Coses de l'Octavi: de juny 2009\nJa sé que el què vol la majoria és normalment el què s’ha de fer. És un principi bàsic de la democràcia que de cap manera pot ser obviat. Però altra cosa és que el què vulgui la majoria sigui sempre el millor, i no em refereixo a la política, encara que també hi podríem dir alguna cosa. Em refereixo específicament a la programació televisiva que, permeteu-me que ho digui clarament, és majoritàriament un fàstic. I si em refereixo al què vol la majoria, és perquè sempre es fa servir com a gran argument per a defensar la teleescombraria, la gran audiència que té entre el públic.\nDoncs mira, "Gran Hermano", "La noria", el nosequè d’Ana Rosa o el diari de la Patrícia tindran molta audiència, però no deixen de ser autèntiques porqueries, encara que se les miri el 100 per 100 de l’audiència. I estic disposat a passar per pedant, excèntric, cregut o el què vulgueu, però se me’n fot que tinguin èxit. Penso, senzillament, que la gran audiència d’aquests programes no fa bona la programació, sinó dolents als espectadors.\nA mi que em perdonin, però m’agradaria saber quin interès pot tenir la vida sentimental de personatges com la Belen Esteban o la cunyada del germà de la núvia de l’ex del fill de la marquesa d’Alba. I a sobre es barallen en públic! Però el que ja és escandalós és que, en un programa com la Noria, que és un més d’aquests que esmento, muntin cada dissabte una espècie de debat pseudopolític entre periodistes de dreta i d’esquerres per a donar serietat al programa, quan no paren d’interrompre’s, insultar-se i escridassar-se tota l’estona. És francament penós i diu molt sobre la mena de personatges que hi participen.\nI ara que ja m’he esbravat, aprofitant que l’Ebre passa per Valladolid, el cos em demana de dir-ne una altra que no té a veure amb la televisió, però sí amb el periodisme, digital en aquest cas. Fa uns dies vaig publicar en aquest bloc un text sobre el que jo penso dels comentaris que els lectors solen publicar en els diaris digitals i deia, entre d’altres coses, que normalment no aporten res de nou i solen tenir un to crispat. Doncs mira, pensant en això de la tele, em costa de no creure que, en certa manera, la secció dedicada als comentaris en aquest tipus de premsa s’assembla cada vegada més al tipus de debats que munta la Noria. És clar que aquí no hi ha possibilitat d’interrompre al contrari, però un darrera l’altre no paren d’escopir retrets, insinuacions sobre la militància política dels oponents i tota mena d’exabruptes, sovint sobre res que tingui a veure amb la notícia que es comenta.\nUna altra diferència important és que, si assimilem diari amb programa, el primer és molt millor. Vull dir que el diari, en general, conserva intacta la seva qualitat, el que no funciona són els "debats", és a dir, els comentaris. I un gran avantatge del diari digital sobre la tele, és que pots llegir la notícia i oblidar-te dels comentaristes.\ndimarts, 30 de juny de 2009 19:38\nParàsit, del llatí parasitus, faltaria més! Desenterro el vell diccionari de llatí i en cerco la definició: “paràsit, que va de taula en taula”. Com és que perdo el temps en aquestes coses?, us preguntareu. Doncs mira, perquè navegant per la xarxa, sense rumb, com a mi m’agrada, m’he trobat un fòrum d’aquells que abunden a internet on la gent hi aboca el bo i millor de la seva saviesa, de la seva mala llet i el més primari dels seus pensaments. Aquesta mena de fòrums em produeixen urticària i no acostumo a freqüentar-los, però com que aquesta vegada hi he llegit que tots els funcionaris som uns paràsits, he pensat que valia la pena perdre-hi una estona, no pas per a intervenir-hi, ja que hauria resultat inútil. No es pot desfer una idea tan arrelada en el subconscient d’una part important dels ciutadans. Però he pensat, calla!, ja que es veu que ets un paràsit, al menys indaga una mica sobre el significat d’això.