Encuentra aquí información de Estado del bienestar para tu escuela ¡Entra ya! | Rincón del Vago\nServicios sociales. Situación económica. España # Estat del Benestar. Desenvolupament. Dèficit. Sanitat. Context familiar. Pressupostos. Catalunya\nÍndex\t.................................................................................... 1\nIntroducció\t.......................................................................... 3\nEstat del Benestar ................................................................ 5\n3.1 Introducció i orígens\t..................................................... 5\n3.2 En que consisteix l'estat del benestar? ........................ 8\n3.3 Què suposa per l'estat? .......................................... 10\n3.4 Crítiques a l'estat del Benestar\t................................ 12\n4. L'estat del Benestar a Catalunya\t........................................... 15\n4.1 Introducció\t........................................................................ 15\n4.1.1 Desenvolupament\t..................................................... 15\n4.1.2 Causes del Dèficit\t.................................................... 16\n4.1.3 Perquè aquest creixement?\t................................ 18\n4.2 En Sanitat\t....................................................................... 18\n4.2.1 Per què aquesta situació?\t................................. 21\n4.2.2 La salut pública\t......................................................... 22\n4.3 En un context familiar\t.................................................... 23\n4.3.1 Família i serveis d'ajuda familiar .............................. 23\n4.3.2 La tercera edat\t..................................................... 24\n4.3.3 Serveis domiciliaris ............................................ 25\n4.3.4 Educació: despesa insuficient\t................................. 26\n4.3.4.1 Escoles d'infància\t................................ 27\n4.3.5 Treball\t........................................................... 28\n4.3.6 Conseqüències socials\t....................................... 29\n4.3.7 Costos econòmics\t.................................................\t30\n4.4 Percepció que tenen les famílies\ndel que reben de l'estat .................................................. 30\n4.4.1 Introducció\t.......................................................... 30\n4.4.2 Anàlisis ........................................................... 33\n4.5 Pressupostos del 2005\t.................................................. 37\n5. Resultats i conclusions .................................................. 41\n6. Bibliografia\t......................................................................42\n7. Glossari\t............................................................................... 43\n8. Annexos\t............................................................................... 44\n8.1 Enquesta model\t................................................. 45\n8.2 Enquesta contestada\t........................................ 46\nAquest és un treball de recerca d'economia i un apartat d'història sobre l'Estat del Benestar. He fet una recerca bibliogràfica sobre els orígens del mateix i com veurem no és en el període de postguerra.\nL'objectiu principal d'aquest treball, és esbrinar i analitzar l'opinió i la percepció de la gent sobre alguns aspecte de l'estat del Benestar, si tenen la percepció de deutors o de creditors, per exemple.\nDins del treball hi trobarem els orígens , l'actualitat de la sanitat catalana, els diferents aspectes relacionats amb l'Estat del Benestar. En els últims apartats d'aquest treball trobarem els pressupostos catalans del 2005 de forma analitzada.\nEn un principi, el meu treball de recerca, tenia un enfocament diferent, pretenia esbrinar la implicació dels governs en el finançament de l'Estat del Benestar i comprovar la relació entre la ideologia del govern: com més d'esquerres era el partit que estès al govern, més politiques socials, i per tant més suport a l'Estat del Benestar. Ara l'únic que tenen en comú és que el terme general, l'Estat del Benestar i algun punts de dins del treball, però pel que fa a la part de recerca, és més senzilla i també més entenedora el tema actual. En el treball anterior, l'apartat d'història era més ampli, i m'endinsava fins als orígens de l'economia capitalista i del pensament dels economistes més importants (Adam Smith, John Stuart Mills,...).\nLa causa de que canvies l'enfocament del treball, va ser que no tenia la suficient informació, ja que no en trobava relacionada amb el tema i, ja que Espanya a encara no feia un any que tenia govern nou, en cas de que hagués completat el treball, haguessin set dades molt aproximades i poc fiables degut al poc temps de govern socialista. Si ho volia fer real tenia que anar 8 o més anys enrere amb dades, i no m'interessava.\nLa metodologia per fer aquest treball ha estat buscar en llibres d'economia i en Internet. Trobar la informació, fer-ne un resum i entendre-la, contrastar-la i exposar-la ha estat més fàcil.\nPer tal de comprovar la percepció dels ciutadans, vaig buscar una mostra de 35 persones de Lleida a l'atzar representatives de tota la població. En aquesta tasca, només era qüestió d'anar donant enquestes per tal de que les contestessin, i al final, al tenir-ne suficients, només va fer falta analitzar-les amb els gràfics corresponents.\nPer últim, els agraïments a totes les persones que han fet possible aquet treball, en especial a la meva tutora, qui ha tingut una enorme paciència. També agrair a la meva família el suport en aquest treball. Per últim, agrair-ho també a totes les persones que han contestat les enquestes.\n3. L'Estat del Benestar\n3.1 Introducció i Orígens de l'Estat del Benestar:\nL'estat del benestar va ser creat a l'Europa de la postguerra i és va aconseguir desautoritzar les possibilitats de revolta social en aquells indrets on hi havia moltes desigualtats. Va evitar també que les idees comunistes que rondaven per les ments d'alguns europeus es contagiessin. Però, si ens posem a analitzar l'origen real de l'Estat del Benestar veurem que aquest no va aparèixer a la postguerra de la Segona Guerra Mundial, tot i que allí vas ser quan es va desenvolupar extraordinàriament,sinó que ja van començar a aparèixer fets semblants a finals de segle XIX quan la revolució industrial era un fet a quasi tota Europa i no només al Regne Unit.\nTot comença quan les premisses d'A.Marshall, al segle XIX van alliberar la necessitat de reflexionar sobre els aspectes socials que es relacionaven directament amb el benestar dels individus. Només eren importants aquells que tenien que veure amb assumptes econòmics, no obstant, en el període d'entre guerres aquest model semblava que estava en procés de decadència. Davant de l'amenaça del comunisme com una alternativa viable, gràcies a la poca fiabilitat de l'Estat de finals del segle XIX, el liberalisme econòmic busca posicionar l'Estat com un agent econòmic y social, amb funcions clarament definides en quan al control i redistribució que tindria que mostrar una tendència equitativa. Aquest posicionament va quedar a la teoria de John M. Keynes un dels més destacats economistes de principis de segle. Keynes va ser qui va escriure les bases del desenvolupament de l'Estat del Benestar. En la seva teoria, reconeix la necessitat de regular per fora el mercat, considerant que l'Estat es qui ha de complir aquest paper, exercint la seva funció redistributiva i possibilitant a la població de la seva participació en igualtat de condicions dins de les lleis de l'oferta i de la demanda.\nDes de l'any 1989 fins ara, el món ha experimentat canvis radicals: un dels més importants, és el fet que s'ha passat d'un món dividit en dos blocs a l'hegemonia dels sistemes d'economia de mercat. Ara 5 països, contant Xina, que és d'economia marxista amb algun tret de la economia capitalista, (com ara la propietat provada, legalitzada l'any passat), són d'economia totalment marxista.\nEn aquests moments apareixen nombrosos i greus problemes, però ha desaparegut el discurs que parlava d'alternatives globals a l'economia de mercat. Tanmateix, la història mostra que el mercat ha permès sistemes econòmics i socials molt diferents: hi ha una gran distància entre els capitalismes liberals del s. XIX a Europa i els actuals Estats de Benestar basats en l'economia mixta.\nAquest sistema d'economia mixta es va crear per la ineficiència de la planificació centralitzada i de les limitacions de les economies capitalistes. En una economia mixta el sector públic col·labora amb la iniciativa privada en la resposta a les preguntes sobre el què, el com i per a qui del conjunt de la societat. De la mateixa manera que hi ha marxisme i liberalisme depenent del sistema econòmic, també hi ha una ideologia per al sistema econòmic mixta: el Keynesianisme.\nPer la part de l'economia capitalista Adam Smith deia que aquest tipus d'economia no era sol un fet d'intercanvis, sinó que també incorpora la producció, la creació d'institucions que fan possible l'intercanvi. L'economia capitalista prospera a base del “etos” capitalista que inclou també l'orgull en la qualitat de la producció, orgull que es té per la capacitat de realitzar lo que un ha promès.\nL'estat del benestar adverteix que és possible que alguna persona s'endinsi en una situació molt difícil, pot necessitar assistència mèdica i encara que tingui un patrimoni suficient, potser no pugui permetres el luxe de pagar-se els despeses.\nA partir d'aquí comença la funció de l'Estat del benestar. Dona un recolzament bàsic perquè no caigui en la pobresa. L'Estat del Benestar impedeix que algú arribi a un estat d'existència que es podria qualificar de vergonyosa dins de la societat. L'Estat del Benestar vol una societat interdependent.\nEn el cas dels neoclàssics, un dels problemes més fonamental era la determinació dels preus de mercat. Segons Marshall, creia que per determinar els preus s'havia d'observar el comportament dels productors i dels consumidors, i a causa d'això podrien analitzar la determinació dels preus de mercat. Per això, Marshall va pensar en una taula on de quantiat-preu com a concepte de demanda, entre altres coses.\nEl fet que els Estats de Benestar hagin representat una considerable aproximació a una societat justa no vol dir ni que siguin perfectes ni que siguin la solució definitiva dels problemes socials.\nDe fet, els Estats de Benestar es van desenvolupar en unes condicions econòmiques, socials, polítiques i ideològiques que han canviat profundament aquests darrers anys.\nL'Estat de Benestar ha d'afrontar nous reptes interns;\nEn primer lloc, les transformacions que ell mateix ha provocat a les societats occidentals\nEn segon lloc, l'assimilació de l'impacte que les noves tecnologies produiran en tots els ordres de la vida col·lectiva.\nEs pot demostrar que l'Estat del Benestar es mou sempre per raons solidaries i d'eficiència davant dels problemes. Com podria ser el cas del “crack” del 29, que amb les polítiques keynesianes va poder treure a la societat de dins del pou de la crisis.\nA part d'aquests nous reptes, l'Estat de Benestar s'ha d'enfrontar a altres temes que ja fa temps que els té, com ara els problemes que afecten la supervivència de la humanitat, com podria ser el drama dels països dels “Sud” (fam i pobresa), un altre podria ser el problema de la convivència i del sentit d'aquesta en un món superpoblat on només la solidaritat podrà orientar cap a formes de vida que facin possible la supervivència col·lectiva. Davant aquests grans problemes, els Estats de Benestar veuen qüestionades la seva riquesa i la seva mateixa concepció de la societat.\nUna de les coses que Europa s'està plantejant és si l'Estat del Benestar està solucionant els problemes que li toca solucionar perquè a més crea, en alguns casos, dèficit públics ingovernables, augments de la desocupació. En aquest últim cas, molts opinen que existeix perquè és el propi Estat del Benestar qui no incentiva el treball sinó que, de manera indirecta, ha creat un esperit de no treball ja que aquest dóna unes subvencions que fa que la gent prefereixi no treballar. Per a uns, l'Estat ha crescut responent a les demandes de la societat i la seva intervenció ha estat fonamentalment profitosa. Per a altres, l'Estat s'ha desenvolupat mogut pel dinamisme intern de les burocràcies que tendeixen a créixer i ampliar cada vegada més els seus àmbits de control; no cal dir que aquests jutgen críticament l'Estat de Benestar. La primera interpretació ajuda a recordar els problemes socials i econòmics a què s'han enfrontat els països occidentals durant l'últim segle.