgueres, i els arbres (cipresal) estan cremats. Els últims trenta metres els he fet corrent perque cau un segon xàfec, aquest també l’he evitat perque a la part baixa de la torre hi ha un cobert. He estat de llet. Pujo les escales amb molta precaució, està tot molt mullat. Des d’aquí ja veig l’oceà, però el cel està tan gris que espatlla l’espectacularitat de l’escenari.\nAllà al fons ja veig l’oceà!\nBaixo fins al refugi Mirador Inío. Pausa de deu minuts.\nVista des del refugi Mirador Inío\nÉs increïble la rapidesa amb la que canvia la composició del cel. Entre les dues fotos anteriors no han passat ni 45 minuts!\nEl refugi Mirador Inío ja queda enrera\nContinuo baixant i entro en un bosc anomenat Siempreverde. I sí, està tot molt verd, hi ha molta molsa i alguns trams són molt foscos perque geirebé no arriben els raigs del sol, i sempre estan humits.\nA partir d’aquí faig poques aturades, i grabo un parell de vídeos. A les 17.30h arribo al càmping Inío, i completo els 52 km del Sendero Transversal. Des de la torre han caigut dos plugims, de curta durada i poca intensitat.\nLa zona del càmping és gran, hi ha serveis i un edifici amb taules i on es pot cuinar (el Fogón). Vaig a l’oficina a avisar que he arribat. Com que al càmping no hi ha ningú, la noia em, diu que puc dormir en un dels domos, que és una tenda gran, amb terra de fusta. M’acompanya fins allà i obre el fogón i els serveis. Em diu que hi ha aigua calenta, però més tard m’he anat a dutxar i… nasty the plasty! No hay frío, no hay dolor!\nAvui comença oficialment l’estiu a l’hemisferi sud. Aquesta nit passada ha plogut. M’apropo a l’oficina perque m’informin de quins senders es poden fer des d’aquí. Al matí faig el de Punta Rocosa, que va fins a un far i després recorre diverses platges, per acabar a Playa Inío.\nCamí del far\nHi ha alguna estoneta amb núvols, però en general el dia és assolellat. El far és tot de fusta, la noia m’ha deixat les claus per pujar a dalt.\nMentre pujo les escales observo l’estructura per dins. Quina feinada van tenir per construir-lo! A dalt el vent bufa amb força.\nVista des del far\nCompleto el sender, passant per les diferents platges i anant a una gruta.\nPlaya Las Dalcas\nVista des del mirador Yencouma\nEntrada a la caverna de Inío\nEl recorregut total són uns quatre quilòmetres i és molt bonic. S’ho han currat molt.\nPer la tarda en faig un altre, de manera parcial, el de los Altos de Inío, que arriba a uns miradors.\nCaleta Inío des de los Altos de Inío\nLa segona part del sender ja la vaig fer ahir, és comuna al Sendero Transversal, i per no repetir-la, dono mitja volta des del mirador més allunyat.\nAl càmping em trobo l’Andrés i el Cayetano que tot just acaben d’arribar.\nLa noia de l’oficina m’ha dit que en principi la llanxa surt demà de Quellón a les set del matí, sempre i quan les condicions meteorològiques no siguin adverses, i arribarà aquí al voltant de les deu.\nAquesta nit passada ha fet més fred, i a més he passat la nit del lloro perque tenia l’estómac regirat. A les 09.15h ja sóc a l’oficina. Es veu que la llanxa ha sortit a les nou de Quellón, i fins les 11.30-12h no arribarà. La Janet em deixa consultar el correu al seu ordinador, però internet va molt lent, trigo mitja hora per obrir-lo. Com a mínim és gratis. Han engegat un generador i ara puc fer servir un dels ordinadors que hi ha en una sala. Aprofito per enviar alguns e-mails. Abans de les dotze la llanxa ja és aquí, però no sortirem fins les quatre de la tarda perque el mar està molt esverat. “Hu” important és sortir d’aquí avui. De menjar només em queda mig paquetet de galetes.\nPel viatge en llanxa et claven 20.000 pesos (uns 30€), una bona hòstia. Però tenint en compte que el viatge fins a l’entrada al Parc em va sortir gratis, no em puc queixar.\nAl costat de l’oficina hi ha un arbre amb uns rètols que indiquen la distància des d’aquí a diferents parts del món.\nEstic a uns 12.000 km de Barcelona\nAra mateix estic molt més a prop del pol Sud que de casa. Sembla mentida. Tot i que no és el punt on he estat més allunyat (o més a prop del pol Sud); aquest va ser Ushuaia, just ara fa un any.\nMarxem a les 16.30h. És una llanxa ràpida i va fotent bots. Sort que avui no he ingerit grans quantitats perque sinó deixaria l’interior de l’embarcació i els altres passatgers amb un estucat. El viatge es fa força pesat, triguem tres hores per arribar a Quellón. M’acomiado dels veterinaris i torno a l’hotel, on havia deixat una motxilla petita i ja havia avisat a la senyora que em guardés una habitació per avui dijous.\nHa sigut una sort i un privilegi fer la travessa pel parque Tantauco. Però també vaig lluitar i moure’m, primer anant a Quellón i després a l’oficina, matí i tarda. En sis anys han obert els senders, amb tota la senyalització i construcció de passarel·les, ponts i els refugis. Val molt la pena explorar aquest parc.\nA la costanera de Quellón, a més d’hotels (com el meu), també hi ha bars de dubtosa reputació, amb vidres foscos, música cutre i rètols que diuen: “se necesitan señoritas”. Confirmo les meves sospites quan de camí cap a l’hotel veig que s’apropa una noia corrent, passada de quilos i mig despechugada, i entra en un d’aquests antres.\nDiuen que a Quellón s’ha d’anar amb compte a la nit, que hi ha molts borratxos. Jo en vaig veure l’altre dia al matí, un grupet sota l’ombra d’un porxo. Al vespre hi havia també un tio tirat al mig de la vorera dormint, i prop de l’hotel dos tios en portaven a un altre que no s’aguantava dret “de la merluza que llevaba”.\nArxivat a Xile | Etiquetes: Chiloé, travessa, trekking\nTornada a Puerto Varas »\n[…] indret remot : Parque Tantauco (illa de Chiloé, […]\nBy: Roda el món i torna al born « Rumb sud-oest on 25/10/2012


Plens Oberts - Les Franqueses :: MOCIÓ DEL GRUP MUNICIPAL LES FRANQUESES IMAGINA PER AL MANTENIMENT DEL DESPLEGAMENT DE LA LLEI DE BARRIS\nMOCIÓ DEL GRUP MUNICIPAL LES FRANQUESES IMAGINA PER AL MANTENIMENT DEL DESPLEGAMENT DE LA LLEI DE BARRIS .\nAtès que La Llei 2/2004, del 4 de juny, de millora de barris, àrees urbanes i viles que requereixen una atenció especial ha permès emprendre molts projectes d’intervenció integral al nostre país que han servit i serveixen per lluitar de forma transversal contra els efectes de la concentració de la problemàtica social en els barris amb majors dèficits i millorar les condicions de vida de la seva població.\nAtès que en aquesta Llei es va crear un fons financer a disposició dels ajuntaments que presentin projectes de rehabilitació integral de barris, àrees urbanes i viles, amb aportacions de la Generalitat de més del 50% del pressupost global de l’actuació i que co-financen els ajuntaments.\nAtès que des de l'any 2004, s'han resolt 7 convocatòries d'ajuts derivades de la Llei de barris s’han aprovat 143 barris amb projectes de regeneració integral en marxa i s'arriba a prop dels 1.330 MEUR d'inversió pública compromesa per a la millora integral dels barris d'arreu de Catalunya.\nAtès que el desplegament de la Llei de barris ha posat de manifest la importància d’una actuació pública integral en àrees amb necessitats especials per tal de garantir uns mínims de qualitat urbana, ambiental i de cohesió social.\nAtès que l’article 63 de la llei 7/2011, de mesures fiscals i financeres altera la Llei de Barris i condiciona la convocatòria d'ajuts de la llei de barris a la disponibilitat de fons.\nAtès que el Govern de la Generalitat no va aprovar la convocatòria anual ni la dotació necessària durant l’any 2011.\nAtès que el Parlament de Catalunya el passat 14 d’abril de 2011 va aprovar per unanimitat la moció pel desplegament de la Llei 2/2 004, de millora de barris, àrees urbanes i viles que requereixen una atenció especial per tal de garantir l'execució, la continuïtat i el desenvolupament de la Llei de Barris.\nAtès que les retallades pressupostàries del Programa de Barris que presenta el Pressupost 2012 del Govern de la Generalitat significa una revisió completa del programa i posa en perill les convocatòries anuals i la continuïtat del desplegament de la Llei de Barris de cara el futur.\nAtès que recentment el Govern de la Generalitat ha notificat als 117 ajuntaments que tenen en execució obres relacionades amb la Llei de barris, advertint que congelaria els pagaments de les partides previstes dins d’aquesta subvenció durant el 2012.\nPrimer.- RECLAMAR la supressió de l’article 63 de la llei 7/2011, de mesures fiscals i financeres, per tal de garantir la continuïtat de l’aplicació i el desplegament de la Llei 2/2004, del 4 de juny, de millora de barris, àrees urbanes i viles que requereixen una atenció especial, per mitjà de convocatòries anuals per a l’any 2012 i successius.\nSegon.- INSTAR al Govern de la Generalitat a modificar el Pressupost 2012 per fer la dotació necessària per a garantir plenament, tant l’execució dels projectes en marxa, els deutes pendents amb els municipis com el desenvolupament dels projectes que s’incorporin a partir d’una nova convocatòria.\nTercer.- INSTAR al Govern de la Generalitat de Catalunya a procedir, de forma immediata, a fer els pagaments pendents de les subvencions atorgades en aquest programa.\nQuart.- TRASLLADAR aquests acords al Departament de Territori i Sostenibilitat, al Departament d’Economia i Universitats, als grup polítics del Parlament de Catalunya, a les entitats municipalistes (FMC i ACM).