\nO sigui que, com he dit, per al llatí un paràsit és un que va de taula en taula. Sembla que grecs i romans tenien per costum, a l’hora d’organitzar banquets, invitar a certes persones a les quals es considerava sagrades i que havien de portar bona sort. Aquestes persones, que dinaven de gorra, eren els paràsits. Menjar de gorra... Avui tinc invitats a dinar, però em guardaré de dir-los paràsits, no fos cas que s’emprenyin i no tornin. Aquests invitats de grecs i romans que freqüentaven els àpats i les orgies de l’antiguitat clàssica no eren, de fet, uns aprofitats. Certament, menjaven de gorra, però aportaven la benedicció dels déus i amenitzaven les vetllades amb els seus acudits i la seva conversa.\nAixí que els rics quedaven bé si posaven un paràsit a la taula. Molts anys més tard, el paràsit va ser substituït per un pobre, convidat cada Nadal per a netejar la consciència dels rics burgesos a l’era del capitalisme. Senyal que l’ofici de paràsit anà a menys. Però ja des de la mateixa antiguitat clàssica el paràsit ha estat assimilat a un aprofitat, un que s’alimenta a costa dels demès. L’Enciclopèdia Catalana el defineix, entre d’altres opcions, com a la persona que viu a costa d’una altra. El diccionari de la llengua de la Real Acadèmia Española, per la seva banda, diu que és “el organismo animal o vegetal que vive a costa de otro de distinta especie, alimentándose de él y depauperándolo sin llegar a matarlo”. La veritat és que quan t’endinses en la biologia, les coses semblen més terribles. Com a aprofitat que menja de gorra, la cosa pot estar bé, però alimentar-se d’un altre i “depauperar-lo” sense matar-lo sona terrible.\nDe fet, la naturalesa mostra exemples esgarrifosos de parasitisme. Un que em crida l’atenció és el de la tènia o solitària, un cuc que pot tenir des de pocs mil·límetres fins a 9 metres de llargada i que viu a l’intestí de varis mamífers, entre els quals es troba l’home. Aquest animal fastigós viu tota la seva vida en la foscor d’un budell, enganxat a la paret i alimentant-se de la sang del seu hoste. Però és en el nom en el que m’he fixat. Se l’anomena “solitària” perquè normalment viu ben sola a l’interior de l’intestí, fins al punt que no necessita ni tan sols aparellar-se per a reproduir-se.\nAquest paràsit, evidentment, és ben diferent dels que menjaven a la taula dels rics senadors romans. Allà la feina la feien acompanyats, ja que un banquet o una orgia no és tal si estàs ben sol. Aquí, la tènia en té prou ella soleta per a tibar del seu hoste durant tota la vida.\nI què hi pinto jo, un funcionari, en tot això, em pregunto, si la meva feina és servir i no pas que em serveixin? Tant se val, ara ja sé el què m’estan dient quan m’anomenen paràsit i, per a la meva tranquil·litat, m’adono que no tenen raó.\nAra que, una definició diferent també l’aporta l’Enciclopèdia Catalana: “senyal pertorbador que pot afectar el funcionament d'un sistema de transmissió, d'enregistrament, de reproducció, etc, d'informació”. Els paràsits de la ràdio, vaja! Home, en això he de reconèixer que m’hi acosto una mica, perquè a vegades puc resultar molt emprenyador, fins a fer nosa. Però això no té res a veure amb la funció pública, és que sóc així.\ndilluns, 29 de juny de 2009 6:30\nEtiquetes de comentaris: Tipus\nLa solució perfecte no existeix quan es tracta d’intervenir en la vida de les persones. Hi ha una solució justa, ideal, per a tots els problemes? La solució d’una injustícia no pot portar a una altra injustícia? Maldem per ser herois i quan salvem algú enfonsem algú altre. De Bangladesh a Mataró hi ha kilòmetres de distància i res més. He tret de la premsa dues notícies que m’han semblat prou simbòliques de com la sortida a una situació injusta passa sovint per l’entrada en una altra injustícia.