\n3.2 Què és i en que consisteix l'Estat del Benestar\nL'Estat del Benestar és un dels avenços més grans de la civilització europea, una de les gras contribucions d'Europa al món. Els problemes a curt termini en que s'enfronta l'economia poden suposar una tentació de l'economia d'allunyar-se d'un comprimís a llarg terminar, però que sol ser d'un gran cost.\nL'Estat del Benestar és el resultat de lluites socials que van acompanyar el procés d'industrialització de formes diferents. L'Estat del Benestar són totes aquelles intervencions de l'Estat, o del servei públic, que intenten reduir les diferències entre les persones i repartir la riquesa entre tots els habitants d'un país, donant uns mínims perquè els més pobres puguin viure mínimament bé.\nUna altra manera de definir l'Estat del Benestar seria dient que és la institucionalització dels drets dels ciutadans i dels drets polítics per la pau social i la legitimitat política. Aquest model, es basa en l'intervencionalisme econòmic estatal, en la socialització de la producció i en la redistribució social, basada en amplis programes de seguretat social i de serveis socials.\nHi ha quatre tipus d'intervencions que són els més generals i són els següents:\nLes transferències socials: són les transferències de fons públics d'un grup social a un altre. Són pagaments que es fan sense que hi hagi una contraprestació en la producció de béns i serveis. Per exemple, les pensions de vellesa, els pagaments per invalidesa,...\nEls serveis públics: són totes aquelles institucions que donen servei a les persones i que formen part de l'Estat.\nLes intervencions normatives: en aquest cas en especial, l'Estat no dona cap servei ni finança res, com en els casos anteriors, sinó que fa normes de protecció per als treballadors, consumidors i residents. Aquestes normes van acompanyades d'unes possibles penalitzacions en cas d'incompliment.\nIntervencions públiques: aquesta és la intervenció per crear bons llocs de treball, establint condicions favorables per a que el sector privat les produeixi.\nLa naturalesa d'aquest consisteix en oferir algun tipus d'ajuda i protecció a les persones que sense ajuda de l'Estat no són capaces de tenir una vida mínimament acceptable segons els criteris de la societat moderna. La idea fonamental és la interdependència entre els essers humans. En aquest sentit, l'Estat del Benestar, té alguna cosa amb comú amb l'economia de mercat. La economia de mercat les persones depenen una de una altra, i ningú ha explicat això tan clar com Adam Smith a “ La riquesa de les Nacions".\n3.3 Què li suposa l'Estat del Benestar a l'Estat?\nPer tal de aconseguir tots els objectius marcats per l'Estat, aquest té diferents polítiques per cada objectiu. Però la que ens interessa pel treball ,és la política econòmica. Aquesta és la manera en que el sector públic intervé en l'activitat econòmica. La política econòmica, com totes les altres, té uns objectius:\nCombatre les fallades de mercat\nSubvencions a empreses i sectors\nRegulació de l'activitat econòmica\nTaula d'objectius i mitjans de la política fiscal del llibre d'economia de\n1r de Batxillerat, per Francisco Mopchón Morcillo\n© Editorial McGraw Hill\nDins de les polítiques econòmiques hi ha la política fiscal, la reguladora, la proveïdora de bens i serveis, la redistribuidora i per últim la estabilitzadora. Però ens centrarem amb la política fiscal, la qual és les decisions de l'Estat sobre el nivell de la despesa pública i els impostos. Dels impostos és d'on l'Estat en recauda més fons.\nAquests, són una imposició del sector públic als individus, a les unitats familiars i a les empreses, per tal de que paguin una quantitat de diners en relació amb uns determinats actes econòmics.\nPodem classificar els impostos en quatre tipus depenen si tenim en compte la quantitat a pagar en relació al temps o si tenim en compte la renda del individu.\nSegons el primer cas, hi ha els impostos de tipus progressiu i els de tipus regressiu. Els primers són aquells el quals a mesura que augmenta la renda del també augmenta la quantitat a pagar. Pel que fa a les regressives és tot el contrari, com més augmenta la renda menys paga.\nSi tenim en compte la renda del individu, veurem que hi ha dos tipus d'impostos, els directes i els indirectes. El directes, són aquells que recauen sobre la persona la qual paga, i és té en compte entre altres coses, el seu estat civil, el número de persones que depèn d'ell etc... Les empreses també fan de declarants amb impostos sobre les seves rentes. Aquest és el impost sobre benefici que acostuma a ser d'un 35%.\nEls impostos indirectes són aquells que recauen sobre el consum i que són per tothom igual. En aquest cas la distinció en quantitat és fa segons la importància del producte, si és un producte primari o bàsic, el impost sobre aquest és de tipus supereduit, 4% (ous, llet, pa,...). En cas de que no sigui tant importat però que sigui també bastant necessari, se li aplica un 7%, que és de tipus reduït, l'últim tipus d'impost és del 16%, aquest és el de gravament normal, fet que la gent té confós per què és pensen que el 16% s'aplica a excepcions i no és així, al contrari, els que s'apliquen a excepcions són el reduït i el supereduit.\nAmb aquest impostos, a part de tenir la funció de recaudar diners pel sector públic el que busca també és l'equitat, la neutralitat i la simplicitat.\nAmb la equitat, es pretén que els impostos siguin justos i un repartiment de la renda acceptable.\nAmb la neutralitat, el sistema de el impost s'ha d'establir de manera que pertorbi tan poc com sigui possible les forces del mercat.\nAmbla simplicitat, l'aplicació pràctica del impost no plantejarà masses problemes i és podran assolir els objectius de recaptació.\nAlgunes despeses de l'estat es realitzen a canvi de la compra de béns i serveis que formen part de la producció corrent. En el moment que l'estat obté els serveis dels factors de producció per produir els béns i serveis dels sector públic de l'economia, els factors no estan disponibles per la producció en el sector privat. Aquest tipus de despesa s'anomena consum públic. Amb aquesta despesa, els estats tapen el buits que el mercat deixa lliures. Amb un exemple, els béns públics tenen que ser produïts o per l'estat o per ningú. En aquests casos, hi ha un fracàs del lliure mercat, a l'igual que el remei de l'acció estatal.\nLa resta de despeses públiques consisteixen en pagament de transferències. Aquestes despeses no afegeixen res de béns o serveis, simplement transfereixen el poder per comprar béns des de el qui proporciona els diners a qui els reben.\n4.5 La crítica a l'Estat del Benestar\nEl model de benestar ha set objectiu de diverses crítiques. Se l'ha acusat de impedir el creixement econòmic per mitjà de l'augment de les despeses socials com a necessària resposta a les polítiques socials, causant dèficits que desestimulen la inversió i com a conseqüència la creació de treball.\nBertha Álvarez Miranda classifica les crítiques amb base a quatre arguments fonamentals a conèixer:\nLa relació funcional entre política social i creixement econòmic amb llibertat de mercat; davant això, tan els neomarxistes com els neoliberals acusen a l'Estat de frenar el creixement econòmic amb aquestes polítiques socials.\nCom a administrador de recursos, es tatxa a l'Estat de mal gastador de diners i ineficient per l'ús de una racionalitat equivocada i ineficiència burocràtica.\nCom a tercer argument l'autora presenta la forma com el Estat compleix els seus objectius d'estabilitzar la democràcia: se li critica la debilitat produïda per l'intercanvi de beneficis per vots, la irresponsabilitat fiscal i la saturació del sistema per la quantitat de demandes exercides davant de la política de satisfacció de necessitats.\nPer últim, davant del model de societat més igualitari, afirma que la política social trenca amb la responsabilitat individual, familiar i comunitària, creant clientelisme cap ficats en mantenir les diferències que li són més convinents i individus i col·lectius dependents.\nL'Estat del Benestar té que manejar dos lògiques contradictòries, la maximització dels beneficis econòmics del capital, que permeti una reactivació de la producció i del treball i la satisfacció de les necessitats, que possibilitin la creació d'un clima de pau.\nAquesta és una raó de ser, per tan, té que estar dirigit l'enfortiment econòmic que permeti al mateix temps incidir positivament en la qualitat de vida de la població.\nLa seca crisis ha estat previsible per la quantitat de crítics que van advertir el augment desmesurat de les despeses per recolzar dites polítiques, per l'augment de la població, el creixement dels costos dels serveis bàsics especialment la salut, increments amb els avenços tecnològics i impossibilitat dels governs per créixer el recolzaments en la mateixa mesura, sense afectar el creixement de l'economia.\nLa crisis fiscal a resguardat tots els països, no sols als que estan “en vies de desenvolupament”, el que porta necessariament a tenir que fer alguns plantejaments que canviïn l'acció estatal, dirigit a disminuir les seves despeses de funcionament i la burocràcia, aquesta inspirada amb la funció d'usuari assignat per l'Estat. Retalls en el funcionament de les entitats del govern i les particularitats augmentant increment en els índex d'atur estructural, condició fonamental de atenció a l'Estat del Benestar, representada en les premisses de total treball.\n4. L'estat del benestar a Catalunya:\nA Catalunya com a tot arreu l'Estat del benestar funciona igual, amb el mateix tipus de intervencions que als altres països, tot i que els catalans tenim molt interès en uns temes concrets, com són les pensions, els habitatges dels joves, la salut i la salut per la família, el treball,... Un dels temes que més preocupa i que més ajuda rep, és el tema de les pensions on la major part d'aquestes intervencions hi va a parar.\n4.1.1 El seu desenvolupament:\nPer saber el grau de desenvolupament de l'Estat, utilitzarem els indicadors: nombre de persones que hi treballen i finançament públic. Primer analitzarem el nombre de gent que treballa en aquests serveis, és a dir, a sanitat, educació, etc. Utilitzant aquestes dades veiem que a Catalunya està mol poc desenvolupat, perquè només el 4'9% de la població adulta treballa a sanitat, educació i serveis d'ajuda. Aquestes dades comparades amb la UE-15, veiem que és molt inferior ja que a la UE-15 el percentatge és d'un 12%. Això ens mostra que, a Catalunya, l'Estat del benestar està en dèficit. Per si volem tornar a comprova-ho amb un altre indicador, ara podríem agafar la quantitat de fondos públics que financen les transferències, serveis públics,...extret del percentatge del PIB. Amb dades del 1999, veiem que a Catalunya hi havia només un 17.5%, només és Irlanda qui supera aquesta manca de dedicació dels fons públics a serveis públic, transferències... dins de la UE-15. Aquestes dades són preocupants però si mirem el següent quadre, veiem que a principis dels noranta, el percentatge encara era més elevat, amb això és veu que la dedicació de fons públics té una tendència baixista.\nDespeses públiques socials (% del PIB)\nCatalunya el més baix de la UE, a excepció de Irlanda.\nFont: IDESCAT y EUROSTAT.\n(c) Vicenç Navarro y Águeda Quiroga. La protecció Social a Catalunya. 2003.\n4.1.2 Les causes del dèficit:\nUna de les causes, es que respecte dels altres països de la UE, el PIB de Catalunya ha crescut més de pressa i com a conseqüència el percentatge de despesa pública sobre el PIB ha anat disminuint. Per demostrar aquesta afirmació comprovem que les despeses púbiques de Catalunya han passat d'aproximadament 17500 milions d'euros (1993) a 19 milions d'euros (1999). A més, les despeses públiques per habitant van augmentar 3.357 unitats de poder de compra.