Què és la Robòtica Educativa? – GfGRobotics\nQuè és la Robòtica Educativa?\nLa robòtica educativa és una subdisciplina de la robòtica aplicada a l'àmbit educatiu que se centra en el disseny, l'anàlisi, l'aplicació i l'operació de robots. Es pot ensenyar en tots els nivells educatius, des de l'educació infantil i primària fins als postgraus. La robòtica també es pot utilitzar per a fomentar i facilitar la instrucció en altres disciplines, sovint fundacions, com ara la programació informàtica, la intel·ligència artificial o l'enginyeria de disseny.\nEl nostre propi mètode GFG\nA GFG Kids comptem amb l´experiència de més de 18 anys dedicant-nos a la robòtica industrial i ja més de tres anys impartint classes, raó per la qual podem transmetre als nens molts coneixements, tant teòrics com pràctics, en la matèria.\nReforçar conceptes estudiats al currículum escolar, treballant-los d´una manera pràctica, intentant motivar als alumnes en l´aprenentatge d´aquestes matèries.\nAconseguir que es respectin les decisions i opinions dels demés companys i dels tècnics.\nQue l´aprenentatge és pugui fer amb actitut positiva .\nTreballar les relacions personals\nCol·laborar amb els companys i companyes i aprendre a treballar en equip\nTenir respecte del material utilitzat i de les instal·lacions a on realitzem l´activitat.\nI sobretot aprendre d´una manera divertida.\nLa creativitat augmenta quan les persones treballen juntes com un equip. Augmenta l'eficiència i la productivitat, apliquen el pensament computacional


GloBos.blog . Més de 1.000 poemes: "TARDA DE FESTA" de Marià Villangómez\nL'alegria de la jovenalla a la plaça en contrast de la vida rural muda i tranquil·la. Al capvespre les rialles i cants dels balladors omplen els camins mentre tornant al mas, cercant repòs.\nSonor, palpita el percudit tambor,\ncom el pols agitat del ballador;\ni la flauta evoca el vast paisatge\na l'entorn de l'església, clara imatge\nd'una tarda que els camps encén d'amor.\nSi a la plaça és propera l'alegria,\nals llargs camins de l'aspra pagesia\nmuda i plàcida escau la soledat:\ntrontoll d'un carro, un vianant pausat...\nEl poblet el seu crit de festa envia.\nDe les muntanyes on verdeja el pi\nl'ombra pel pla s'allarga. Va a la fi\nla tarda. Creix el clam de la gentada,\nlluny. I serà estremit, a la tornada,\nnocturn, de veus i riures, el camí.\nAnònim 26 de setembre de 2013 a les 13:02\nM'agrada com descriu el contrast: els prolegòmens de festa al poble en vers la solitud muda i plàcida als camps. Aquesta sensació de quan conviuen dos mons i penses: que no se'n adonen l'un de l'altre?\nGlo.Bos.blog 26 de setembre de 2013 a les 22:22\nÉs un poema molt visual, molt descriptiu. I Villangómez un poeta que convé conèixer.\nGràcies Eva, pel comentari i la visita.\nM. Roser 26 de setembre de 2013 a les 16:41\nEren molt entranyables les festes dels pobles de pagès...Tot i que ara ha canviat molt, però abans la festa continuava, camí de casa...Fantàstic el quadre!\nGlo.Bos.blog 26 de setembre de 2013 a les 22:18\nJo ho recordo de quan tornàvem de les festes dels poblets del voltant de Banyoles, -passava l' estius allí- i era talment així. Tot el camí de tornada càntics i xerinola.


La Plataforma del Voluntariat premia als voluntaris de l'any - Levante-EMV\nLa Plataforma del Voluntariat premia als voluntaris de l'any\nEls guardonats són la companyia SPB, Amics de la Gent Major, el Grup Adolescent de Ilewasi, Cooperació Internacional i Creu Roja\nlevante-emv | valència 04.12.2019 | 18:00\nEls premiats en l'edicio d'enguany Levante-EMV\nEls premiats en l'edicio d'enguany\nAmb motiu del Dia Internacional la Plataforma del Voluntariat de la Comunitat Valenciana va celebrar ahir la IV Edició dels Premis del Voluntariat. Uns guardons que reconeixen a les entitats més destacades del 2019 per la seua labor solidària i altruista. Els guardonats han sigut la companyia SPB, Amics de la Gent Major, el Grup Adolescent de Ilewasi, Cooperació Internacional i Creu Roja. A més, ha rebut un esment especial el Cor de L'Eliana per la seua contribució als valors solidaris a través de la música.\nEls Premis del Voluntariat compleixen enguany la seua quarta edició, en plena setmana internacional, el Dia Mundial de la qual se celebra el dijous 5 de desembre. De fet, la Comunitat se situa al capdavant d'aquestes activitats gràcies a l'important volum d'associacions i persones voluntàries, més de 40.000, que exerceixen des de l'altruisme aquesta important labor. Una terra que fomenta la solidaritat com es demostra també en el fet que València siga la ciutat designada per a acollir el 9 i 10 de desembre el Congrés Estatal del Voluntariat.\nCinc premis oficials i un esment especial\nEn primer lloc, en l'apartat de Voluntariat Corporatiu l'organització premiada ha sigut la companyia valenciana de productes de neteja per a la llar i cuidat personal SPB, per la promoció d'activitats de voluntariat entre el seu equip humà. Unes accions que en els últims anys s'han incrementat amb èxit i en les quals estan involucrades el 21% de la plantilla. Per part seua, l'associació Amics de la Gent Major ha rebut aquesta distinció en l'àmbit Social per la seua contribució a l'hora de millorar la qualitat de vida de les persones majors amb recursos limitats. Programes d'acompanyament afectiu, participació social, i conscienciació són els mereixedors d'aquest reconeixement i contribueixen a garantir la seua inclusió social i la millora del seu estat emocional.\nEn l'apartat educatiu i cultural, el grup adolescent d'Ilewasi ha sigut el premiat pel seu treball en pro dels drets de xiquets i adolescents. Es tracta d'un grup format per voluntaris d'edats d'entre 15 i 18 anys molt actius, que són el futur de la participació social i que estan treballant per una societat més democràtica i participativa. D'altra banda, Cooperació Internacional, l'ONG present en més de 30 països, ha rebut el guardó de Voluntariat Internacional pel seu programa "Breakfast for Others" en centres escolars de València. Aquesta iniciativa procura atenció a xiquets i xiquetes en risc d'exclusió social afavorint un desdejuni complet i equilibrat dins del seu centre. Una activitat que pretén donar igualtat d'oportunitats en el desenvolupament acadèmic i personal de l'alumnat, conscients de la necessitat d'un bon desdejuni per a millorar el seu rendiment.\nFinalment, en Voluntariat de Protecció Civil i Medi Ambient, Creu Roja ha recollit el premi a intervenció en la DANA del mes de setembre que va afectar amb especial virulència a la comarca de la Vega Baixa. Una intervenció en la qual aquesta entitat va atendre més de 500 persones, es van gestionar 2.400 llits, es van realitzar 51 intervencions en vehicles sanitaris, es va coordinar a més de 213 voluntaris i es van rebre prop de 3100 crides.\nFora de les categories oficials, cal destacar el Premi Especial a la música del Cor de l'Eliana. La seua labor va més lluny de la simple activitat musical. És un projecte on la música es converteix en el nexe comú que genera un espai on compartir, conéixer, col·laborar€transcendint el treball purament coral i creant un vincle molt especial i enriquidor propiciat per la diversitat dels seus components. Els seus objectius, tenint com a base nuclear la música coral, com ja hem esmentat, s'articula a través de diversos vessants: pedagògica, cultural, inclusiva, de transmissió de valors i solidària, entre altres.