\nLes platges de Chittagong, al sudest de Bangladesh, acullen el més gran desballestament de vaixells del món. Milers de treballadors desmunten peça per peça els grans vaixells que les companyies navieres decideixen treure de la circulació.\nLes tasques de desballestament es duen a terme manualment i comporten la manipulació d’amiant, plom, cadmi i altres productes fortament perillosos per a la salut. Simplement, és el paradigma d’un treball sense cap mena de condició sanitària ni de seguretat, sense cap protecció i absolutament perjudicial per a la salut dels treballadors i del medi ambient.\nÉs un tema conegut arreu del món, denunciat repetidament per les organitzacions ecologistes. Cap govern occidental permetria que això passés a les seves costes, però a Bangladesh, un país pobre, les coses són diferents i als demès ja ens va bé.\nRecupera, la revista del Gremi de Recuperació de Catalunya, informa en el seu número d’abril d’enguany que, com a resultat d’una denúncia de l’Associació d’Advocats de Medi Ambient d’aquell país, el Tribunal Superior ha ordenat el tancament de totes les instal·lacions de desballestament de vaixells que estiguin funcionant a data de 31 de març de 2009 sense autorització mediambiental. És a dir, el tancament de totes les instal·lacions del país, perquè cap disposa d’aquesta autorització, la qual, al menys teòricament, deu ser obligatòria en aquell país.\nAixí, en brut, és una bona notícia per al medi ambient i per a la protecció dels treballadors. El problema és que el desballestament de vaixells contribueix a l’economia del país amb 500 milions de dòlars anuals i subministra el 40 % de la ferralla que necessiten els quasi 200 productors d’acer del país. A més, dona feina a milers de persones.\nAra les foneries del país hauran d’importar la ferralla a un preu molt més car. A més, els milers de treballadors a qui s’intenta protegir perden la feina. Hi ha una solució a aquest desgavell? Per a protegir l’economia del país i donar feina als treballadors, caldrà desprotegir el medi ambient i malmetre la seva salut?\nMés a prop. El dia 16 de juny els Mossos d’Esquadra van endegar a Mataró una vasta operació contra la màfia xinesa. Com a resultat d’aquella operació, van ser clausurats 72 tallers de confecció il·legals, part d’ells amb llicència municipal però que no comptaven amb els requisits necessaris de funcionament.\nTambé com a conseqüència d’aquesta operació, es van detectar situacions d’explotació laboral esgarrifoses. Els treballadors vivien en el propi taller, dormien al costat de les màquines i treballaven tot el dia sense respectar cap tipus de condició laboral ni de seguretat i salut en el treball. Les condicions de vida en aquells tallers, pel que sembla desprendre’s de les imatges proporcionades per la policia, semblen degradants. Tots aquestes persones treballaven de 10 a 12 hores diàries, tots els dies de la setmana, amuntegats en el local en el qual feien vida.\nEn brut, la notícia és que prop de 450 persones d’ètnia xinesa han estat alliberades d’una situació d’explotació laboral. En net, com sempre, les coses no són tant senzilles.\nAquestes persones ara no tenen ni feina ni sostre on dormir. Cap d’elles es considerava explotada i consideren aquesta operació com una mala jugada. Ja ha calgut que les administracions cerquessin solucions puntuals per a l’allotjament d’algunes d’aquestes persones, però totes elles reclamen la reobertura immediata dels tallers clausurats per a tornar a la feina. Simplement, allò era tot el que tenien i ara ho han perdut.