\nDespeses públiques socials per habitant (en unitats per poder de compra*)\nCatalunya, el més baix desprès d'Irlanda, Grècia i Portugal.\nLa taula en la pàgina anterior, demostra que Espanya té un dels més grans dèficits de la UE-15 i que Catalunya la segueix amb poques unitats per poder de compra, però que no vol dir que vagi malament, que si que ni va però no es alarmant. Tot i aquest positivisme d'aquestes dades, no s'ha d'oblidar que les despeses públiques de Catalunya continuen sent les més baixes de la UE (desprès d'Espanya, Grècia, Portugal i Irlanda), tampoc cal oblidar que aquestes despeses a Catalunya estan creixent molt lentament, molt més que el promig de la UE-15, que tal i com mostra el quadre 2, la diferència entre les despeses públiques de la UE-15 i Catalunya ha augmentat en comptes de disminuir.\nEn el següent quadre és pot veure com el promig de Catalunya de despeses públiques socials respecte de la UE-15 va augmentar un 68%, mentre que a Espanya només va augmentar un 51%. El significat d'aquestes xifres es que la sanitat, els serveis d'ajuda familiar, les escoles d'infància,... han estat des de 1993 cada vegada més deficitaris amb relació amb el promig de la UE-15.\nDèficit social de despeses públiques socials\n(en unitats de poder de compra)\nCreixement del dèficit amb la UE-15\n4.1.3 Perquè aquest creixement?\nLa causa d'aquest dèficit és que l'increment dels ingressos de l'Estat espanyol s'han utilitzat per reduir el dèficit pressupostari de l'Estat i també pel Govern de la Generalitat, en comptes d'utilitzar els augments per reduir el dèficit públic de despesa social, ho utilitza per reduir el dèficit pressupostari de la Generalitat. Una de les majors causes d'aquest dèficit a Catalunya és la poca sensibilitat durant la dictadura franquista.\nTambé cal tenir amb compte que el dèficit social de la UE- 15 es va anar reduint de manera significativa a la dècada dels vuitanta, amb governs socialdemòcrates, fins arriba a l'any 1993 amb el dèficit més baix. Un dels problemes, tornem a comentar, és l'ús que n'ha fet el govern català d'aquell augment esmentat abans. En comptes de poder-les dedicar a temes socials, com ara la reforma de l'atenció primària sanitària, que junt amb Galícia són els qui la tenen més baixa de tot el país.\n4.2 Sanitat: la despesa sanitària pública\nDespeses públiques sanitàries per habitant\nCatalunya té el més baix després d'Espanya i Grècia.\nEl quadre 4 en mostra l'evolució, des de 1993 a 1999, del les despeses públiques sanitàries per habitant a Catalunya, a Espanya, a la UE-15 iper últim de Suècia. Veiem com les despeses de sanitat pública a Catalunya han augmentat només 182 upc, mentre que a la UE-15 ho ha fet 289 upc i a Suècia 417 upc. Només estan per sota de Catalunya, Espanya i Grècia. Aquesta situació demostra que la sanitat espanyola no va malament, que la catalana va una mica millor, però que s'ha de treballar més per aproximar-se a la mitjana europea.\nAquest fet, comença a ser una mica més preocupant si observem que entre Catalunya i la UE-15, la mitjana de despeses públiques sanitàries, era més petita l'any 1993 que l'any 1999.\nAquestes dades demostren que la despesa de sanitat pública catalana està en creixement deficitari amb el promig de la UE-15, com es veuen el següent quadre.\nDespesa Sanitària Pública\n(com a percentatge del PIB)\nCatalunya, el més baix de la UE.\nA Catalunya, el percentatge de sanitat pública va baixar d'un 5.6% al 1993 a un 4.9% al 1999, un descens més ràpid que el descens de despeses sanitàries públiques de la UE-15, que com es veu en la taula va passar de ser un 7.5% al 1993 a ser un 7.1% l'any 1999. A Espanya, igual que a Catalunya, va baixar molt ràpid, va passar d'un 6.6% del PIB a un 5.7%.\nCatalunya és el país amb una despesa sanitària pública, amb percentatge sobre el PIB, més baix de la UE-15, i també del conjunt d'Espanya, on la despesa pública per habitant està creixent lentament, aconseguint així ser el país amb el creixement del dèficit més alt. A part, Catalunya és un dels països que a causa del gran poder de la indústria farmacèutica es gasta un percentatge major que les seves despeses sanitàries amb farmàcia, aquesta xifra és un 20%. Si restéssim d'aquest 20% de les despeses públiques sanitàries, dona el resultat que la despesa pública sanitària no farmacèutica a Catalunya és un 3.92% del PIB, que es extraordinàriament baix, més ben dit, el més baix de la UE-15 i amb diferència.\nDarrera de tots aquests problemes, ens trobem que estan molts altres problemes relacionats amb la sanitat catalana en general., com les llargues llistes d'espera pel tractament i pel diagnòstic dels pacients, l'escàs temps de visita al metge, el gran retard de la reforma de l'atenció primària, l`escàs confort de les facilitats públiques sanitàries, l'estrès i frustració entre els professionals i treballadors de les institucions sanitàries públiques, entre moltes altres coses.\n4.2.1 Per què tenim aquesta situació?\nPer poder contestar aquesta pregunta abans hem d'assabentar-nos d'un fet. Aquest fet es que l'Estat del benestar aquí a Catalunya està molt polaritzat. Aquesta polarització es produeix en que les classes burgeses, petita burgesia, classes professionals i classes mitjanes de renta mitja alta, utilitzen els serveis sanitaris privats, mentre que els serveis públics serveixen a les classe mitjanes de renda baixa i classes treballadores. El 37.2% de la població catalana utilitza prioritàriament la sanitat privada. El 60% utilitza els serveis públics. Hi ha molta gent que utilitza la privada o la pública segons les seves necessitats particulars. El 35-40% de renda superior de la població a Catalunya, que té una enorme influència en la cultura medicinal y política del país va a la sanitat privada i és desentén del deteriorament relatiu de la sanitat pública. Però la realitat està en que aquesta gent no té la seva problemàtica resolta.\nLa sanitat privada és freqüentment millor que la pública en aspectes molt importants tan per la qualitat de l'atenció sanitària com per la capacitat d'elecció de metge o especialista, el confort, i un tracte personalitzat. Ara bé, la qualitat científica i tècnica tant del personal com de l'equipament públic són molt més grans a la sanitat pública. L'Estat de benestar europeu s'ha consolidat gràcies a la unió de les classes treballadora i mitjana establint un sistema sanitari públic en què les classes es trobin satisfetes i en cas contrari se'n van a la privada que és el que ha fet molta gent a Catalunya. El professionals que treballen a la privada ho fan de tarda per què molts pel matí treballen a la pública. I el seu avantatge és que la pública no resol la problemàtica que tals professionals fomentin la privada Aquesta dualitat pública/ privada danya la pública ja que para la productivitat de la pública, amb la qual cosa es responsable el govern de la Generalitat que constantment afavoreix contractacions amb la sanitat privada en comptes d'augmentar l'eficiència y les inversions a la pública.\nTot i aquestos favoritismes per la privada, a l'igual que la privada dels EUA, la majoria de fons sanitaris que sostenen les privades provenen de la pública. D'aquí que existeix un projecte sanitari compartit pels partits governants a Catalunya i a Espanya d'incrementar el parasitarisme, apropant la privada a la pública, de manera que la atenció privada, en lloc de realitzar-se en una clínica privada, es realitza a les institucions públiques. D'aquesta manera s'aconsegueix que els hospitals de la pública tinguin sales d'espera, laboratoris i habitacions, unes per a malalts de la privada i unes altres per a malalts de la pública.\n4.2.2 La salut pública\nAquesta sanitat pública catalana està poc desenvolupada per culpa de la excessiva medicalització del sistema sanitari, també en part pels escassos recursos i l´insuficient municipalisme de Catalunya, les autoritats tenen responsabilitats en algunes àrees importants de la salut pública, com ara el control de l'aigua, de l'aire, de l'aliment, de serveis de promoció de la salut y prevenció de les enfermetats, entre altres.\nAquesta situació explica la situació que hi ha a Catalunya de la salut pública, que te una de les taxes de tuberculosi, de sida o de drogoaddicció més alta de la UE-15, i per contra una de les taxes més baixes d'educació sexual i sanitària. Es també una de les regions a la UE que té majors taxes de intoxicacions alimenticies i major mortalitat laboral i de tràfic. Tots aquests problemes es mantindran si no hi ha una millor gestió per part de les autoritat s de l'Estat del benestar, incloent la seva dimensió normativa i sancionadora.\nA Espanya hi ha hagut una notable descentralització dels serveis de l'Estat del benestar, passant del govern central als governs autonòmics, sense que hagi avençat aquest fet cap als municipis. Això dificulta el desenvolupament dels serveis d'aquest.\nUna última constatació, els serveis de salut pública de la Generalitat han estat dels serveis més deficients de la Generalitat. Resultat d'una filosofia de gestió que considera la missió prioritària del sistema de protecció el de tranquil·litzar a la població, estratègia que a base de repetir-se amb tanta freqüència ha perdut la seva fiabilitat.\nTals serveis de salut pública de la Generalitat tindrien que reformar-se profundament, establint-se uns serveis en col·laboració amb les autoritats locals que intervinguessin activament, tan en la provisió d'aquells serveis que rebassaran els límits locals com en les dimensions normatives i penals, trencant amb una estratègia que està danyant la salut pública dels catalans. Les àrees de salut laboral, de salut ambiental i protecció del consumidor són punts que s'haurien de protegir enormement, coordinant-se amb els serveis sanitaris preferentment en els centres d'atenció primària reformats, els quals al mateix temps tindrien més recursos i més responsabilitats, incloent-hi la coordinació dels serveis sanitaris amb els serveis social.\n4.3 En un context familiar\n4.3.1 Família i serveis d'ajuda familiars\nEl primer procés social d'integració té lloc per mitjà de la família i, com una acompanyant d'ella, l'escola. Ara bé, família i escola són dues institucions socials afectades per fortes crisis. La família és feble i abunden cada vegada més les situacions de família "monoparental". Els infants pateixen el dèficit que implica l'absència de la parella completa. Quan l'únic cap de família és dona, les probabilitat de caure en la pobresa augmenten notablement.\nPer altra banda, també hi ha deficiències en l'educació dels infants fins i tot en situacions "normals": els horaris de treball i el ritme que imposen a la vida, el salt cultural entre les generacions i moltes altres causes fan molt difícil la tasca educadora de la família en una societat que no té altres instàncies comunitàries que puguin suplir la seva tasca específica. La família catalana té el paper fonamental segons la seva població. En 78% dels catalans valoren la família com el més important. Aquesta prioritat popular contrasta amb la gran manca de polítiques públiques encaminades a ajudar a la família permetent el desenvolupament autònom dels seus components. En aquest sentit Catalunya i Espanya són els països que tenen menys desenvolupats els serveis d'ajuda familiar de la UE-15.\n4.3.2 La tercera edat\nL'èxit de la medicina ha plantejat un nou repte als Estats de Benestar: l'esperança de vida creix, el percentatge de persones grans augmenta i les jubilacions es converteixen en un problema econòmic i social. A Espanya, l'any 1981 el nombre de persones més grans de 65 anys era de 4.236.000; però l'any 2001 es preveuen 6.674.000...\nActualment es calcula que més de 500.000 d'aquestes ancians es troben en situació de pobresa severa. Les causes d'aquesta pobresa són complexes, però no es pot justificar dient solament que el sistema econòmic és incapaç d'afrontar el problema. Al darrera de les dificultats econòmiques (és a dir, pressupostàries) hi ha la falta de voluntat política d'atendre aquest sector desvalgut de la població. Darrera la falta de voluntat política hi ha encara la manca de sensibilitat social: la societat de classes mitjanes no dóna un gran valor a l'eliminació de la pobresa... si això implica augmentar els impostos. Les baixes jubilacions dels "pobres institucionals" són conseqüència paradoxal del benestar d'una societat que perd sensibilitat social.