Els arbres de Nadal s'il·luminen, aquesta vesprada, en tota València\nLa il·luminació oficial tindrà lloc a les 19.00 hores\nUns arbres que, per fi, aquesta vesprada, a les 19.00 hores, s’il·luminaran oficialment, donant la benvinguda al Nadal, i omplint de màgia les diferents places de València. A més, hui, juntament amb la il·luminació de l’arbre de Nadal i de l’entorn de la Plaça de l’Ajuntament, també s’inaugurarà el tradicional pessebre del Saló de Cristall del Consistori que, any rere any, és creat per l’Associació de Belenistas de València.\nComença el compte arrere per a gaudir del Nadal. Els mercadets nadalencs, els pessebres i una il·luminació especial fan que els carrers de València s’òmpliguen de gent i, sobretot, de molt bon ambient.\nLa Universitat Popular de València reprén les classes presencials


Mudra - Satya Centre de ioga\nUn mudra és un gest que habitualment s’adopta amb mans i dits, tot i que n’hi ha que es fan amb tot el cos o amb els ulls. Un mudra és un símbol, un segell, que representa un determinat estat o procés de la consciència. Al practicar-lo, aquest gest condueix a la consciència cap a aquest estat. És per això que sovint es tradueix mudra com gest psíquic.\nEls mudra actuen a nivell energètic, activant i desbloquejant determinats nadi (nom que reben els canals energètics en ioga i ayurveda, és equivalent als meridians en la medicina xinesa). Així, cada mudra te diferents efectes terapèutics a nivell corporal i mental, en funció dels canals que estimuli.\nCada dit te associat un element i un centre energètic i actua sobre diferents aspectes:\nEl dit gros representa l’element foc i s’associa al plexe solar. Alimenta l’energia dels altres dits o absorbeix l’excés d’energia. Té doncs un paper equilibrador.\nEl dit índex, representa l’element aire i s’associa al plexe cardíac. Ens aporta la capacitat de crear, de pensar, de reflexionar i permet inspirar-nos.\nEl dit cor, representa l’element èter i s’associa al plexe laringi. Ens dona l’energia necessària per viure i interactuar amb el mon espiritual. Ens dona també la força per afrontar i vèncer els desafiaments que ens proposi la vida.\nEl dit anular, representa l’element terra i s’associa al plexe pelvià. Ens dona capacitat de resistència i perseverança. Ajuda a conservar l’equilibri en situacions difícils.\nEl dit petit, representa l’element aigua i s’associa al plexe sacre. Ajuda a regular les relacions interpersonals i la capacitat de comunicació. Ens també a treballar les nostres emocions.\nEls mudra ens permeten millorar aspectes físics alhora que ens ajuden a potenciar determinats estats de consciència.\nHi ha molts mudra diferents, cadascun amb els seus efectes a nivell físic i psíquic. Els mudra poden practicar-se en conjunt amb una asana, per potenciar el seu efecte o també es poden practicar per si sols, buscant un efecte terapèutic concret.\nEn la meditació, es molt convenient adoptar un mudra per tal de potenciar la capacitat de silenci i centrament. Els mudra més adients i més utilitzats són: jñana mudra (el mudra de la consciència), chin mudra (el mudra del coneixement) o dhyana mudra (el mudra de la concentració o del buit).\nEn qualsevol cas, deixa’t guiar pel teu mestre interior i utilitza el mudra que et sigui més còmode o que adoptis de forma espontània.


Endesa, Red Eléctrica i Iberdrola encapçalen el rànquing de responsabilitat fiscal de les empreses de l'Ibex-35 La República\nEndesa, Red Eléctrica i Iberdrola encapçalen el rànquing de responsabilitat fiscal de les empreses de l’Ibex-35\nACN Barcelona.-Les principals companyies elèctriques de l’Estat lideren el rànquing de responsabilitat fiscal de les empreses de l’Ibex-35. Segons l’estudi publicat aquest dilluns per la Fundació Compromís i Transparència –una […]\nACN Barcelona.-Les principals companyies elèctriques de l’Estat lideren el rànquing de responsabilitat fiscal de les empreses de l’Ibex-35. Segons l’estudi publicat aquest dilluns per la Fundació Compromís i Transparència –una organització que impulsa el bon govern i la transparència a les empreses de l’Estat-, Endesa, Red Eléctrica i Iberdrola van esdevenir els grups que van obtenir millor puntuació en una classificació que té en compte indicadors com la presència en paradisos fiscals, la instauració de polítiques contra el blanqueig de capitals o la prevenció de delictes contra la Hisenda pública. Al final de la llista hi apareixen CIE Automotive, Colonial, Viscofan i Arcelormital, les úniques definides com a empreses “opaques”.\nPel que fa a les empreses amb seu operativa a Catalunya, tan sols el Banc Sabadell apareix dins la categoria de “transparent”. La resta (CaixaBank, Naturgy, Grifols) han sigut qualificades de “translúcides”. Per altra banda, fins a deu companyies del selectiu espanyol han aconseguit passar els filtres per ser considerades “transparents”, mentre que les 25 restants són “translúcides” o “opaques”.


Elisenda Rovira (MèdiaCat), Andreu Barnils (VilaWeb) i Esther Vera (Ara) exigeixen aplicar la censura a la dissidència política als diaris i a la televisió | La Santa Espina\nElisenda Rovira (MèdiaCat), Andreu Barnils (VilaWeb) i Esther Vera (Ara) exigeixen aplicar la censura a la dissidència política als diaris i a la televisió\nLa censura i la doble moral de l'esquerra: durs amb l'oposició, i dòcils amb el Govern, els dirigents processistes\nEl passat dijous, 25 de març de 2021, durant Els matins de TV3, la periodista Elisenda Rovira, tot comentant l’Anuari de Mèdia.cat 2020 —el qual incideix pretesament en el tractament de la premsa sobre el que considera extrema dreta— va expressar com vetar qui tingui defensi idees diferents a les que ells consideren acceptables, a efectes d'evitar fer-se'n ressò.\nLa censura i la doble moral de l'esquerra\nSignant dins la publicació un seguit de directrius perquè exclogui del debat públic temes com la immigració o la inseguretat, per evitar que creixi la representació parlamentària del nacionalisme. Rovira va més enllà i censura directament la dreta clàssica; és a dir, considera que no s’ha de convidar la dreta en sentit ampli a plató perquè això podria normalitar les idees liberals i conservadores.\nEn el mateix debat, el periodista de VilaWeb Andreu Barnils, aprovant les consignes de Mèdia.cat, lamenta que el periodisme català sigui plural i no silenciï d'entrada sempre la dreta. Així mateix, la periodista i directora de l’Ara, Esther Vera, concep que els periodistes han de separar els fets de les opinions i això vol dir, al seu parer, no promocionar les mentides que alguns polítics saben que no són veritat; això contrasta amb la tasca periodística que desenvolupen cadascun dels periodistes citats, quan no han fiscalitzat mai el populisme ni les mentides del Procés amb la vehemència que diuen tractar l'auge de Vox.\nEl sandvitx de Lakoff, l’estratègia dels mitjans per desmentir el discurs de l’extrema dreta.\n📌 @elisendarovira, @MediacatCat : “Cal incidir més vegades en la veritat que en la mentida.”#ElsMatinsTV3 https://t.co/tVTdGX8a7J\n— Els matins TV3 (@elsmatins) March 25, 2021\nDurs amb l'oposició, dòcils amb el Govern\nTot i les intencions de Mèdia.cat per desmentir el populisme, crida l’atenció que cap dels diaris processistes ha desmentit el frau processista de la independència en una dècada. Contradictòriament, i amb exemples com Barnils (VilaWeb) fent costat a Carles Puigdemont (JxCat), l’artífex d’una independència de vuit segons, o Vera (Ara), pròxima a Oriol Junqueras (ERC), tots els presents al programa matinal de la televisió pública catalana han alimentat el processisme amb els mètodes que diuen voler combatre de l’extrema dreta. Per tant, s'han fet ressò de les mentides governamentals.\nPuigdemont no es presentà ni a les municipals, ni a les espanyoles. T'has de remuntar a les catalanes del 21D de fa dos anys. Aleshores ERC va guanyar KRLS, a Sabadell (I va perdre a Catalunya)\nQuan ERC s'enfronta a Junts, guanya. Quan ERC s'enfronta a KRLS, perd.\n— Andreu Barnils Carrera (@andreubarnils) March 3, 2020\nEn aquest sentit, l'Anuari de Mèdica.cat 2020 anima a la censura: no parlar de qui provingui de la dreta o l'extrema dreta a fi que no s'accepti que els electors han votat aquests representats polítics. Aquesta noció de règim autoritari és promoguda per aquest manual de censura periodística.\nParal·lelament, s'emet la consigna que els mitjans de comunicació no s'han de subordinar a l'actualitat anti-immigració i pro-seguretat pública, a la evegada que han promogut i validat l'espectacle del Procés durant més de 10 anys a canvi de quantioses subvencions públiques.\nNo en va, ha sorprès recentment el tuit de l'ex-president Puigdemont. Diu ser víctima d'una campanya comunicativa organitzada contra la seva formació política, JxCat. Al seu torn, la pràctica que denuncia el resident a Waterloo ha estat el pa de cada dia durant els governs de Mas, ell mateix i Torra: la premsa catalana o és concertada o és pública, això vol dir que no és lliure sinó controlada pel govern.\nEl Govern de la Generalitat assigna subvencions discrecionals als mitjans de comunciació sigui pel foment del català o bé indirectament mitjançant la publicitat a les diferents rotatives. A més, hi inclou opinants afins i a la telivisió i la ràdio públiques hi tenen més veu els peons dels partits que governen, doncs hi deleguen els tertulians que volen ells.