\nCalia tolerar aquesta situació d’explotació laboral per a evitar mals majors? No ho sé. Ho sap algú?\ndimecres, 24 de juny de 2009 9:30\nHa passat el que tenia que passar. L’Anoia presentava un bon projecte i finalment la Generalitat ha apostat per Òdena a l’hora d’emplaçar el futur aeroport d’empresa de Catalunya. L’important és que, per una vegada, l’Anoia ha rebut una bona notícia, que una infraestructura important s’emplaçarà al moll de l’ós de la Conca d’Òdena i que, al final, fins i tot acabarem sortint al mapa, no aquell en el que ja hi som des de fa anys, el de l’atur, el creixement zero i la mediocritat, en el qual alguns voldrien que ens mantinguéssim per mor d’una idea del territori estreta i curta de mires, sinó en el del progrés, els serveis i la centralitat.\nEvidentment, el corporatiu no és la solució a tots els mals d’aquest país. Calen moltes coses més per a que això s’aixequi una mica, però de ben segur que és un pas endavant, com bé han percebut la majoria d’agents econòmics, polítics i socials de la comarca. I cal treballar-hi fort, perquè el món no s’acaba aquí.\nMolts ens en alegrem, però d’altres protesten perquè no els van demanar permís a l’hora de presentar la candidatura. Estan en el seu dret. Sortosament, podríem dir que aquest és un projecte de quasi tots –no voldria ofendre als que no el consideren seu perquè no els han preguntat. El que té bemolls, per dir-ho d’alguna manera, és que algun visionari ja faci apostes sobre quan hi haurà la primera manifestació pel soroll, amb ell al davant, és clar, no fos cas que la foto li fessin a un altre. Tothom és lliure d’imaginar el que vulgui, encara que planificar mobilitzacions abans de sentir el soroll del primer avió ja és passar-se de previsor!\nCadascú és lliure de veure el món a la seva manera, però per una vegada sembla que aquesta comarca comença a caminar. Ja és hora!\ndivendres, 19 de juny de 2009 8:00\nA mi la pesca no em va. Tampoc la cacera. No sóc bel·ligerant en aquests temes, però sempre m’ha semblat que infringir sofriment a un ser viu únicament per distracció, encara que ho disfressem d’esport, és cruel i inconsistent. Jo he pescat una vegada a la meva vida. Tindria 13 o 14 anys i va ser en una sortida amb la família d’un amic. Aquell dia vaig pescar tres o quatre peixets, que entre mig de fortes convulsions van morir enganxats a l’ham i ningú es va menjar. Jo era jove i sensible, i com que allò no em va agradar, no ho he fet mai més.\nHi penso cada vegada que algú em canta les excel·lències de la pesca, la imatge bucòlica d’un pescador assegut a la vora del riu, les aigües tranquil·les, els ocellets cantant i els peixos contents de ser pescats. Ja s’ho faran! Tampoc no puc deixar de pensar en aquella dita de “per la boca mor el peix”. Si ens hi fixem bé, la boca denota vida i també exhibeix la mort. “Exhalà el darrer sospir”, per la boca, naturalment. “Va callar per sempre”, que pot voler dir moltes coses, o “va fer mutis pel fòrum”, per desaparèixer. I el primer que fem al néixer és plorar, per la boca, és clar.\nHi ha boques simpàtiques, com la que invitava a donar corda al català en una campanya endegada fa un temps per la Generalitat, una boca que parlava, reia i corria sola. I boques tristes, com la dentadura postissa de la meva tia àvia, guardada a estones en un vas i que feia fresa de veure. I no se’m negarà que una cara sense dents és més desagradable que una cara amb tota la dentadura.\nEn algunes cultures antigues, i també en algunes creences espiritistes de l’actualitat, els iniciats poden veure com l’ànima fuig del cos, en el moment de la mort, per la boca del finat. Hi ha una dita que diu “somni de dents, mort de parents”, i si acceptem que la majoria de dites arrelen en creences molt antigues que sovint ningú recorda, és probable que ja des de fa temps hom veiés la boca com l’entrada i la sortida de la vida. Sols cal imaginació.