\n4.3.3 Serveis domiciliaris\nNomés un 2.5% de la població de més dels 65 anys, té algun tipus de cobertura de serveis domiciliaris de 3.7 hores setmanals, que comparat amb el percentatge de països socialdemòcrates, com Suècia, o Dinamarca, que tenen un 39_% i un 20% respectivament o inclús amb conservadors com França, amb un 7% i Regne Unit amb un 9%. Això demostra que la cobertura d'aquests serveis a Espanya i Catalunya és molt petita. Les conseqüències d'aquesta baixa cobertura de la població per part dels serveis domiciliaris són múltiples i es presenten a nivell humà, social i econòmic.\nA nivell humà, ens trobem amb les famílies sobre carregades. Les dones catalanes de 35 a 55 anys tenen tres vegades més malalties degudes a l'estrès que el promig de la ciutadania adulta, i això es conseqüència de encarregar-se dels infants, dels joves, dels marits, dels vells y de les persones amb discapacitats. A més que un 42% treballa també al mercat laboral.\nTot això implica una sobrecarrega humana important: un 32% de persones que cuiden persones deficients estan deprimides, el 30% consideren que la seva salut s'ha deteriorat, 48% han deixat de tenir vacances i un 40% han deixat de freqüentar amistats. Aquesta és una situació dramàtica a la qual l'estructura del poder, molt masclista, és insensible.\n4.3.4 Educació: despesa insuficient\nLa despesa pública d'educació va ser del 2.7% respecte el PIB l'any 2003, molt més baix que l'espanyol que estava en un 4.3%, i encara més baix que l'europeu. Si en comptes de mirar-ho pel percentatge sobre el PIB, ho mirem des del punt de vista de les unitats de poder de compra, surt que es de 815 upc, més baix que l'espanyol, que és 927 upc, i molt més baix respecte el promig europeu, que té 1.174 upc . Catalunya es un país amb un dèficit accentuat de l'educació però pel contrari, Catalunya té un nivell de desenvolupament de 20.658 upc, pròxim al de la UE-15 que és de 23.033 upc per càpita. Comparat amb Espanya que només en té 17.027. Aquest dèficit de despeses públiques en educació està també distribuït en l'educació primària i secundaria, on aquí a Catalunya es gasta 2.993 upc per alumne en l'educació primària i 3.452 upc en educació secundària, més baix que l'espanyol que està en 3.180 upc i 4.272 upc respectivament. I encara molt més baix és si el comparem amb la mitjana de la UE-15, on veiem que 3.923 upc per alumne són dedicades a l'educació primària i 5.660 upc en educació secundària. Les conseqüències d'aquest dèficit són moltes.\nUn d'aquests inconvenients es troben si mirem les hores lectives d'un estudiant europeu i d'un estudiant català, ens adonem que anualment fan 678 hores i 559 hores respectivament, i que a final dels estudis de secundària, un estudiant europeu a fet un any més d'escola que un estudiant català. S'han dit moltes coses sobre la crisi de l'escola.\nAquest últim paràgraf fa referència a les dificultats que és tenen per arribar a ser l'instrument d'igualació social. Evidentment s'ha fet un gran pas pel que fa a l'extensió de l'educació a tots els àmbits, però no s'ha aconseguit evitar la seva funció "classificadora": en una edat en què els nens encara no tenen autonomia i són fàcilment víctimes de situacions personals, familiars o socials desafortunades, els nens són "classificats" com a "aptes" o "no aptes" per passar a l'etapa següent.\nEl fracàs escolar a la primera etapa (fracàs induït per causes familiars i socials) encarrila les seves víctimes cap als treballs menys remunerats i de tipus marginal, o bé a l'atur intermitent. Encara més en una societat tecnològica en què el coneixement cada vegada és més l'eina privilegiada d'inserció social.\n4.3.4.1 Escoles d'infància\nNomés el 9% dels infants de 0 a 3 anys van a escoles públiques , comparat amb el 40% de Suècia i el 44% de Dinamarca, el 30% de Bèlgica, el 23% de França, el 21% de Finlàndia i el 12% de Portugal (Espanya té només un 8%). Els països de tradició social demòcrata han previst un major número d'escoles d'infància. Ara ve, inclús països de tradició democratacristiana o conservadora han previst millor que Catalunya aquests serveis.\n¿Com és que ningú no es revela davant aquesta situació?\nI la resposta és la mateixa que per la de la sanitat, la polarització de l'educació a Catalunya, on la burgesia, petita burgesia,... que constitueix un 40% de la població, porta els seus fills a l'escola privada, mentre que les classes populars porten els seus fills a la pública. Aquest fet està afavorit per les polítiques de la Generalitat de Catalunya que doni ajudes econòmiques a la majoria d'escoles privades a canvi de pagar la quantitat més baixa per alumne a Espanya a les escoles públiques.\nA l'igual que en la sanitat, les famílies que porten els nens a la privada es creuen que tenen el problema de l'educació resol, i no és així. La pública, amb un fracàs escolar de 34%, condiciona la privada. Per una part, les famílies porten els seus fills a la privada perquè el personal és major, en general, en la pública que en la privada, tot i que l'atenció per l'alumne és major en la privada, també en general.\nEl cas de Suècia, on el 94% dels nens estan a la pública amb un fracàs escolar d'un 7%, és on hi ha les millors escoles tan privades com públiques. A Espanya, i en particular Catalunya, els recursos educatius tan públics com privats són molt baixos, segons un informe de la OCDE “Education at Glance, 2002”, els estudiants espanyols tenen el coneixement dels idiomes i matemàtiques més baix de tota la UE-15. Una vegada més es mostra que la cohesió social i la solidaritat no són eficients ni eficaces econòmicament.\n4.3.5 El treball\nEl treball és, a les modernes societats industrials, un dels mecanismes més importants de socialització i, per mitjà d'ell, de participació en el producte social. Per això un dels eixos cabdals de les polítiques de l'Estat de Benestar ha estat aconseguir la plena ocupació. Fins al començament dels anys 70 aquestes polítiques van reeixir, però la crisi dels 70 i 80 ha portat a una situació diferent, amb xifres properes al 9% de parats a la CE, i en el cas espanyol amb xifres notablement més altes, xifres que ja són molt duradores.\nEl problema de l'atur s'ha de veure des de la perspectiva de la gran transformació tecnològica en curs, induïda per la microelectrònica, amb tots els processos de robotització que comporta; aquests processos redueixen els llocs de treball tradicionals i el procés de creació de nous llocs de treball és de moment més lent i amb freqüència no es troben treballadors amb la formació necessària.\nAquesta situació no hauria de ser vista des d'una perspectiva només econòmica. Com s'ha dit abans, el treball és un importantíssim mitjà de socialització i l'absència de treball crea situacions difícils socialment i culturalment.\nLa integració dels joves i de les dones es veu molt dificultada; els homes grans, amb responsabilitat familiar però amb poca formació bàsica, són les víctimes més clares de l'atur de llarga durada; el concepte mateix del que és "treballar" i "preveure el futur" canvia notablement quan, com en el cas espanyol, el 33% dels llocs de treball és temporal\nL'extensió i la durada de l'atur plantegen un repte importantíssim a l'Estat de Benestar. Cal notar la novetat del fenomen. El sistema econòmic actual sembla incapaç (durant un llarg temps) de proporcionar plena ocupació amb el concepte actual de treball; pot donar benestar als qui tenen treball, però no en pot donar a tots; segons com es miri, el sistema econòmic no causa pobresa, perquè els treballadors no són pobres; però, d'altra banda, causa exclusió i a partir d'aquí sí que causa pobresa\nCom després veurem, el neoliberalisme actual incideix en aquesta situació amb propostes de desregulació del treball i de disminució de la cobertura que l'Estat de Benestar dóna a l'atur.\n4.3.6 Conseqüències socials\nL'absència de serveis d'ajuda social, que permeti a les dones compaginar les seves responsabilitats familiars amb els projectes familiars, explica que les dones joves retardin el procés de formació de la família i una vegada hagin tingut fills, en tinguin menys que en altres condicions. D'aquí que Catalunya i Espanya , juntament amb Itàlia, tinguin una taxa de fecunditat més baixa que a de la UE-15. Pel contrari, Suècia té un dels índexs de fecunditat més elevat de la UE-15.\n4.3.7 Costos econòmics\nLa pobresa de Catalunya (i Espanya) es basa amb l'escàs número de treballadors entre població adulta. Quan comparem el percentatge d'homes al mercat de treball, veiem que no hi ha massa diferències amb la resta de la UE-15. La gran diferència és entre les dones , que a Catalunya té integrada un 42% de dones sense nens, dins del mercat de treball i un 40% entre les dones que si que tenen nens, percentatge molt més baix que el promig de la UE-15, que té un 59% de dones amb nens i un 64% de dones sense nens. En realitat, si Catalunya tingués el percentatge de dones en el seu mercat de treball que té Suècia (el país amb una taxa major participació femenina) haurien 800.000 treballadores més (i a Espanya 6 milions més), que crearien més riquesa i pagarien més impostos i més cotitzacions socials. De les dones que no treballen, la majoria ha expressat el seu desig de treballar, sense poder per manca d'oferta flexible (18%), per manca d'ajudes a casa (32%), per tenir que cuidar a d'altres persones (21%), o inclús per haver d'abandonar la recerca de treball per ser-li difícil de trobar (19%).\n4.4 Quina percepció tenen les famílies del que reben de l'estat?\nPer les qualsevol família, l'estat del benestar representa ingressos i despeses respecte la seva renda. En termes monetaris les famílies paguen els impostos i tots els tipus que l'estat utilitza per recaudar fons pel servei públic. En canvi, aquests diners tornen a les famílies amb serveis d'ajuda, com beques, sanitat, educació,...\nDepenen de cada model de família, cada cop més diversos i més monoparentals, les seves despeses i les ajudes que reben varien L'aparició d'aquests nous models de família a provocat un canvi cultural en alguns aspectes. En el cas de l'educació dels nens varia molt segons si hi ha sol el pare, sola la mare, o els dos.\nAlgunes vegades, és millor que no hi seguin els dos, però hi ha cops que els nens que viuen només am un dels pares, és perjudicial per la seva formació. Aquest factor també afecta a l'economia i les estadístiques diuen que si és la dona sola qui cuida els nens, moltes d'aquesta famílies són pobres o a la frontera de la pobresa.\nLes causes d'aquests canvis de models de família. En la societat d'avui en dia conviuen molts tipus de famílies diferents, actualment ja no podem dir que existeixi en la seva totalitat la família tradicional. Aquest fet, pot crear un cert malestar, juntament amb la incertesa i els dubtes. Les raons que han motivat aquest canvi són causes demogràfiques i causes econòmiques.\nUna causa demogràfica pot ser l'augment de l'esperança de vida, que fa un segle er d'uns 35 anys aproximadament, mentre actualment està entre 78 i 79 anys. Això provoca que poden arribar a conviure tres generacions en una mateixa casa. L'aparició d'una nova generació a casa, és un nou model de família que comporta els seus problemes, és a dir, la gent gran s'ha d'això porta temps i desgast econòmic. Una altra causa demogràfica, tot i que abans no es considerava família nombrosa, ara la mitjana de fills a Espanya està entre 1 i 2. Cosa que suposa que ja no són les famílies d'abans que tenien 7 o 8 fills.\nSi ens mirem les causes econòmiques, ara per cuidar i mantenir una família, costa diners. Abans els fills es tenien, sobretot en el medi rural, perquè els serviria de mà d'obra entre altres coses, i els abaratia els costos. Però ara per ara, hi ha moltes parelles sense fills, degut al cost de manteniment que comportaria, entre altres coses.\nL'absència, cada cop més notable, de la dona a casa, és a dir la seva massiva incorporació al treball, juntament amb la incorporació d'aquesta en l'estudi i la formació implica que la família tradicional es dissolgui i deixi pas a nous models de família, on el cap de família i qui porta els diners a casa, ja no és només l'home sinó que també és la dona.