LIFE+ Naturalesa & Biodiversitat\nNaturalesa & Biodiversitat\nL'objectiu de LIFE+ Naturalesa i Biodiversitat és contribuir al manteniment i/o restauració d'hàbitats naturals i de poblacions d'espècies de fauna i flora; més específicament, contribuir a l'aplicació de la Directiva 79/409/CEE, per a la conservació de les aus silvestres (Directiva Aus), i de la Directiva 92/43/CEE, per a la conservació dels hàbitats naturals (Directiva Hàbitats), i, en particular, a l'establiment de la xarxa europea d'àrees protegides Natura 2000, que té per objectiu gestionar i conservar in situ les espècies de la fauna i flora i els hàbitats més valuosos de la Unió Europea. També està enfocat a donar compliment a l'objectiu de la Unió Europea d'aturar la pèrdua de biodiversitat per a l'any 2010 i més enllà.\nCom a mínim un 50% del pressupost del programa LIFE+ per al cofinançament de projectes s'ha de destinar a projectes Naturalesa i Biodiversitat.\nDins LIFE+ Naturalesa i Biodiversitat hi ha dos tipus diferents de projectes: projectes LIFE+ Naturalesa i projectes LIFE+ Biodiversitat.\nEls projectes LIFE+ Naturalesa contribueixen a la implementació de les directives d'hàbitats i d'aus, i a donar suport al desenvolupament i la implementació de la Xarxa Natura 2000, incloent hàbitats i espècies litorals i marins. Són projectes centrats en les inversions sostenibles i a llarg termini a zones Natura 2000 i en la conservació de les espècies i els hàbitats inclosos a les dues directives. Els projectes LIFE+ Natura han de ser de bones pràctiques o de demostració.\nEls projectes LIFE+ Biodiversitat contribueixen a la implementació dels objectius de les comunicacions de la Comissió Halting the loss of biodiversity by 2010 – and beyond i Options for an EU vision and target for biodiversity beyond 2010. Són projectes que no estan restringits a les directives d'hàbitats i d'aus ni a les zones de la Xarxa Natura 2000. Els projectes LIFE+ Biodiversitat han de ser de demostració i/o d'innovació.


ESTUDI DE LA CAMBRA DE BARCELONA\nEl Prat és el tercer aeroport europeu en tràfic de passatgers\nLes instal·lacions preveuen batre rècords i superar aquest anys els 35 milions de viatgers\nDijous, 15/11/2012 | Actualitzat a les 15:59 CET\nL'aeroport de Barcelona s'ha situat com a tercer aeroport europeu per volum de passatgers d'origen i destí amb 23,5 milions de viatgers, darrere de Londres-Heathrow (37,2 milions) i el Charles de Gaulle de París (28,5 milions), segons la nova edició de l'Observatori de Tràfic Aeri de Barcelona de la Cambra de Comerç elaborada amb dades europees consolidades fins al setembre.\nD'aquesta manera, les instal·lacions aeroportuàries de Barcelona-el Prat superen les de Madrid-Barajas, que se situen en quarta posició en el rànquing, amb 22,1 milions de passatgers.\nEn un rànquing per ciutats, la capital catalana es troba en quarta posició, darrere de Londres (71 milions), París (46,3) i Moscou (28) i davant, per primera vegada, de Roma (23,3), si bé s'ha de tenir en compte que el 2011 Barcelona estava en sisena posició i de les cinc primeres ciutats és l'única que només té un aeroport.\nA més, segons dades facilitades per AENA, l'aeroport de Barcelona ha registrat més de 30,6 milions de passatgers del gener a l'octubre, un 4% més en comparació amb el mateix període de l'any anterior, mentre que l'evolució del tràfic espanyol és negativa (-4,2%) en els 10 primers mesos, i Madrid-Barajas ha experimentat una caiguda del 8,1%, fins als 38,9 milions.\nEl nombre de seients dels vols de Barcelona decreixerà un 5% en la temporada d'hivern 2012, una caiguda que no és només d'oferta de seients sinó també de diverses rutes, especialment de llarg recorregut, que es deixaran d'operar en aquesta temporada a causa de la previsió de disminució de demanda realitzada per les aerolínies i per l'increment de taxes.\nTot plegat, sosté la Cambra, tindrà un impacte negatiu sobre els passatgers de Barcelona, i pot "moderar" la tendència alcista dels últims anys, encara que malgrat això es preveu que l'Aeroport del Prat arribi a un màxim històric aquest any, amb 35 milions de viatgers.


MAS HA DE DEMOSTRAR QUE VOL LIDERAR EL PROCÉS. - ELS PATRIOTES\nMAS HA DE DEMOSTRAR QUE VOL LIDERAR EL PROCÉS.\nSer líder i tenir capacitat de lideratge, és potser un honor, sacrificat, i que no tothom i arriba per molt que s’intenti. Els que s’ho proposen i ho busquen, probablement mai ho seran. No tenir l’aureola ni els requisits per ser-ho, fa infructuós intentar-ho.\nSer líder comporta tenir afegits valors i compromisos socials, si ens referim als que volen ser-ho per transformar les injustícies socials. Dels altres tipus de lideratge, esportius, de feina i fins i tot els filantròpics no en farem esment avui.\nUna cosa és ser un líder natural i un altra és tenir capacitat de lideratge. En política s’haurien de valorar molt més les capacitats politiques que les de gestió. Liderar políticament vol dir ser ven valorat per la ciutadania, tenir els suports electorals adequats i el que és millor ser portador d’una excel·lent credibilitat.\nEl ciutadà de carrer, acostuma ser primari en els seus anàlisis i concepcions, però és al mateix temps capaç de treure’n l’entrellat al suposat lideratge de torn.\nEn Mas i després del rebuig frontal d’en Rajoy a negociar un sistema de finançament per Catalunya, és va convertir de la nit al dia en el líder que els catalans buscaven feia estona. Aquest fet va preocupar i molt a la resta d’adversaris politics. I és en el moment que el nostre President Mas, ofereix a la ciutadania de Catalunya que han de ser ells els que decideixin el futur de Catalunya, quan arriba a les quotes més altes de lideratge. El President Artur Mas, per primer cop des de l’any 1978, i després de l’11 de Setembre del 2012, és fa seva la màxima dels catalans, “ja en tenim prou” i volem “la independència”, tot i que de moment ell utilitza l’eufemisme de l’estat dins d’Europa.\nPerò no ni ha prou. Potser tenim líder i el podem tenir amb una capacitat màxima de lideratge, però ell ha de demostrar cada dia que és el líder polític que Catalunya necessita, ple de dignitat nacional i amb una credibilitat a proba de bombes.\nHa quedat demostrat que l’objectiu a batre per totes les forces unionistes i autonomistes espanyoles, més el govern espanyol és el President Mas. Tots ells han entès que el President Mas pot dur Catalunya a un estadi lluny de l’estat espanyol.\nDit això, cal que el President és guanyi cada dia la credibilitat que un líder ha de tenir. Si la te, enemics i adversaris mai trobaran el talo d’Aquiles. En Mas ja ha comés en aquest terreny greus errors que li resten credibilitat. No cessar a la vicepresidenta Ortega quan va mentir sobre el seu currículum, va ser un greu error. No fer dimitir al Duran i Lleida com secretari general de CiU, després de la sentencia judicial del cas Pallerols, n’és un altre. Per no esmentar el cas de la pèrdua d’un ull d’una ciutadana, i com tot plegat a funcionat a interior, calia una resposta de President. El tema de la privatització d’aigües del Ter i com s’està visualitzant, requereix més del mateix. El President, en darrer terme, ho tenia de nassos per fer un cop de timó amb el tema de la corrupció i creiem que la desaprofitat. Si l’Oriol Pujol no és culpable de res, el President Mas no hauria d’haver permès que dimitís de cap càrrec polític i tindria que haver-ne jugat el seu càrrec si era condemnat, era el seu Secretari General de Convergència Democràtica de Catalunya triat democràticament en el seu Congrés, és el seu segon del partit. Ara i amb la suma del cas Palau, el nostre President s’ha debilitat i només un cop d’efecte el farà recuperar-se.\nNo és cert que el President ho ha de ser de tothom, aquí en tenim que per no voler no volen ni la Generalitat administrativa i residual que ara tenim. Tot i que, si el President ha de liderar el govern per defensar els interessos generals, també convindrem que això mai és a gust de tothom. Tampoc serà reconegut per tothom el que faci, fins i tot encara que sigui digne i just. No importa, el que diguin adversaris de tot tipus, quan l’acció és justa i cap argument ho pot tombar. És guanya credibilitat i la força moral per proposar i demanar és a les hores indestructible.\nTenim un full de ruta que de moment engresca amb la proposta política i democràtica del dret a decidir, que cap argument pot rebatre-la. Fins i tot els socialistes tenen fissures al respecte. Els demòcrates que ho volen ser, no tenen cap argument per oposar-se al dret ha votar, ni amb arguments legalistes, ni de cap tipus, tot i que en puguin inventar uns quants. La força de la proposta, DEL DRET A DECIDIR, engendrada per el nostre President Artur Mas si va de la ma de la credibilitat, aleshores si que haurem guanyat. Esperar a trobar-ne un de nou, ara seria un suïcidi de país, fer tot el possible perquè l’encerti, ara és feina dels seus i de tothom.\nLa independència de cada nació és el bé més preuat per establir la pau a la Terra. Mai cap país no pot mercadejar la qualitat de la seva llibertat. Lluis Mª Xirinacs