\nGuy de Maupassant, a qui no n’hi faltava d’imaginació, va escriure un relat esgarrifós sobre una nit de vetlla al cadàver de Schopenhauer, el filòsof alemany de qui parlava l’altre dia. Schopenhauer va morir als 72 anys. Ja sé que és una apreciació totalment subjectiva, però a mi sempre m’ha semblat que la cara d’aquest home, al menys de vell, feia por. Però és una apreciació personal que potser no compartireu. De fet, parlant-ne amb el meu amic Fermí, a ell li ha semblat que denota la saviesa, la paciència i la bondat de la vellesa. Doncs bé, aquest pensador tenia molta por de ser enterrat en vida. El romanticisme de l’època havia proporcionat excel·lents relats de terror gòtic, en el que les persones eren donades per mortes i enterrades, quan sols es trobaven en estat catalèptic. Schopenhauer temia molt despertar-se un bon dia fotut en un taüt, i no poder-ne sortir. Per això, donà instruccions que quan morís el seu cadàver fos vetllat durant cinc dies, abans de ser enterrat.\nGuy de Maupassat descriu la darrera nit d’aquella vetlla. A finals de setembre de 1860, a Frankfurt encara hi feia calor, i el cos d’aquell bon home el van haver de vetllar durant cinc dies. En el relat en qüestió es descriu com el cadàver del filòsof va acomodant el ossos i els teixits als petits i progressius moviments i sorollets de la descomposició, i l’angoixa de les persones que el vetllen perquè aquell cos, si no fos per la ferum que desprèn, sembla viu. Ja ho he dit abans, la cara d’aquell home, ja en vida, era esgarrifosa, i no em sembla que la mort l’hagués afavorit. De sobte, un soroll que prové de la gola del filòsof, una convulsió de la cara, i la dentadura postissa del mort surt soleta de la boca i cau per terra, empesa pels vapors pestilents de les entranyes. Per un moment, sembla que li hagin donat corda com al català, i després s’atura sota el llit. Llavors els presents s’adonen que el filòsof és realment mort, perquè, com també he dit, una cara sense dents ho perd quasi tot, i la de Schopenhauer perd ni més ni menys que la mateixa vida. Si en vida ja era lleig, mort era pitjor.\nDeu ser veritat allò que a vegades m’he sentit dir, que calladet estic més guapo. O sigui que tornem al principi. Per la boca es mor el peix, i en boca tancada no hi entren mosques. Tot invita a no xerrar més del compte, que és com dir que cal tenir la boca tancada. A vegades ho he pensat, especialment al publicar algun dels articles d’aquest bloc. Perquè quan alguna cosa inconvenient s’escapa per la boca, és molt difícil de fer-ho tornar. El que marxa, marxa, i passes a ser un bocamoll, una altra expressió que trobo curiosa. Un bocamoll és un bocafluixa, un ser que no sap resistir la temptació de dir allò que ha de callar. Les paraules pugnen per a sortir, perquè han estat fetes per a ser pronunciades, i exerceixen una pressió en el nostre ànim per a ser alliberades. Un bocamoll és incapaç de resistir aquesta pressió, i a vegades les escup amb tanta força que es pot passar tres pobles. I torna a passar allò del peix que mor per la boca, perquè calladet hauria estat més bé.\nNo me’n puc estar de pensar-hi cada vegada que sento alguns discursos. Imagino tots aquests personatges cofois de sentir-se, que no són bocamolls perquè no és que els costi de callar, és que tot el dia van amb la boca oberta escopint, que no pronunciant, paraules buides, creades únicament per al seu propi lluïment. Els imagino com aquells peixets feliços i contents de ser pescats, que ningú es menjarà. Per la boca mor el peix.