\nDemografia i economia com s'ha vist, condicionen molt la nova aparició de models familiar. Una altra diferencia entre una família tradicional i un model possible, és que ara el període de criança del nadó és més curt, perquè si és pot, s'envia a aquest a una escola bressol ja que la dona treballa, igual que l'home, no se'n poden fer càrrec.\nPare, mare i menys de dos fills.\nPare, mare i menys de dos fills, amb gent més gran de 65 anys.\nPare, mare amb un bebè\nPare, mare amb fill/s discapacitats\nMare/ Pare i fills\nMare/ Pare i un nadó\nHome, home amb fills adoptats\nDona, dona amb fills adoptats\nHomes i dona, amb fils o no, de diferent cultura i/o religió\n4.4.2 Anàlisis de les enquestes\nEn aquest apartat comprovaré quins és el percentatge de gent que està contenta amb les subvencions i serveis que l'Estat del Benestar els hi proporciona.\nPer començar, comprovaré el percentatge de la gent enquestada que creu que paga més del que rep, que fa referència a la última pregunta de l'enquesta. Fent els percentatges s'observa que un 81% d'aquest pensa que paga més del que rep. Per contra, el 19% pensa que no, que no paga més del que rep, sinó que rep el mateix que paga o rep més del que paga. Això significa i verifica el que he estat comentant fins ara, l'Estat del Benestar està en deute, és a dir, té dèficit.\nAra comprovarem aproximadament l'atur que té Lleida, evidentment sense tenir en compte els jubilats que no són aturats, i després analitzaré quin és el percentatge de treballadors autònoms i quin no. En el primer cas Lleida, té un 15% de gent que està a l'atur, percentatge bastant més elevat si mirem la resta de Catalunya que té un percentatge d'un 6'4% de població aturada.\nDel percentatge de treballadors (85%), un 28'5% són autònoms i la resta (71'5%) treballen. En aquest últim percentatge, un 64% sap quina és la diferència entre salari net i salari brut que forma part de la seva nòmina, la resta, un 36%, no sap aquesta diferència i això significa que no sap quina és la quantitat que se li resta al seu salari (brut) per arribar a la quantitat de diners que cobra (Salari net).\n* El 1n i el 2n Si i No fan referència a si saben o no la diferència entre salari net i salari brut. Els dos següents signifiquen els que si que han estat alguna vegada a l'atur i els que no hi han estat mai\nEl resultat del percentatge de la gent que treballa o ha treballat (ara està jubilat) hi no ha estat mai a l'atur és d'un 45'5% i d'aquest percentatge un 26% són autònoms, és a dir, que sent autònoms hi ha menys possibilitats de quedar-se a l'atur ja que treballa per un mateix i no el poden despatxar, la causa de que un autònom anés a l'atur podria ser la pèrdua de treball en quantitat, és dir que els diners que guanyes no li donessin suficient per viure. Aquestes dades ens indiquen que tot i que l'índex d'atur és elevat, també és elevat el percentatge de 45,5% de gent que mai ha estat a l'atur. Dels que si que han cobrat alguna vegada de l'atur (55,5%), un 50% opinen que la quantitat que han cobrat és suficient, un 18% opinen que el que cobren és poc i un 15% pensa que el que cobra és totalment insuficient, mentre que un 2% no cobrava de l'atur.\nUn 5% troba que el que salari que cobrava de l'atur era molt bo i un 10% pensa que era bo. Tot i aquest 5% i 10% que troben que el que cobren de l'atur és bo o molt bo, el 100% d'aquest pensa que hauria de ser superior. De la resta de enquestats, un 96'6% creu que el salari mínim interprofessional hauria de ser més elevat. Per part de si han fet o no la declaració de renda des de que treballen, el 15% no la fa, i el 85% l'ha fet des de que treballa.\nPer la part de pensions i de jubilats, un 18% estan jubilats. D'aquests jubilats el 83% la seva pensió és més elevada que el salari mínim. El mateix percentatge de jubilats que diu que la seva pensió és inferior al salari mínim, pensa que al mateix temps, és insuficient per viure i a l'hora de fer la valoració d'aquest 17%, valora la seva pensió en dolenta, mentre que del 83% que diu que el salari mínim és més petit que la seva pensió, un 60% el considera suficient però no molt bo, mentre que un 14% els valora en bona i un 20%en molt bona.\nEn l'apartat de l'educació comprovarem també la percepció que té o que ha tingut de les escoles, instituts o universitat a la que els seus fills han estudiat. Però per iniciar aquest apartat comprovem que un 30% no té fill. Aquest percentatge tant elevat demostra la crisis que hi ha en la demografia, ja d'aquest 30% un 62% tenen entre 25 i 35 anys. Del percentatge que estudien o que han estudiat, un 60% dels fills estudia o ha estudiat a la pública mentre que un 40% ha preferit la privada.\nA l'hora de valorar cada etapa de l'escolarització i aprenentatge del seu fill (guarderia, EGB, ESO, BATX., universitat), comprovem que en la valoració de l'escola pública un 65% dels enquestats creuen que ha estat i està bé el servei de les escoles públiques. Un 10% pensa que és suficient però que podria ser millor, i el 24% creu que el servei de escola pública és molt bo.\nPer part de les guarderies, un percentatge tan elevat com un 19% dels nens no han pogut gaudir de guarderia degut a causes d'economia o per falta de lloc o per altres causes. Aquest fet ens mostra que cada cop hi ha menys nens que poden gaudir de guarderia per les causes esmenades anteriorment. Dels que si que han pogut gaudir de guarderia, un 4% creu que el servei de guarderia ha estat dolent, un 30% creu que ha estat suficient. Desprès, hi ha el 26% que creu que els serveis de guarderia han estat bons mentre que un 21% creu que han estat molt bons. En general comprovem que el 77% està content o molt content amb els serveis de guarderia.\nEn el cas de les universitats, un 47% no ha estudiat a la universitat, això ens pot explicar de que al la llarga tindrem (i ja tenim) manca de gent especialitzada. Dels que si que han anat a la universitat (53%), un 9% valora la universitat com a dolenta. El 50% la valora suficient però que podria ser millor i un 41% la valora bona.\nEn aquest cas veiem que els que si que cursen carrera valoren bastant bé la universitat ja que el percentatge de gent que la valora pèssimament és 0% i els que la valoren insuficient només és un 9%. És pot dir que hi ha un 0% de gent que valori la universitat com a perfecta o molt bona, però si que el 91% esta contenta amb ella.\nL'últim apartat de l'enquesta està dedicat a la sanitat i, a l'igual que els altres, és busca la percepció que en té a gent. El primer que se'ls hi pregunta és la valoració que en fan dels serveis sanitaris en general, i les respostes són:\nEls serveis són o han estat pèssims: 3%\nEl serveis han estat dolents: 18%\nEls serveis són o han set suficients: 51%\nEls serveis són ho han set bons: 26%\nEls serveis són o han set excel·lents: 2%\nEn la pregunta de les visites a l'especialista, en la part de l'atenció que reben d'aquest, els enquestats fan una valoració majoritaria en suficient amb un 51%. Per sota del suficient hi ha un 21% dels quals un 57% opina que són pèssims. Del suficient en amunt, hi ha un 28% dels quals hi ha un 55% que opina que els serveis són bons, mentre que la resta opina que són excel·lents.\nEl següent apartat, la pregunta fa referència a la valoració que fan els enquestats del temps d'espera als hospitals. En aquest cas, no hi ha ni un sol enquestat que hagi dit que el temps d'espera li sigui indiferent, però hi ha un 59% que opina que el temps d'espera és massa i un 41% que aquest temps és normal. Tot i que aquí no és molt exagerat, demostra un tendència en les cues d'espera a créixer.\nA nivell de Catalunya aquest índex augmenta notablement i en aquest cas es Catalunya la Comunitat Autònoma amb les llistes d'espera més llargues. A part de potser tenir una mala organització, això també és deu a la quantitat de gent que rep Catalunya que no són Catalans, ja siguin immigrants, ja siguin espanyols, com és el cas de Lleida que rep molts pacients de la franja.\nEn el temps de visita que tenen quan és van a visitar un 45% opina que els temps és massa curt per comentar massa coses ja que si vos comentar-li varies coses a l'especialista, es comencen a retardar les visites i a fer-se llarg el temps que s'han d'esperar fora de la consulta.\n4.5 Pressupostos de l'any 2005\nEl govern català ha aprovat el projecte de llei de pressupostos per al 2005. Aquests són els primers pressupostos elaborats íntegrament pel tripartit. Els pressupostos del govern de Maragall preveuen inversions per valor de 4.500 milions d'euros en infraestructures i equipaments.\nAixò representa un 65% més que l'any passat. Un altre dels eixos principals serà l'educació. La Generalitat augmentarà el 2005 la seva inversió en un 65%, fins a 4.483 milions d'euros, a través d'un esforç fora de pressupost, mitjançant empreses públiques, altres entitats de dret públic i altres fórmules de despesa, que assumiran 2.058 milions que, en la seva majoria, es finançaran amb més deute.\nEl conseller d'economia, Antoni Castells, ha destacat aquesta xifra al Parlament en presentar els Pressupostos de la Generalitat per al 2005, que creixen en els seus comptes consolidats un 17,9%, fins als 26.501 milions d'euros. Castells, que preveu que l'economia catalana creixerà un 2,8% el 2005, ha destacat que les inversions "incideixen en les polítiques socials, competitivitat, infraestructures, seguretat i justícia".\nEls pressupostos de la Generalitat per al 2005 es regiran per dos eixos bàsics: un augment significatiu de la despesa en inversió i una reducció del dèficit acumulat per l'administració catalana.\nAixí, està previst que les arques de la Generalitat ingressin l'any que ve més de 20.100 milions d'euros, gairebé un 14% més que l'exercici anterior. També augmenta la despesa, que superarà els 20.700 milions d'euros. Tot i això, el dèficit baixarà fins a situar-se en 650 milions d'euros, l'equivalent al 0,4% del PIB català.\nPolítica Territorial i Obres públiques serà el departament que més veurà incrementat el seu pressupost, un 43%. També augmenten significativament les partides destinades a Governació i Administracions Públiques, i a Medi Ambient i Habitatge, en prop d'un 30%. Un percentatge semblant augmentarà la dotació de Treball i Indústria. Com és habitual, Salut i Educació seran les partides amb més pressupost.\nLa política inversora serà una de les prioritats dels comptes del 2005. Això implicarà una millora de les infraestructures i equipaments escolars i judicials. Està previst que la Generalitat inverteixi prop de 4.500 milions d'euros, un 65% més que l'any passat. La xifra representa un important increment d'inversió per habitant, que arriba ara als 669 euros.\nEn paral·lel als pressupostos, que el Parlament haurà d'aprovar al desembre, es tramitarà una nova llei amb mesures financeres. Entre aquestes hi ha una nova tarificació del cànon de l'aigua que penalitzarà els consum més elevats, i una taxa en cas que hagin d'actuar els bombers per conductes temeràries o negligents.\nEls números de l'any que ve estan confeccionats en base a una previsió de creixement de l'economia catalana del 2,8%. Això significa que aquest pressupost pot millorar algun dels dèficits que té la Generalitat. Aquests pressupostos estan fets amb una idea mirant molt cap al progrés de Catalunya i com és veu en la dedicació dels diners, és nota que els governant són d'esquerres, dedicats més cap a les polítiques de treball i obres públiques.\nA partir d'aquest punt i a part, analitzarem si en un futur, aquestes noves inversions del Tripartit català, un 14% més que l'any passat, solucionaran alguns dels problemes que té el sector públic entre altres coses. En aquest any, com ja s'ha dit, s'han invertit aproximadament uns 20100 milions d'euros. Per començar, i com a dada no molt bona tenim que la Generalitat invertirà en el camp de l'educació un 65% més, al igual que les infraestructures i equipament, però que d'aquesta quantitat que s'invertirà (4483 milions d'€), una mica menys de la meitat d'aquesta xifra serà invertida per empreses públiques i/o entitats.