FEM - Observatori Esclerosi Múltiple: cuidadors EM\nParella, familiars i amics de les persones amb esclerosi múltiple tenen també dubtes respecte a la malaltia i a com conviure-hi; també s’hi veuen afectats emocionalment i en la seva vida quotidiana. Aquest espai està dedicat a resoldre les seves preocupacions i a donar-los eines.\n10 consells per a persones cuidadores\nPer poder cuidar millor d'una persona diagnosticada d'esclerosi múltiple és necessari també tenir en compte el benestar de la persona cuidadora.\nUn nou estudi mostra com els hàbits saludables per part de les persones amb esclerosi múltiple també...\nLes publicacions científiques dels darrers anys emfatitzen la importància de veure la persona...\nVal la pena que les persones amb esclerosi múltiple valorin contractar un cuidador sempre que es...\nDarrera actualització a les 00:44:30 23 de octubre de 2021


Josep Bagur | 06/08/2017\nL'administració és lenta. No cal discutir-ho massa. Uns diran que és per garantir que les coses es fan bé, amb tots els informes necessaris, per estar segurs i tranquils. D'altres creuen que s'ha engreixat el monstre de l'administració i se li ha de donar menjar i per aquest motiu es fan cada dia més lleis, decrets, normes, reglaments, informes... La figura del polític hauria de servir per alleugerar les rutes administratives, buscar l'eficàcia sense incomplir la llei. Però sovint els mateixos polítics es deixen endur per les dinàmiques administratives. És la transformació del polític en buròcrata, que té com a missió principal justificar la parsimònia.\nTota aquesta introducció vol arribar a centrar l'interès en el caos en els accessos a les platges verges del sud de Ciutadella. Si avui el que es ven en el sector turístic són experiències, la visita a aquesta zona preciosa serà per a molts visitants un mal record.\nEl Consell ha tingut poca iniciativa, no sé si de forma intencionada. Tal vegada amb el tancament dels dos aparcaments, el privat de Macarella i el terreny llogat per l'anterior equip de govern a Cala en Turqueta, es volia treure pressió sobre aquesta àrea natural, però el resultat ha estat tot el contrari. Camins plens de cotxes, aparcaments a qualsevol lloc, problemes greus de trànsit, tensió amb els informadors. Fa moltes setmanes que el Consell sap perfectament què està passant i ha tardat fins al 24 de juliol per sol·licitar permís a Trànsit per tornar a fer els controls a la cruïlla de Sant Joan de Missa. Una mesura senzilla que pal·liarà una part dels problemes. Les anàlisis sobre l'incivisme dels turistes no justifiquen la passivitat dels responsables polítics, que entre les seves principals funcions hi ha d'haver la de tindre iniciativa per a resoldre els problemes, els urgents i els importants.


L'aprenentatge del sentit comú - Valors\nClaudi Alsina| 02/04/2020 02/04/2020 |Opinió|\nLa qüestió que ens plantegem en aquest escrit es si el sentit comú es quelcom innat a les persones o bé es pot ensenyar i aprendre. Però com que el tema del sentit comú té concepcions molt diverses, convé revisar-les breument.\nUna primera concepció del sentit comú és entendre aquest com a complement sensorial, el que Ferrater Mora en el seu Diccionari de Filosofia va qualificar com “la consciència del sentir”. Aquest sentit comú és el que ens permet distingir realitat de fantasia, separar el que és plausible del que és fantàstic.\nUna segona concepció del sentit comú seria el del saber més bàsic, el que jutja les coses de forma prudent i convida a actuar en la vida de forma raonable. Es tractaria doncs d’una forma de saviesa elemental i popular, un saber de principis primordials avalats per l’experiència, un saber reaccionar més basat en la intuïció que en els estudis.\nUna tercera concepció seria entendre el sentit comú com un bé social compartit: creences, opinions sensates, coneixements, etc., que són compartits per la comunitat en la qual actuem i que són considerats socialment vàlids, prudents, raonables, acceptables. És fer allò que tothom considera apropiat fer, el que toca fer. No obstant, Voltaire ja va dir: “el sentit comú no és gens comú”.\nDels tres casos que acabem de comentar se’n deriva que el sentit comú, com a sisè sentit, és quelcom compartit per a tothom, un atribut que anem adquirint al llarg de la vida i que és compartit socialment. En aquest marc el desenvolupament del sentit comú no estaria lligat a la formació, el seu domini sols dependria de la vida real compartida.\nVoldríem exposar ara una quarta alternativa.\nEl sentit comú competencial\nCreiem que per a la nostra vida actual el que més ens interessa és, al llarg de la vida, desenvolupar un sentit comú competencial entès aquest com el resultat d’enriquir el sentit comú tradicional com a seny, amb els coneixements adquirits, amb les experiències viscudes i amb l’aplicació d’aquest sentit enriquit a temes de la vida real. Es tracta de pensar, raonar i actuar en contextos actuals.\nAquesta idea prové de l’educació que avui, més enllà dels coneixements a aprendre, fixa l’atenció en el gran objectiu que allò que s’aprèn se sàpiga aplicar: cal formar en la disciplina i a la vegada en el saber fer un ús correcte dels coneixements. Aquest enfoc competencial que avui està assumit en la programació del estudis a Catalunya, creiem que és l’adequat i el que més ens acosta a les tendències innovadores dels països més avançats.\nL’aprenentatge del sentit comú competencial\nPer dominar el sentit comú en les concepcions tradicionals abans descrites no es precisa preparació. Però per desenvolupar el sentit comú competencial que acabem de descriure sí que convé una actitud positiva per actuar amb reflexió, observar la realitat, experimentar personalment les situacions, contrastar aquesta experiència amb la generalment descrita per altres, intentar entendre el perquè de les coses, posar en joc allò que se sap, tenir consciència del que es desconeix … i tenir sempre el desig de resoldre en positiu els problemes que la vida quotidiana va presentant.\nSi l’objectiu és que la gent desenvolupi el sentit comú competencial aleshores cal seguir un procés d’aprenentatge. Cal aprendre a integrar el sentit comú intuïtiu amb les coses disciplinars apreses. No té interès que quan afrontem temes reals ens limitem al «sentit comú mínim», prescindint d’elements que el poden enriquir (vegi’s la meva obra El sentido común a su alcance, Ariel, 2013).\nEn resoldre problemes reals, per exemple organitzar un viatge, cal reunir informacions diverses (preus, temps, ofertes, mitjans de transport,…), fer càlculs temporals i de costos, comparar les alternatives detectades i prendre decisions. Però un cop feta aquesta aproximació tan racional cal que es faci una revisió crítica general: convé fer el viatge en unes dates fixades? ens podem permetre fer aquest viatge?\nUna solució transversal\nEl que acabem d’exposar podria induir a què alguna gent de l’ensenyament es plantegés oferir a l’escola una assignatura de sentit comú. Seria un error immens! No podem seguir traspassant a les escoles programacions cada cop més complexes i àmplies.\nL’aprenentatge del sentit comú ha de ser transversal: que en cada disciplina escolar es tingui en compte integrar l’anàlisi de si tot allò que es descobreix té sentit o no, si és raonable o no ho és.\nUn cas típic en l’educació matemàtica seria prestar una major atenció a veure si tot allò que es calcula pot tenir un sentit, evitant no pocs errors que provenen de no mirar críticament el que surt.\nMolta gent exhibeix unes mancances de sentit comú que cal ajudar a compensar. Per això creiem que cal considerar l’interès per l’aprenentatge i la pràctica del sentit comú integrat amb tots els altres coneixements.\naprenentatge, Claudi Alsina, sentit comú\n→Borja Sémper: el vers lliure que diu adéu


És la seva resposta després de ser acusada de no estar preparada per estar al capdavant de Salut\nper Adrià Morte Masfarné / ACN 21/01/2021 07:52h\nVergés ha protagonitzat una picabaralla amb el diputat de Ciutadans, Jorge Soler | cedida\nLa consellera de Salut, Alba Vergés, i el diputat de Ciutadans Jorge Soler han protagonitzat aquest dimecres una picabaralla durant la compareixença de la primera davant la Diputació Permanent del Parlament. «No acostumo a entrar en atacs personals, però se m'han inflat els ovaris ja de moltes vegades», li ha etzibat una Vergés visiblement enutjada a Soler, després que aquest l'hagi acusat de no estar preparada per estar al capdavant del Departament de Salut.\n«Potser qui no estava preparada era la persona que ha aguantat al peu del canó al capdavant d'una Conselleria sense coneixement científic, mèdic o sanitari. Sense tenir formació en aquest tema. Jo crec que aquí us vau equivocar», li havia dit Soler.\nEn el torn de rèplica, Vergés no ha esquivat l'embat, i ha subratllat que habitualment no hi entra. «Però la veritat és que se m'han inflat els ovaris ja de moltes vegades», ha indicat. Vergés ha recordat a Soler que el primer dia que el va conèixer va ser en una tertúlia electoral on ja feia gala de ser metge. «Es deu pensar que és millor que molta altra gent, en el típic classisme que m'atreveixo a qualificar de ranci», li ha retret.\nA més ha afirmat que es pot defensar el sistema sanitari de «des d'una visió ciutadana, sense ser directament professional sanitari però estimant-los moltíssim». Per tant, ha afegit, «feminitzi's una mica. Sap el que són els equips o es pensa que això ho portaria vostè sol amb el seu gran coneixement científic i mèdic?», ha reblat la consellera.\nEl Procicat ha decidit prorrogar dues setmanes més les restriccions vigents en aquest moment, Així doncs, durant 14 dies més es mantindrà el confinament municipal i el tancament del comerç no essencial els caps de setmana. També quedaran tancats els centres comercials, els establiments de més de 400 metres quadrats i els gimnasos.\nEl propi secretari de Salut Pública, Josep Maria Argimon, va indicar aquest dimecres que el confinament municipal seguiria, tot i que l'alcaldessa de Barcelona havia demanat que fos metropolità i batlles de localitats petites havien reclamat que fos comarcal. Els indicadors de la covid van a la baixa però no així les hospitalitzacions i els crítics.\n📌 El #PROCICAT allarga allarga 14 dies més les mesures per intentar frenar la situació epidemiològica de Catalunya\n➡ Aquesta nova pròrroga entraria en vigor a partir de dilluns, 25 de gener\n👉 Nota de premsa: https://t.co/egDpAoi5De\n— Interior (@interiorcat) January 20, 2021\nSalut Parlament de Catalunya


Grup Heracles - Avís legal |\nObra pública i construcció Àrids i Pedreres Formigó Gestió de Residus Altres\nInfraestructures d’esquí i muntanya\nEstabilització de vessants\nÀrids i Pedreres\nGestió via pública\nServeis tècnics per a l’administració\nGrup Heracles Avís legal\nEn compliment del que preveu la Llei 12/2013 de 13 de juny que regula el comerç i el comerç electrònic així com la Llei 35/2014 del 27 de novembre de serveis de confiança electrònica, en el present Avís Legal s'informa que www.grupheracles.com és un domini de l'empresa GRUP HERACLES, S.A. amb domicili social a Av. Consell de la Terra, 14-16 –AD700- ESCALDES- ENGORDANY (PRINCIPAT D’ANDORRA), telèfon +376. 805600 i correu electrònic: protecciodades@grupheracles.com\nInscrita al Registre de Societats del Principat d’Andorra amb número 11696 i amb número de registre tributari A-706845-Z.\nPer a més informació, pot posar-se en contacte amb el nostre Delegat de Protecció de Dades i els resoldrà qualsevol dubte o aclariment al respecte. Les seves dades de contacte són: Berta Faura - DPD GRUP HERACLES : protecciodades@grupheracles.com\nACCÉS I USUARIS\nL'accés al lloc web www.grupheracles.com atribueix a qui ho realitza la condició d'USUARI, i expressa l'acceptació plena i sense reserves per part de l'USUARI de totes i cadascuna de les presents CONDICIONS D'US.\nLa prestació del servei del lloc web té caràcter gratuït. No obstant això, GRUP HERACLES, S.A. es reserva la possibilitat de condicionar l'accés de determinats serveis puntuals al previ registre de l' USUARI mitjançant l'emplenament de l'oportú Formulari d'Alta d'Usuari, que es trobarà, si s’escau, a disposició de qui desitgi registrar-se com a USUARI REGISTRAT.\nQuan sigui necessari que l'USUARI es registri com a USUARI REGISTRAT o aporti dades personals per poder accedir a algun dels serveis específics, a la recollida i tractament de les dades personals dels USUARIS li serà aplicable el que es disposa en l'epígraf sobre política de privacitat\nL'usuari es compromet a utilitzar el lloc web i els seus serveis i continguts sense contravenir la legislació vigent, la bona fe, els usos generalment acceptats i l'ordre públic. Així mateix, queda prohibit, l'ús de la Web amb finalitats il·lícites o lesives contra GRUP HERACLES, S.A., qualsevol de les societats del seu Grup o qualsevol tercer, que, de qualsevol forma, puguin causar perjudici o impedir el normal funcionament del lloc web.\nCopyright © 2020 · Tots els drets reservats· Política de privacitat - Avís legal - Política de cookies - Política protecció de dades


La literatura espanyola del s.XIX i les literatures europees | Bloc de Lletres\n← Actes d’aquesta setmana a la Facultat\nAmb motiu de la celebració els dies 22 i 24 d’octubre del “V Coloquio de la Sociedad de Literatura Española del Siglo XIX“, s’ha muntat una petita mostra bibliogràfica centrada en el tema del col·loqui d’enguany: “La Literatura Española del Siglo XIX y las literaturas europeas”.\nEs mostren traduccions d’autors de la literatura europea al català i al castellà d’editorials barcelonines del moment com la Montaner y Simón, M. Maucci o La Hormiga de Oro i alguns exemplars de la col·lecció Biblioteca “Arte y Letras”.\nLa Sociedad de Literatura Española del Siglo XIX organitza cada tres anys a la Facultat de Filologia de la UB, un col·loqui sobre un aspecte de l’estudi de les lletres espanyoles del segle XIX.\nDes de la seva fundació s’han celebrat quatre col·loquis, les actes dels quals es troben digitalitzades en el Cervantes Virtual.\nAquests són els títols dels col·loquis celebrats anteriorment:\n1996 – Del Romanticismo al Realismo\n1999 – La elaboración del canon en la Literatura Española del Siglo XIX\n2002 – Lectora, heroína, autora (la mujer en la Literatura Española del Siglo XIX)\n2005 – La Literatura Española del Siglo XIX y las artes\nPodeu veure la mostra a les vitrines d’entrada a la Biblioteca.\nAquesta entrada s'ha publicat en Exposicions, Literatura i etiquetada amb castellà, congressos, traducció. Afegiu a les adreces d'interès l'enllaç permanent.