\nAixò significa que si amb aquesta quantitat de diners tan si es soluciona el problema de la “mala” escolarització dels nens i nenes de Catalunya, com no, la Generalitat estarà endeutada amb aquestes empreses i entitas que hi han invertit.\nAixò, a la meva manera de veure-ho, la Generalitat traurà diners de altres serveis que hauria de cobrir amb el nou pressupost per pagar el seu deute, creant així un altre forat en el camp d'on tregui aquest diners.\nPerò tot i aquesta petita hipòtesis sobre el dèficit de Catalunya, com ja s'ha vist, el conseller d'economia diu que l'economia catalana augmentarà un 2,8% aquest any.\nAmb la nova inversió en els camps de sanitat i de educació, que estan en segon lloc desprès d'equipaments i infraestructures, penso que no anul·laran les despeses i el dèficit de la Seguretat Social catalana, però si que ajudaran a reduir-les, millorant en tots els aspectes aquests departaments.\n5. Resultat i Conclusions:\nEn aquest treball he pogut comprovar, que tot i que Catalunya es de les Comunitats Autònomes d'Espanya més riques, també té un gran dèficit en el servei públic, majoritàriament notat per un nombre més elevat de gent al camp de Seguretat Social i pensions.\nAquest són els punt més importants:\nEls orígens i la funció de l'estat del benestar.\nLes diferents economies mundials.\nEls principals problemes que afecten al desenvolupament correcte de l'Estat del Benestar a Catalunya.\nAlgunes de les critiques sobre aquest.\nLa futura dedicació en diners de la Generalitat.\nLa percepció d'un nombre reduït de gent de Lleida sobre el que reben de l'Estat del Benestar, a partir d'unes enquestes.\nL'anàlisi i les gràfiques, fan més comprensible tota la informació en les enquestes.\nDeixant de banda el punts del treball, en aquest moment hem trobo amb condicions de poder portar un conversa sobre l'Estat del Benestar molt més estable del que la podria haver portat abans de començar aquest treball. Referint-me a coneixements generals però també a nous conceptes i en informació no esmenada en el treball,, com ara opinions i defectes que la gent veu en l'Estat del Benestar, o a vegades inclús en el que veu la gent en els pressupostos.\nTambé he aprofundit els meus coneixement enfront a impostos i recaptació, el finançament de l'Estat i tots els medis que fa servir l'Estat per recaudar diners per poder combatre als deutes i poder segui amb l'Estat del benestar.\nEn l'apartat de recerca, en les enquestes i el seu anàlisis, a part de la percepció de la gent, també he conegut les causes i els tipus de l'existència d'aquest nous models de família que marquen i possiblement marcaran el desenvolupament de la societat catalana.\nJoan Ortalà, “Teoria de l'economia”. ©McGraw Hill\nFrancisco Mochón Morcillo, “Economía”. ©McGraw Hill. 2002. Llibre d'economia de primer de batxillerat (2003/04)\nRichard G Lipsey i K. Alec Chrystal, “Introducción a la Microeconomía”. ©Vicens Vives\nWilliam J. Barber, “Historia del pensamiento económico”. ©Alianza Universal (1967)\nBéns Públics: Béns i serveis que desprès de ser produïts, tots els habitants de l'estat els poden consumir.\nDèficit públic: Deute que té l'Estat sobre qualsevol camp en que hagi intervingut. Pot deure diners a les empreses que li ha construït les carreteres, pot deure diners a un país per l'ajuda militar en cas de guerra. La seva posició contraria seria el superàvit, és a dir que els hi sobren diners.\nEconomia de mercat: és un sistema econòmic en el qual, la gent pot triar, produir i consumir segons les seves necessitats i, entre altres coses, els individus tenen incentius financers per actuar de manera productiva.\nEstat, l': Institució d'un país que té coma objectiu garantir la seguretat i llibertat dels seus habitants, com també els seus drets i la propietat. També ha de millorar la eficiència econòmica actant sobre les causes que provoquen les fallades de mercat, entre altre coses.\nFuncionari: Persona que treballa per l'Estat i cobra d'ell també. Mai pot ser despedit, només traslladat de lloc de treball.\nIntervencionalisme: Intervenció sistemàtica de l'Estat en l'activitat econòmica.\nKeynesianisme, El: Ideologia que forma part del sistema econòmic mixta. Keynes defensava que l'economia es pot situar continuada en uns nivells de desocupació alts a causa del nivell de la demanda del conjunt de l'economia sigui insuficient.\nMercat: és qualsevol institució en què els béns i els serveis s'intercanvien lliurement.\nMonoparentals: model de família on el cap de la família és l'home o la dona, els quals tenen descendència però no viuen junts, estan divorciats, o per viudeta.\nPoblació activa: Resultat de la resta entre tota la població en edat de treballar menys els que estan a l'atur.\nPoblació aturada: Resultat de la població total en edat de treballar menys els que treballen.\nPoblació total: Suma de tots els habitants d'un país, no importa el seu estat civil.\nProducció, Factors de: Els quatre factors de producció són la iniciativa empresarial, el capital, la terra i el treball. EL primer, és la capacitat de reunir les recursos necessaris per produir i distribuir béns i serveis, i tecnologies. El segon factor comprèn les edificacions, fabriques, maquinària i els equipaments, les existències de mitjans elaborats i altres mitjans utilitzats en un procés productiu. Quan el tercer factor és la terra, és refereix a la terra cultivable i urbana, però no sols això, també inclou qualsevol recurs naturals que si trobi en ella (minerals, pesca,..). EL últim factors, el treball, són les persones físiques que intervenen en el procés productiu.\nSector Públic: és el que estableix el marc juridicoinstitucional i és el responsable de la política econòmica. NE alguns aspectes també actua com un empresari, especialment en el cas dels béns públics.\nTercer Món: Actualment entenem per tercer món, tots els territoris majoritàriament de l'hemisferi sud del planeta que estan ens subdesenvolupament. Abans, en temps dels principis de guerra freda, al tercer món pertanyien tots els països que eren comunistes o capitalistes però que no volien saber res ni de la URSS ni de EUA.\nUPC (unitat per poder de compra): Unitat per mesurar la quantitat de productes (unitats) que pot assolir una família del país, regió o continent que s'estigui analitzant.\n8.1 Enquesta model:\nAquest és el model d'enquesta que ha estat passat a tots els enquestat que m'han servit per fer les valoracions anteriors:\nNúmero de membres de la família a casa:\nGent major de 65 anys\nAra està treballant?\n- Si Cobra una nòmina? Si Sap la diferència entre el salari net i brut? Si\nNo És autònom? - Si\nTé algun pla de pensions privat que complementi?\t- Si\nHa estat alguna vegada a l'atur? - Si Valori el que ha cobrat del subsidi d'atur:\nTroba que el Salari mínim Interprofessional hauria de ser més elevat? - Si\nHa fet o fa la declaració de renda cada any des de que treballa? - Si\nEstà Jubilat? - Si\nEstà jubilar per invalidesa? - Si\nLa seva pensió és més gran que el salari mínim? - Si\nLa seva pensió és suficient per viure? - Si\nEls seus fills...\t- Estudien? - Si Pública\n- No Han estudiat? - Si Publica\nSenyali quins cursos a fet el/la seu/va fill/a:\nValoració de l'escola pública:\nValoració dels serveis de guarderia:\nValoració de la universitat:\nValoració dels serveis sanitaris en general:\nVisites al metge (atenció de l'especialista):\nTemps d'espera (cues):\nTemps de visita:\nHa necessitat algun cop serveis hospitalaris? - Si\nPertany a alguna mútua privada? - Si\nTraduït a totes les ajudes que rep, paga més del que rep? - Si


Èxit de participació a la Festa de la Gent Gran de la Seu d'Urgell 2014 - FÒRUM.ad\nÈxit de participació a la Festa de la Gent Gran de la Seu d’Urgell 2014\nOn: 05/10/14 17:41\nAquest migdia ha tingut lloc a la sala de Sant Domènec l’acte central de la Festa de la Gent Gran de la Seu d’Urgell on s’han donat cita la gent gran de la ciutat. L’alcalde de la Seu d’Urgell, Albert Batalla juntament amb la regidora de la Gent Gran de l’Ajuntament urgellenc Montserrat Bonet, han fet la tradicional salutació institucional davant d’una sala plena de gom a gom.\nLa regidora de la Gent Gran ha obert l’acte dirigint-se a les persones del col·lectiu de la gent gran de la Seu d’Urgell tot manifestant que “és un plaer tornar-nos a retrobar en aquesta sala un any més”. Bonet ha remarcat que un acte acte com el d’avui i la festa que s’ha celebrat al llarg de tota la setmana dedicada a les persones grans “és un deute que té la ciutat amb tots vosaltres”.\n“Sou un exemple que avui dia les persones volem un envelliment actiu, dinàmic i participatiu, que aporteu la vostra experiència i saviesa al dia a dia de la ciutat”. En aquest sentit, Montserrat Bonet ha destacat els projectes intergeneracionals que des de l’Ajuntament de la Seu s’hi porten a terme, any rere any, com ‘Ens escrivim’, entre d’altres, “i que obtenen un molt bon resultat”.\nLa regidora també ha volgut agrair a totes les entitats que han fet possible que la Festa de la Gent Gran hagi estat “tot un èxit”, sobretot a l’Esplai de la Gent Gran de la Seu d’Urgell que recentment ha escollit nou president, Rafael España, i ha agraït també la tasca portada a terme per l’anterior junta d’aquesta entitat de la gent gran.\nPer la seva part, l’alcalde de la Seu d’Urgell, Albert Batalla, ha volgut agrair a tots els agents implicats per la feina d’organització i programació per poder celebrar la Festa de la Gent Gran. “Gràcies a l’esforç de la regidora Montserrat Bonet, el seu equip tècnic i les entitats que hi han col·laborat”.\nEmotiu ball cerdà intergeneracional\nL’alcalde urgellenc ha ressaltat en el seu parlament que la “Festa de la Gent Gran es converteix durant una setmana a l’any en l’aparador que serveix per mostrar a tota la ciutat quina és la realitat de la gent gran a la Seu”. Al respecte, Batalla ha subratllat que queda clar, una vegada més, que “la gent gran urgellenca és gent activa, que s’implica amb el poble, que té voluntat de fer poble i fer país”. Com exemple d’això, Batalla ha remarcat la celebració ahir dissabte d’un ball cerdà intergeneracional amb parelles formades per nens i joves amb persones grans van ballar aquesta dansa tradicional que es balla el diumenge de Festa Major. Aquesta activitat va aixecar molta expectació per part de la societat urgellenca en general que va omplir la plaça de les Monges, sent una de les activitats més emotives que s’han celebrat al llarg de tota aquesta setmana dedicada a la gent gran.\nEl colofó a l’acte central a sant Domènec l’ha posat l’actuació de l’Esbart Dansaire Santa Anna d’Andorra.\nLa darrera jornada que clou la Festa de la Gent Gran de la Seu d’Urgell s’ha iniciat aquest matí amb una missa solemne a l’església del Seminari presidida per mossèn Parés i amb la coral de l’Esplai de la Gent Gran. Seguidament, els participants i autoritats han visitat als avis i àvies de la Llar de Sant Josep.\nLa jornada d’avui es clou amb el tradicional dinar popular a la sala polivalent de la zona esportiva, presidit per l’alcalde de la Seu i la regidora de la Gent Gran.\nDesprés de l’àpat, els participant podran prendre part en un ball popular amb ‘Bugatti Tercet’, i a la mitja part del ball hi haurà berenar pels assistents.\nUn any més la Festa de la Gent Gran ha comptat amb la col·laboració de diferents institucions, entitats i associacions com l’Esplai de la Gent Gran, Vida Creixent, FATEC, el Club de Petanca de la Seu, la Fundació Sant Hospital, la Llar de Sant Josep, RàdioSeu, l’Escola Municipal de Música, l’Esbart Santa Anna, la monitora de gimnàstica Maite Chinchilla, el Col·legi Oficial de Farmacèutics de Lleida, l’Ajuntament de Sitges, el grup de ball i organització del Ball Cerdà, i la Setmana de la Mobilitat Sostenible i Segura de la Generalitat de Catalunya.\nPrevious Post: Més de 700 puntaires s’apleguen a la sala del Prat del Roure\nNext Post: Vinyes-Vinyes es jugaran el títol del Campionat d’Espanya de Resistència a Madrid