Missatges de suïcides il·lustres: 2011\nNota de George Eastman, inventor i empresari nordamericà (1881-1932)\nM'he adonat que totes les fotos d'aquest blog són en blanc i negre. Just serà que George Eastman, el fundador de la Kodak, tingui les seves en color\nEl milionari nord-americà George Eastman (1854-1832) ha passat a la història com el fundador de Kodak, la companyia de productes fotogràfics i cinematogràfics més famosa i important de tots els temps. En vida va arribar a acumular una de les fortunes més grans del planeta. Va destacar també per la seva generositat i filantropia.\nEl 1888, any en el qual va crear el rodet fotogràfic, va fundar la seva pròpia empresa: Kodak. Aquest suposa un dels primers exemples de marca amb un nom abstracte, sense cap mena de significat. L'empresari va inventar aquell mot que començava i acabava en K perquè li agradava molt aquella lletra i la seva contundència.\nEl carret fotogràfic va democratitzar la fotografia, un producte que fins llavors només havia estat gaudit pels professionals i una elit molt escollida d’aficionats. A partir de llavors, la Kodak va esdevenir una de les primeres companyies fotogràfiques a produir negatius en color, els primers sistemes de cinema en color (Kodakolor y més tard per contrarestar la competència del Technicolor, l’Eastmancolor, molt més econòmic), etc. La quantitat de novetats de produces de la casa no paraven de renovar el mercat i reptar la competència.\nAparentment, Eastman representava el típic home de negocis americà. Home emprenedor, enèrgic, fet a si mateix, amb una visió dels negocis i del futur de la societat molt aguda, sempre mostrava una gran confiança en les seves opinions. Apart de les energies dedicades a mantenir la multinacional de la seva propietat, a l’empresari, home d’acció tradicional, li agradava caçar, els esports al aire lliure i l’acampada. Tant dins com fora del despatx, doncs, reproduia tots els clixés del triomfador exemplar del somni americà. Aquí, però, acaben les reproduccions. D’altres fotografies més privades, el mateix personatge només n’oferia una única còpia.\nEl seu primer gran pecat va ser el de declarar-se ateu. Ateu, així, sense eufemismes. L’altre, no casar-se mai. Entre una cosa i l’altra revelem un negatiu molt més incòmode per a la moral conservadora que l’esplèndid retrat a tot color, tan al gust de la societat més tradicional. Ningú, però, va demanar el llibre de reclamacions al taulell. Qui hauria gosat sermonejar a un dels homes més poderosos del país més poderós del món? Ell sabia que es podria haver dedicat a cruspir-se criatures amb allioli i la passivitat dels seus conciutadans hauria estat la mateixa. Eastman, però, endolcia aquella imatge tan incòmoda amb les seves nombroses fundacions dedicades a tota mena d’activitats benèfiques.\nEl 14 de març de 1932, l’amo d’una de les poques multinacionals que va superar el crack del 29 i la depressió de començaments dels anys 30 sense cap problemes, es va engegar un tret al pit al seu despatx de Rochester, Nova York. El món sencer va quedar commocionat per la novetat més imprevisible que mai havia anunciat la Kodak.\nEn canvi, els qui el coneixien personalment i, sobretot, els psicòlegs, no es van sorprendre tant. L’home, a nivell popular representava la imatge nítida de l’èxit, però en privat el revelat es complicava i acabava representant un cas de manual. L’ànima d’Eastman tenia el diafragma tan obert que atreia la llum de tots els factors de risc de suïcidi:\n1) Edat avançada: sobretot als Estats Units, el percentatge de suïcidis en homes s’incrementa notablement a partir dels 70 anys, mentre sembla ser que, sorprenentment, tota dona que no ho ha fet abans, rarament ho fa a partir d’aquesta edat. Alguna mena de simbiosi desconeguda entre ambdós sexes? Eastman comptava amb 77 anys.\n2) No matrimoni, no fills: està comprovat que les persones que no tenen ningú sota la seva responsabilitat familiar, eludeixen amb la dura càrrega que suposa continuar vivint si no hi ha prou llum per fer la foto del dia a dia. L’amic Eastman no patia cap mena de xantatge ni vital ni emocional al respecte. Era lliure com una càmera subaquàtica i podia prendre decisions d’aquesta mena amb la rapidesa d’una Polaroid. Sense família, qualsevol nou enquadrament de futur no afectava a ningú més que a ell mateix.\n3) El tipus de malaltia: Eastman patia una dolorosa malatia a les cervicals. S’ha demostrat que entre el 77% o 95% de dels adults americans que s’han revelat suïcides patien aquest dolor (per no parlar dels que han caigut en l’alcohol, les drogues, etc.). Aquesta malaltia produeix un elevat nombre de casos de depressió i desordres emocionals i funcionals.\n4) Factors prospectius: haver estat una persona molt activa que, per culpa de la malaltia, es veu obligada a una manca d’activitat forçada, que en el cas d’Eastman feia gairebé dos anys que durava.\n5) Ateisme: sembla demostrat que les persones que comparteixen alguna creença religiosa senten que tenen garantit el sentit de la pel·lícula que viuen. En conseqüència no pateixen en igual mesura la sensació de final inconclús que aquell que no espera res més enllà del cartell amb les lletre The End. L’ateu no espera cap segona vida, cap més enllà, cap premi ni cap càstig. El cel·luloide s’acaba un cop surt de la sala.\nPer tot el que hem esmentat (i algun més), no hauria d’estranyar a ningú, que l’home que en paraules d’un amic seu “en tot moment va decidir com volia viure” un cop arribat el moment decidís com havia de morir.\nLa seva lacònica nota deia només el següent:\n“Tota la meva feina està feta. Per què esperar?”\nEmpresari i home pràctic de pedra picada, va mantenir, amb un admirable còctel sec que barrejava el fatalisme amb la sensació d’haver fet el que calia, el sentit de l’economia fins l’últim fotograma.\nGeorge Eastman (1881-1932) el prototip d'home que va fer veritat el somni americà\nNota d'Stefan Zweig (1881-1942) escriptor austríac\nStefan Zweig i el seu gos Bluchy\nL’austríac Stephan Zweig (1881-1941) resplendeix, sens dubte, com un dels fars de la literatura universal de la primera meitat del segle XX. Carta a una desconeguda (1927) (els amants del cinema recordem la magistral adaptació que va realitzar Max Ophüls el 1946) o Vint-i-quatre hores en la vida d’una dama (1929) han quedat, entre d’altres com refinats estudis psicològics que no deixaven de banda un arravatat romanticisme decadent. En aquest sentit, comparteix intencions amb el seu contemporani Arthur Schnitzler, creador de les no menys pertorbadores La Ronda (1897) o Història Somniada (1926), que Kubrick va adaptar al cinema al seu últim film Eyes Wide Shut, amb el seu estil.\nL’obra del gran escriptor no es va limitar, però, als relats de ficció. També va escriure teatre, poesia, autobiografia i, sobretot, un bon feix de volums de caràcter històric, biogràfics, de divulgació. Home compromès amb el seu temps, va dedicar una part important de la seva vida a viatjar, a conèixer altres cultures, altres maneres de veure el món. La Índia el va impactar especialment. Amb les seves reflexions al respecte es mantenia en un punt lúcid que s’allunyava tant dels incondicionals fascinats per Orient com dels eurocèntrics de mentalitat colonial. En aquest sentit destaca el relat Els ulls del germà etern (1922), a on hi resumeix les grandeses i limitacions de tot aquell món.\nZweig representa un cas únic de pensador equidistant, equilibrat. Defensor d’Europa, del que ell considerava els valors que aportava (la descoberta del dret al dubte, heretat dels grecs; la democràcia; els ideals estètics clàssics amb tota la seva tradició d’un valor incontestable, etc.) es preguntava: qui defensarà els valors europeus si no ho fan els propis europeus?\nNo obstant, a través de la seva obra no dubta a examinar la zona més profunda d’aquests valors fins a descobrir-ne tota la hipocresia que s’amaga sota l’estora. Amb això, l’autor s’arriscava a dinamitar-los quan en realitat el que volia era purificar-los, demostrar que només des d’una cultura que defensa la llibertat individual com a màxim valor es pot intentar tal mena d’autocrítiques. Pel que fa a la divulgació, els seus llibres històrics miren de salvar tot el que pot de la cultura europea (sobretot germànica). Va establir un pla ambiciós, quimèric, semblant en un altre nivell al de Josep Pla, amb el seu esforçat sacrifici a inventariar tot el que podia de la gran Catalunya adormida en el temps del franquisme.\nA Zweig li va tocar viure una època en la qual el seu estimat continent va patir unes convulsions terribles. Va veure com la Primera Guerra Mundial esquerdava part de les seves il·lusions unitàries i deixava pas als Estats Units com a primera potència mundial per a la resta del segle. Més tard, va patir l’ascensió del nazisme, en carn pròpia, d’una manera especial per la seva condició de jueu. L’esclat de la Segona Guerra Mundial i la invasió en temps rècord que va sofrir la seva pàtria el van obligar a fugir amb la seva esposa Lote i el seu gosset Bluchy. Ben aviat van trobar refugi a la confortable casa del número 34 de la Rua Gonçalves Dias del Barrio Valparaíso, a la ciutat de Petròpolis, Brasil.\nAl nou continent, l’escriptor va mirar de refer la seva vida, de reconvertir-la en un relaxat retir espiritual que compartiria amb els seus, voltat de la seva biblioteca, amb servei al seu càrrec. Getulio Vargas, el president del país de la samba (1) l’havia acollit amb els braços oberts. El Brasil se li havia presentat com un país d’aparença tranquil·la. De fet, ho hauria estat si no fos perquè justament allà s’hi amagaven nombrosos espies nazis que, segons s’ha dit, seguien els passos dels Zweig així com els d’altres exiliats de prestigi.\nLes notícies que arribaven de la guerra sumien l’escriptor en un estat de depressió. Per a ell, el nazisme representava un malson fet realitat, l’esfondrament de la seva Europa somniada. l’Europa de les llibertats mutava en una Europa temuda i odiada, pàtria de la tirania i el terror. La desesperança davant el caire que prenien els esdeveniments es va accentuar quan el matrimoni va tornar d’un viatge a Singapur i sentir-se colpejat per la notícia que el 16 de febrer japonesos havien envaït el país que acabaven de visitar. Després de l’atac a Pearl Harbor, el Japó havia decidit expandir el seu control per tot el Pacífic i s’havia aliat amb Alemanya per conquerir el món.\nMalgrat que aquells fets havien desvetllat, per fi, el gegant americà de la seva passivitat, per a Zweig significaven la fi definitiva de la Terra tal com l’estimava. L’estocada mortal no només assassinava Europa, sinó, també, la globalitat del planeta, que mai més coneixeria la llibertat. En la seva ment ho tenia clar: era qüestió de temps que el món sencer fos regit per una aliança internacional germànico-japonesa que el sotmetria a una tirania distòpica que ni en les hipòtesis més pessimistes s’havia mai imaginat.\nPer al matrimoni tot s’havia acabat. Ja no hi havia cap més remei. La partida s’havia perdut definitivament. Segons ell, en aquest món sotmès a la barbàrie institucionalitzada, la única sortida possible era un suïcidi amb honor, com el dels samurais. A partir del moment, la parella es va dedicar a preparar la seva marxa amb un metodisme i una fredor digne d’un cirurgià. Ells, europeus exemplars, farien les coses bé. No deixarien cap fil a l’atzar, cap problema, cap enuig pels qui quedessin.\nVan dedicar cinc dies sencers a enllestir tot el meticulós programa: escriure cartes al tots els amics; portar el testament del seu advocat, a Rio de Janeiro; revisar el manuscrit de la seva biografia; ordenar i deixar en un lloc visibles tots els manuscrits inacabats; recuperar tots els llibres que havia prestat i marcar-los amb el seu nom per completar la biblioteca; pagar totes les factures pendents i a venir el mes següent (lloguer, servei, etc.); escriure instruccions precises sobre que fer amb cadascun dels objectes (quins havien d’anar a beneficència, quins es quedarien a casa, etc.) regalar en Bluchy a la propietària del pis, junt amb un curs complet sobre com cuidar-lo... Fins i tot van fer punta a tots els llapis que deixaria al seu despatx!\nEl 22 de febrer de 1942, després d’un darrer repàs exhaustiu per comprovar que no s’havien oblidat res, van sopar y jugar una partida d’escacs, tal com tenien per costum. Encabat, van entrar al dormitori. Van buidar un flascó de Veronal. Es van ajaçar al llit. Es van abraçar i van esperar el final, amorosos, impertèrrits. Quan l’Antonio i la Dulce Morales, els seus servents, els van trobar en tan dolça composició escènica ja era massa tard.\nEl suïcidi dels Zweig no està exempt de polèmica. Hi ha qui afirma que es va tractar d’un assassinat, d’un suïcidi induït per espies nazis. Fets com que la policia brasilera va cometre certes faltes, que les dues úniques fotografies que els agents van fer mostressin la parella en dues postures diferents, entre d’altres coses estranyes, així ho han fet pensar. Es va arribar a comentar que tot aquell ordre i fins la redacció de la nota final es va dur a terme sota amenaces. Malgrat que mai no falta qui s’excita amb les teories conspiratives, aquestes, en aquest cas, no han acabat de quallar.\nL’enterrament del cèlebre matrimoni va adquirir, per exprés desig del president Getulio Vargas, la categoria de funeral d’estat. Més tard, el lema escrit per Zweig “Brasil, país de futur” va ser adoptat com a lema nacional.\nLa nota que l’autor austríac va deixar, deia així:\nAbans de deixar la vida, amb ple coneixement, totalment lúcid, m’urgeix de complir amb un últim deure: agrair profundament a aquest meravellós país, el Brasil, que em va oferir a mi i al meu treball, una estada tan bona i hospitalària. He anat estimant cada dia una mica més aquest país. Enlloc més m’hauria donat més gust tornar a construir la meva vida des del principi, després que el món de la meva pròpia llengua desaparegués i Europa, la meva pàtria espiritual, es destruís a si mateixa...\nDesprés dels seixanta, però, es requereixen forces especials per començar de nou. I les meves estan esgotades després de tants anys de caminar sense pàtria. D’aquesta manera considero aquesta com la millor manera de concloure a temps i amb integritat una vida, de la qual la més gran alegria consistia en el treball espiritual, i el més preuat bé en aquesta terra era la llibertat personal.\nSalutació als meus amics. Tant de bo puguin veure l’alba després d’aquesta llarga nit. Jo, massa impacient, me'ls avanço.\nFa l’efecte d’un gag trist pensar que les sospites d’Stefan Zweig al final no es van complir i el món lliure que estimava va acabar guanyant la guerra. Un món lliure que, això sí, tindria, a partir de llavors el gust espurnejant de la Coca Cola...\n(1) Getúlio Vargas, precisament, va emprar també el suïcidi com a forma d'acabar amb tot, uns quants anys més tard. El cas del president ocupa la primera entrada d'aquest blog.\nPublicat per Florenci Salesas a 20:32 2 comentaris:\nNota de George Eastman, inventor i empresari norda...\nNota d'Stefan Zweig (1881-1942) escriptor austríac...


Sortegem invitacions per veure gratis la pel·lícula 'La familia Bélier' a La Sala - Cultura - Rubí TV\nSortegem invitacions per veure gratis la pel·lícula 'La familia Bélier' a La Sala\nEl film es projectarà aquest divendres al Teatre Municipal\nRubitv.cat, en col·laboració amb Rubí Cultura, sorteja dues invitacions dobles per veure La familia Bélier a La Sala. El film es podrà veure aquest divendres 26 de maig al Teatre Municipal La Sala a les 21h.\nTots els membres de la família Bélier són sords, excepte Paula, de 16 anys. Ella fa d'intèrpret per als seus pares, especialment pel que fa al funcionament de la granja familiar. A causa que a la Paula li agrada un noi de l'institut, s'apunta com ell al grup del cor. Allà descobrirà el seu talent per al cant...\nTambé pots participar al sorteig enviant un correu electrònic a [email protected] especificant les paraules 'Entrades Bélier' en l'assumpte i el teu nom. Si ets subscriptor del nostre canal de WhatsApp has d'enviar la paraula 'CINE' i el teu nom al nostre Whatsapp (649.015.889). Si encara no ets subscriptor, dóna't d'alta per entrar al sorteig.\nTermini de participació i comunicació del nom del guanyador: El termini per participar en aquest concurs finalitzarà el pròxim dijous, 25 de maig, a les 12h. Els noms dels guanyadors es donaran conèixer a través de Rubitv.cat, Facebook i Twitter.\nEtiquetes: entrades, sorteig, teatre, cinema, La Sala,


La Cambra demana un sentència absolutòria per als presos i rebutja l’aturada de país | Canal Terrassa\nLa Cambra demana un sentència absolutòria per als presos i rebutja l’aturada de país\nEl Ple de la Cambra de Comerç, Indústria i Serveis de Terrassa va acordar, en la reunió de dimarts a la tarda, elevar al Consell General de Cambres de Catalunya el seu posicionament de reclamar una sentència absolutòria del Tribunal Suprem per l’anomenat Judici del Procés i “l’alliberament immediat de les persones que estan patint una llarga i injustificada presó preventiva, dos dels quals, Josep Rull i Raül Romeva, són ciutadans de la demarcació territorial de la Cambra”.\nL’acord s’elevarà al Consell General de Cambres de Catalunya perquè el moment excepcional que viu el país interpel·la directament als actors socioeconòmics i es considera convenient una postura unitària de les cambres de comerç catalanes.\nEl plenari també va acordar una presència institucional destacada en totes les manifestacions pacífiques contra una possible sentència condemnatòria. Així mateix i mentre duri la possible privació de llibertat dels presos a l’anomenat Judici del Procés, la Cambra de Comerç de Terrassa “declinarà l’assistència protocol·lària a qualsevol acte institucional que, al marge del Parlament i la Generalitat de Catalunya, sigui organitzat o convocat pels diversos estaments institucionals de l’Estat Espanyol”.\nLa Cambra de Comerç de Terrassa dirigirà escrits a tots els partits polítics de l’àmbit parlamentari català i espanyol; als presidents del Parlament i de les dues Cambres de les Corts; així com als presidents de la Generalitat i el Govern espanyol, demanant una llei d’amnistia que possibiliti el diàleg per una necessària negociació. Una llei que també “permetria el retorn dels exiliats polítics, com el conseller i conciutadà Lluís Puig”.\nFinalment, des de la Cambra es destaca la necessitat “d’establir canals de diàleg polític amb un horitzó a no llarg termini que possibiliti trobar una sortida a l’actual atzucac en la relació entre Catalunya i la resta de l’Estat espanyol”.\nL’atur baixa en 169 persones després de l’increment de l’agost