COPPELIUS, EL CREADOR D'AUTÒMATS. COLOM BERNAT, ROSA MARIA. Libro en papel. 9788490264621 ABRACADABRA books & toys since 2009\nCOLOM BERNAT, ROSA MARIA\nQuina estranya atracció generen els violins? Per què, sovint, els associem a determinats secrets? Per al petit Jan, l'instrument serà el culpable de la mort de sa mare, la famosa violinista Teodora Sutter. Un dia descobrirà que l'única manera de tornar-la a la vida serà construir un autòmat perfecte.\nVista previa: COPPELIUS, EL CREADOR D'AUTÒMATS


Ada és nom de fada: RENOVAR-SE O MORIR?\ndiumenge, de març 10, 2013\nRENOVAR-SE O MORIR?\nMolta gent se'm queixava: "No puc llegir el teu bloc amb aquest fons tan negre i aquesta lletra tan lila!"\nHe decidit renovar-me, per dins i per fora, m'he fet serrell i he canviat el format del meu blog. D'aquí uns dies us podré explicar si és veritat que calia renovar-me, reinventar-me i redefinir-me, espero que sí.\nHe escollit un fons de llibres perquè m'ajudi a acomplir el meu objectiu d'entrada setmanal...\nAh, i per a tots aquells que no em podíeu seguir per culpa del negre... Ara ja no hi ha excuses!\nQue passeu una gran setmana!\nPublicat per Ada a 8:51\nEtiquetes de comentaris: renovació\nRenovar-se sempre renovar-se. Gran idea, encara que m'agradava el format, però els que seguim el teu blog també ens cal que ens renovem.\n10 de març de 2013, a les 10:33\nVot a favor del canvi en el blog i del serrell, que et queda molt bé!\n10 de març de 2013, a les 13:08


El vilipendiat apitxat – Pren la paraula\nEl vilipendiat apitxat\n27 gener, 2017 Escrit per Josep Lacreu\nFa unes setmanes se suscità una abrandada polèmica en una tertúlia televisiva a partir dels comentaris desdenyosos d’un participant sobre l’accent andalús. No ve al cas ara reproduir els termes d’aquella controvèrsia, és clar; però sí que pot resultar interessant recuperar el fons de la qüestió com a punt de partida per a desenvolupar algunes reflexions sobre les pròpies maneres de parlar. Al cap i a la fi, les valoracions i els prejuís sobre la forma d’expressar-se de certs grups de parlants dins de cada llengua presenta grans paral·lelismes entre uns idiomes i altres. Arran de l’anècdota, formulem una pregunta inicial com a punt de partida: ¿els andalusos parlen malament l’espanyol? I plantejant la qüestió encara de manera més genèrica, a fi de poder extrapolar-la al nostre àmbit, podríem preguntar-nos també: ¿en què ens basem per a asseverar que algú parla millor o pitjor una llengua?\nComencem pel cas particular de l’andalús. Un dels seus trets més peculiars és que no distingix entre el so de la s i el de la z castellana (representat fonèticament pel símbol /θ/). En unes zones d’Andalusia es practica el seseo (que consistix a pronunciar els dos sons com a /s/) i en altres el ceceo (on els dos sons es pronuncien /θ/). Però ¿es pot dir realment que els parlants que no practiquen eixa distinció fonètica parlen malament l’espanyol? Cal apuntar que els canaris tampoc la fan. Ni els hispanoamericans. En l’actualitat, la bona veritat és que la immensa majoria dels parlants d’espanyol han neutralitzat eixa parella de sons. ¿Tots parlen malament?\nEls criteris en què es basen les diverses llengües per a establir uns paradigmes de referència ortoèpica són variables. En molts casos, la manera d’expressar-se dels parlants de les grans urbs, pel seu pes cultural i polític, ha esdevingut l’espill de referència en què s’han volgut reflectir els parlants que aspiraven a parlar bé. Eixe és el cas, per exemple, de l’eix format per les ciutats de Londres i Oxford per a l’anglés; de la regió de París per al francés; de Florència per a l’italià, i fins i tot entre nosaltres les Regles d’esquivar vocables o mots grossers o pagesívols, escrites a finals del segle XV, són també un clar exponent d’una mentalitat que ha tendit històricament a primar el llenguatge urbà sobre el rural.\nPerò no sempre ha sigut així. En altres casos, la fidelitat a la forma gràfica de les paraules ha actuat com a model de referència de correcció oral. En part, eixe ha sigut un dels criteris que ha prevalgut en castellà. Així, si s’escriu abrazar, tradicionalment s’ha considerat que la forma correcta de pronunciar esta paraula era /aβɾaθáɾ/ (remarquem: amb l’articulació de la z castellana); i, si s’escriu abrasar, la pronunciació correcta era /aβɾasáɾ/ (amb /s/). Esta identificació entre grafia i el seu corresponent fonema distintiu ha servit de base per a fonamentar la creença que l’andalús és un castellà mal parlat.\nEn el cas del valencià, l’ortografia també té un pes important en la concepció dels parlants a l’hora de considerar si parlen bé o malament. Però, a més, contràriament al que és habitual en la resta de llengües, el parlar de la capital ha esdevingut una referència negativa per a la majoria dels parlants. La castellanització de la burgesia urbana, així com les successives onades immigratòries, han generat un profund refús respecte al parlar de la ciutat de València. El mateix nom amb què es denomina el seu parlar, apitxat, és de fet una expressió mig burlesca que indica que no saben pronunciar correctament certs sons. Apitxat, efectivament, és una variant gràfica de apitjat (‘comprimit’), escrit de manera que indica que està mal pronunciat. Però, deixant de banda ara la qüestió del nom i reprenent el tema de fons que plantejàvem al principi, hauríem de tornar a formular-nos la pregunta de forma anàloga a com ho féiem respecte a l’andalús: ¿es pot dir realment que parlar apitxat és parlar malament el valencià?\nAnem acumulant preguntes sense resposta. Però les respostes, per a no quedar-se en meres especulacions, requerixen dades. Així que comencem per aclarir què s’entén exactament per apitxat. Perquè, en la pràctica, este terme ha anat carregant-se de connotacions negatives que, en part, han fet que per a moltes persones es difumine el sentit que té en l’àmbit filològic. En relació amb la resta del valencià, l’apitxat es caracteritza exclusivament per dos particularitats fonètiques: la pronunciació del so inicial de la paraula gent igual que el de xiquet (/ʧ/ en la simbologia fonètica), i la pronunciació de la s de casa igual que la de cansa (com a /s/). En els dos casos, es tracta d’un simple ensordiment; dit amb altres paraules: no es produïx una vibració de les cordes vocals. Només això. És una qüestió fonètica relativament subtil; de totes totes, molt més subtil que els canvis articulatoris que es produïxen amb el seseo o el ceceo de l’andalús.\nD’altra banda, cal apuntar també que l’apitxat no es reclou, ni de bon tros, a la ciutat de València. Històricament, abraça una ampla franja territorial que va des d’Almenara, en la demarcació provincial de Castelló, fins a la vora nord del Xúquer, amb illots a Gandia i en altres poblacions, especialment entre els sectors de la població més jove. Molts parlants i molt dispersos per a pensar que la castellanització de la burgesia urbana de la ciutat de València irradià uns efectes tan expansius. Hi ha indicis que fan pensar que l’apitxat es remunta fins al segle XV, i potser abans i tot. És difícil determinar amb precisió quan començà a gestar-se. Com també és difícil calibrar si el castellà hi ha influït de manera determinant o és fruit de la tendència general de totes les llengües a l’economia lingüística, que fa que certs trets fonètics es relaxen fins a perdre’s quan no actuen amb suficient força distintiva per a alterar el significat de les paraules. Al cap i a la fi, esta mateixa tendència és la que ha fet que es perda també la distinció entre els fonemes /b/ i /v/ en castellà i en una gran part del domini lingüístic; no sols en l’àrea de l’apitxat, sinó també en la major part de Catalunya. ¿És també un castellanisme? És dubtós. I, en el cas que ho siga, té igual. Almenys els catalans han assumit esta neutralització amb total naturalitat.\nLa Real Academia Española ha actuat igualment amb criteris pragmàtics en relació amb la neutralització de la /s/ i la /θ/. I així queda expressat amb claredat meridiana en el Diccionario panhispánico de dudas: «El seseo meridional español (andaluz y canario) y el hispanoamericano gozan de total aceptación en la norma culta». Recentment, la RAE ha publicat també un nou volum de la seua Nueva gramática de la lengua española dedicat a la fonètica i la fonologia, que té incorporat un DVD titulat Las voces del español. Tiempo y espacio. És un bon exemple de com tractar respectuosament les distintes maneres de pronunciar l’espanyol i de com integrar harmònicament la diversitat fonètica en la norma culta de l’idioma. Les experiències i bones pràctiques de les altres llengües ens haurien de servir per a revisar certs plantejaments ja caducs en el marc de la lingüística contemporània.\nIndependentment de la modalitat estàndard de la llengua, que té el seu àmbit específic de projecció, hauríem d’assumir amb normalitat que els valencians de Sagunt, de Llíria, de Manises, de l’Alcúdia, d’Alberic… no parlen malament perquè apitxen. Com tampoc parlen malament els andalusos quan sessegen; ni els argentins quan fan eixe ieisme tan peculiar que els fonetistes anomenen rehilado. L’expressió oral presenta infinites variacions en totes les llengües. Cal buscar estratègies d’integració de la diversitat fonètica. No es fa estimar la llengua amb condemnes i prohibicions sense fi. És necessari modificar certes actituds carregades de prejuís. Comprendre els fets lingüístics és també aprendre a respectar els parlants.\nEs vullga o no es vullga, així és com es diu


La Barcelona Games World treu de la pantalla els videojocs | Economia | EL PAÍS Catalunya\nLa Barcelona Games World treu de la pantalla els videojocs\nEl saló d'oci digital oferirà un espectacle més enllà de l'oferta de jocs per a mòbils, consoles i ordinadors\nBarcelona 28 NOV 2018 - 18:20\tCET\nUna noia utilitza unes ulleres de realitat virtual. JOAN SÁNCHEZ\nEl saló Barcelona Games World (BGW) arriba a la capital catalana per tercer any consecutiu del 29 de novembre al 2 de desembre. Entre els 170 expositors hi haurà les grans marques del sector per presentar les seves novetats davant d'una audiència que els organitzadors calculen que superarà les 130.000 persones. L'esdeveniment, organitzat per Fira de Barcelona, estrena ubicació al recinte firal de Gran Via de l'Hospitalet de Llobregat, i guanyarà espai interior als seus 56.000 metres quadrats. “Més enllà de provar les novetats en consola, PC i mòbil, els assistents experimentaran vivències memorables”, assegura el director del saló, Josep Antoni Llopart. El motiu d'aquesta afirmació: els personatges dels videojocs també passejaran per les naus i passadissos del recinte firal. Alguns d'ells fins i tot es podran veure sense la necessitat de dur posades unes ulleres de realitat virtual.\nLa reedició del joc del 1998 Resident Evil 2 de Capcom, que sortirà al mercat al gener, és un dels videojocs que podran estrenar els assistents a la BGW. Els zombis de la saga traspassaran la pantalla —encarnats per actors— i passejaran, amb els visitants, per un túnel del terror de 170 metres quadrats, totalment a les fosques. Al mateix joc hi haurà un escape room de 988 metres quadrats. Hi podran entrar 100 persones simultàniament i hauran de buscar un antídot per sobreviure. Els muntatges són, respectivament, producció de les empreses barcelonines HorrorBox i Escape Barcelona.\nLa fira acollirà la final de ‘League of Legends’ d’Espanya i Portugal\nLa pantalla psicològica que durant anys ha separat jugadors i videojoc es trenca per moments. La realitat virtual crea un món nou darrere de les ulleres. La realitat augmentada aprofita el que el jugador veu en el seu entorn real i hi col·loca una capa d'objectes i personatges ficticis. La realitat mixta combina els dos conceptes: potser el jugador està tocant una làmina de fusta (de debò) però, amb les ulleres posades, veu una gran paret tàctil futurista: el tacte i la vista es mouen per mons diferents. Amb aquests conceptes —que ocuparan 1.500 metres al saló— el jugador i els personatges dels títols recreatius tenen via lliure per moure's entre el món real i l'imaginari: entrar i sortir del joc.\nAssistents en una edició anterior de la Barcelona Games World.\nFira de Barcelona s'ha aliat amb la companyia catalana Visyon, especialitzada en tecnologia immersiva, per dissenyar un dels parcs de realitat virtual més grans d'Europa. Aquest espai efímer, al qual es podrà accedir amb l'entrada general però fent una cua específica [els 20 guanyadors del sorteig de Visyon tindran una entrada reservada], es dirà XR Zone i estarà distribuït en vuit zones temàtiques. A cadascuna hi haurà tecnologies innovadores que prometen revolucionar el sector de l'oci digital en els propers anys. Segons Llopart, és important que el públic pugui provar una tecnologia que encara no és assequible per a la majoria de butxaques per endur-se-la a casa.\n“El sector creixerà un 20% anual durant els propers tres anys”\nUna de les novetats d'XR Zone serà la taula de ping-pong reinventada. La superfície és una gran pantalla que detecta la pilota cada vegada que hi xoca i proporciona punts, imatges i, en definitiva, més emoció a la partida. La idea d'XRPitstop, filial de Visyon dedicada a esdeveniments, és mostrar nous jocs produïts per l'empresa que es puguin comercialitzar en locals recreatius. “La nostra presència a la BGW és una inversió i una aposta per fer créixer la indústria de realitat virtual i apropar-la als consumidors”, explica el CEO de Visyon, Pere Pérez. Clavar cops de puny amb un guant de boxa a un contrincant irreal, veure hologrames projectats en una paret i fer gimnàs amb ulleres de realitat virtual són altres dels exemples d'experiències que es podran viure en aquest espai, on tampoc faltaran els zombis, en aquest cas els del joc Call of Duty (Activision).\nBandai Namco, Nintendo, PlayStation, Xbox, Epic Games, Warner o Riot Games són algunes de les marques de videojocs que hi presentaran les seves novetats. També participaran en la fira firmes tecnològiques com Asus, HP, Intel i HTC Vive. A diferència de les seves dues primeres edicions, que es van fer a principis d'octubre, la BGW estarà més a prop aquest any de les dates de les compres de Nadal. L'entrada d'un sol dia val 16 euros, mentre que es pot adquirir un abonament per a tres dies per 35 euros. A més de provar els jocs abans que arribin al mercat, els assistents podran gaudir d'un programa de 80 activitats.\nEls assistents podran jugar en una grua a 50 metres d’altura\nAmb l'aparició dels telèfons mòbils i les consoles portàtils, fa anys que els jocs han sortit en massa del televisor del menjador de casa i poden estar presents a qualsevol lloc. No obstant això, una plataforma amb seients penjant d'una grua a cinquanta metres d'altura en un espai dedicat a fires professionals continua sent una ubicació del tot inusual on jugar. Serà una realitat a la BGW. “El saló està consolidat en aquest tercer any, però intenta sorprendre constantment”, explica el director de la trobada.\nJugadors a la Barcelona Games World. JOAN SÁNCHEZ\nEls assistents al saló podran pujar a la plataforma en grups de 22 —només el dia 1 de 10.00 a 20.00— i competir entre ells amb una selecció de jocs de Nintendo Switch en un muntatge organitzat per Vodafone. L'operador donarà prioritat a 200 dels seus clients, premiats també amb entrades gratis a la fira. A més de l'atracció en si, l'operador disposarà d'un espai dinamitzat per la youtuber espanyola Miare, des d'on les persones que facin cua podran veure tot el que passa en la plataforma suspesa a través d'una càmera.\nGran final d’eSports\nLa Barcelona Games World coincideix aquest any amb les finals d'algunes lligues dels anomenats eSports, que reuneixen audiències multitudinàries per veure en directe i projectades en grans pantalles partides de jugadors professionals de videojocs. Més de 1.700 espectadors podran presenciar a l'espai Arena de la BGW els enfrontaments dels quals sortirà el millor equip de League of Legends d'Espanya i Portugal. La Iberian Cup, que aquest any estrena la seva primera edició organitzada per Riot Games i la Lliga de Videojocs Professional (LVP), celebrarà la seva gran final a la fira.\nLes principals cites de la BGW\n11.00 - 11.30: El món del so i bandes sonores originals de videojocs (La Salle)\n13.00 - 14.00: Indústria i Acadèmia: Un diàleg amb\n15.30 - 16.00: eSports & Màrqueting (Play The Games)\n12.00 - 13.00: Història de les consoles a Retrobarcelona\n13.00 - 13.30: Lliurament de premis als Special Guests\n16.00 - 17.00: Introducció a l'electrònica al Cosplay\n19.00 - 19.30: Final de Fortnite al Mobile Arena\n12.00 - 13.00: Conferència d'Akira Yamaoka\n15.00h - 20.00: Semifinals de League of Legends\n18.00 - 19.30: Final de Hearthstone al Mobile Arena\n18.00 - 20.00 - Arqueologia Gamer. Qui vetlla pel llegat del videojoc?\nDomingo, 2 de desembre\n12.00 - 14.00 - Tom Kalinske, exconseller delegat de Sega\n15.00 - 20.00 Final de League of Legends\n16.00 - 18.00 Concurs d'actuacions de Cosplay\nEl talent de 90 ‘startups’\n“El mercat ibèric és una potència a Europa de repercussió internacional gràcies a l'abast del portuguès i l'espanyol al continent americà”, assegura el responsable de relacions institucionals de la LVP, Sergi Mesonero. Per aquest motiu, la Iberian Cup cerca convertir-se en un “nou referent de League of Legends”, el joc per excel·lència dels eSports. Una altra iniciativa en la mateixa línia, Barcelona Mobile Challenge, acollirà durant els quatre dies del saló diferents tornejos per trobar els millors jugadors de Clash Royale, Arena of Valor, Hearthstone i Fornite. La BGW veu en els jocs per a mòbils un segment que s'ha disparat i que, segons dades del 2017 de la consultora Newzoo, representa un 44% de la quota de negoci, respecte al 29% de les consoles i un 27% el PC.\n“Creixerà un 20% anualment durant els propers tres anys”, comenta Llopart sobre la bona salut del sector dels videojocs. A Espanya la facturació d'aquesta indústria va arribar als 617 milions d'euros, segons dades del Llibre Blanc del 2017 de l'associació espanyola d'empreses productores i desenvolupadores de videojocs DEV. Aquest mateix document preveu que el 2020 aquesta xifra pot ascendir als 1.440 milions. Conscient del potencial nacional, la BGW dedicarà un espai a impulsar les empreses emergents. En col·laboració amb la incubadora de videojocs de Barcelona Game BCN, un jurat de la BGW ha seleccionat 60 projectes de startups nacionals i internacionals que tindran un estand a la fira, a la zona indie, i entraran en un programa de finançament. Dotze d'elles, d'un total de més de 220, han estat seleccionades a través d'un concurs obert i algunes acudiran amb l'Institut Català de les Empreses Culturals (ICEC). Les startups que participaran en l'esdeveniment, 90 en total i un 15% estrangeres, podran defensar els seus projectes davant d'inversors internacionals i publishers de videojocs, una figura que equival a l'editor al món literari.\nMés oferta universitària\nAmb la presència de la Barcelona Games World, el congrés de desenvolupadors Gamelab i el Mobile World Congress, Barcelona és un pol d'atracció d'empreses de videojocs. Ho demostra que gegants com Social Point i King apostin des de fa anys per tenir presència a la capital catalana. Aquest ecosistema ha provocat que el nombre d'estudiants de graus i màsters enfocats a l'oci digital a Catalunya s'hagi multiplicat per dotze en cinc anys. També ho ha fet l'oferta. Si en el curs 2013-2014 existia només un grau en videojocs i algun màster, amb un total de 100 alumnes, quatre anys més tard aquesta xifra superava els 1.200. Són xifres del curs que va acabar el juny passat. Els alumnes estaven repartits en deu graus (només un a preu públic) i cinc màsters, segons dades de l'ICEC.\nENTI-UB, la primera escola universitària de creació de videojocs de Catalunya, ocuparà un dels estands dedicats a la formació. “La Barcelona Games World suposa la reducció a la mínima expressió entre la indústria i l'acadèmia”, afirma Óscar García, director acadèmic de l'escola. Afegeix que aquesta oportunitat permet que “professors i alumnes puguin parlar amb els desenvolupadors cara a cara” i trobar oportunitats laborals. Així mateix, García celebra que a la BGW les famílies assistents “connectin amb el vessant pedagògic del videojoc”, per la qual cosa “es produeixen les condicions oportunes perquè els joves entenguin la indústria i els pares s'apropin al videojoc”. Alguns adolescents potser s'animaran a estudiar la disciplina en un futur.\nEl record dels noranta\nLa startup Garage 51 tindrà estand en la secció indie de la fira gràcies a una beca d'ENTI-UB a un bon expedient. Es tracta de la primera companyia que ha sorgit de l'escola, formada per tres exestudiants. Ha desenvolupat un joc d'acció de samurais contra monstres ambientat al Japó. El juny passat la companyia va obtenir un préstec de 80.000 euros de l'ICEC.\nLa nostàlgia per uns videojocs més simples i limitats tecnològicament es podrà sentir de prop a l'espai Retrobarcelona de la fira. Els assistents podran jugar a més de 250 consoles recreatives, ordinadors clàssics i màquines arcade —les que van permetre jugar a videojocs als salons recreatius fins als noranta— en un espai de més de 5.000 metres quadrats. En aquest cas, la seva relació amb la pantalla serà la tradicional. Si a la zona futurista dedicada a la realitat virtual es podrà jugar a un tennis de taula evolucionat, a l'espai retro se celebrarà un torneig de futbolí clàssic. L'espai de jocs antics retrà homenatge a la consola Mega Drive de Sega, que va triomfar en la dècada dels noranta. El que va ser CEO de la companyia als Estats Units durant el moment de més èxit, Tom Kalinske, serà el convidat estrella de Retrobarcelona.\nRecital de bandes sonores\nEl videojoc, la indústria cultural més flamant, s'ha alimentat al llarg de la seva encara curta història d'altres disciplines artístiques, com la música i el cinema. L'edició del 2018 de la Barcelona Games World reconeixerà la trajectòria professional del japonès Akira Yamaoka, una de les figures més aclamades de la música dels videojocs. És autor de les bandes sonores dels títols de la saga de terror Silent Hill (Konami) i de les adaptacions cinematogràfiques d'aquest joc. Els assistents que ho vulguin hauran d'adquirir una entrada especial per gaudir de la música de Yamaoka en directe. Serà el dissabte dia 1 a l'Auditori Fòrum CCIB de Barcelona. Un espectacle anomenat Games & Symphonies viatjarà per les millors bandes sonores de videojocs acompanyat d'efectes multimèdia.\nEspectacle de ‘cosplay’\nTindrà lloc sobre la passarel·la. Alguns dels assistents a la Barcelona Games World mutaran en alguns dels seus personatges preferits. En aquest cas, sense l'ajuda de cap realitat paral·lela. Les places ja estan esgotades. Es tracta de la secció de cosplay del festival, fenomen nascut al Japó que consisteix a disfressar-se d'un personatge de videojocs o de manga. Alguns dels participants lluiran els seus hàbits en una desfilada de moda. D'altres —en aquesta categoria encara queden places— cantaran i ballaran amb la seva disfressa dalt d'un escenari. Els inscrits podran fer-ho a manera individual o en grup per acomiadar la fira, ja que aquest concurs tindrà lloc diumenge, l'últim dia. L'organització lliurarà premis a les millors disfresses segons diverses categories.


Theresa May admet que no té suficients vots per a aprovar el seu acord del Brexit - À Punt\nTheresa May admet que no té suficients vots per a aprovar el seu acord del Brexit\nLa primera ministra britànica no preveu de moment sotmetre el text a votació per tercera vegada.\n25 de març 2019 - 22:21\nLa primera ministra britànica, Theresa May, ha admés que encara no compta amb suficients suports a la Cambra dels Comuns perquè siga aprovat el seu acord per a l'eixida de la Unió Europea, rebutjat ja en dues ocasions.\nPer aquest motiu, la líder conservadora no preveu de moment sotmetre el text a votació parlamentària per tercera vegada, després que ja fora descartat amb contundència el 15 de gener i el 12 de març.\nEn cas que aquest acord es vote en el Parlament britànic i s’aprove, la data d'eixida del Regne Unit serà el 22 de maig. Si no, el termini per a oferir un nou pla acabarà el 12 d'abril. En cas d’arribar a aquesta data sense cap acord aprovat, la Comissió Europea ja ha anunciat que ha conclòs els seus preparatius per a un Brexit sense pacte.\nEn els últims dies, ha augmentat la pressió sobre May perquè dimitisca del seu càrrec, si bé ella de moment no ha donat senyals sobre el fet de deixar-lo en el futur immediat. Tot això, mentre gran part de la població demana als carrers i amb signatures que se celebre un nou referèndum.