\ndimecres, 17 de juny de 2009 7:30\nTot fullejant el diari, m’he topat amb un anunci força curiós: “Vol saber qui en té la culpa? Confiï en nosaltres i li trobarem un responsable a la seva mida”. Home, mira, un culpable de tot plegat no m’aniria gens malament. Fa temps que estic neguitós, queixós, sé que no em fan cas, que em fan pagar més del compte, que volen fer-me combregar amb rodes de molí, que la dona no m’escolta, el gos em mossega, m’enganyen sempre, sempre...! Tan de bo sabés a qui donar-li la culpa!\nConfesso que l’anunci no té bona cara. Amb prou feines tres ratlles sense signatura, però això sí, porta un número de mòbil, així que he decidit provar-ho. Qui sap, potser tindran el que em fa falta. Doncs bé, estic molt content de l’entrevista que he tingut amb els senyors que porten això, uns autèntics professionals especialitzats en la recerca de culpables. Quina sort poder confiar en aquestes persones! Ara sí que no em fotran mai més.\nHe de dir que són dues persones molt educades i molt instruïdes, pel que m’ha semblat. Es nota que fa anys que s’hi dediquen, perquè de seguida s’han adonat de quin és el meu problema i m’han donat la solució. Abans que res, m’han explicat que ells hi tenen el cul pelat en això d’adjudicar la culpa, que sempre l’encerten i que amb la seva experiència han aconseguit sobresortir en aquest món tan competitiu.\nEs veu que un d’ells porta anys assenyalant al culpable de tot plegat, que ja ho ha dit a tothom i no se’n cansarà de repetir-ho. De fet, cada vegada que baixa de la muntanya (que no de la figuera, no us ho cregueu pas!) per a il·luminar als mortals amb les seves darreres percepcions, aprofita per a dir-ho a tothom qui el vol escoltar: “Ell en té la culpa, d’això, i d’allò, i d’allò altre.....”. Una persona així n’ha de saber per força de trobar al culpable, perquè és l’únic que el veu a tot arreu, i per això cal tenir unes dots especials. Veig que estic en bones mans.\nL’altre també és força llest i m’ha fet bona impressió. No sembla tan decidit, tot s’ha de dir, i una mica tímid, perquè no m’ha ensenyat la cara en cap moment, però sembla que coneix el cotarro. “Miri”, m’ha dit, “jo sempre he estat a prop dels culpables, més que res per a vigilar-los”. Ja veig que és una persona astuta, un agent secret dels bons, disposat a infiltrar-se fins on faci falta per a desemmascarar als culpables. “A mi no m’enxamparan mai, pot confiar en mi perquè sé molt bé com tirar la pedra i amagar la mà”.\n-Així que vol un culpable. Bé, tots sabem qui en té la culpa, portem molts anys dient-ho, el que passa és que la gent no ens fa cas, i després passa el que passa. A veure, per què el necessita el culpable?\n-Home, doncs miri, a mi m’agradaria saber qui en té la culpa de que el pa s’hagi apujat, per exemple, perquè així podré anar i protestar, no li sembla?\n-El pa, vaja!\nEls dos homes s’han mirat, han comentat alguna cosa en veu baixa i de seguida han estat altra vegada per mi. Es nota que són llestos perquè no els ha costat gens de posar-se a la feina.\n-A veure. És evident que la culpa és del president de l’escala, de la seva escala de veïns, vull dir. El que passa és que ell no ho reconeixerà mai i vostè té tot el dret a protestar.\n-El president de l’escala? –he preguntat- I què hi té a veure ell amb la puja del pa?\n-Tot, evidentment. L’ha sentit mai a dir que el pa és massa car? No li sembla que quan el pa es va apujar hauria d’haver protestat i posar-se al davant dels veïns de l’escala contra aquest atropellament? És que quan el van elegir ho va dir que li semblaria bé la pujada del pa? No ho va dir, oi? I en canvi ara no ha consultat als veïns de l’escala abans de dir que ja li està bé. És evident que ell en té la culpa.\n-Oh, però, escolti, que ell no ho ha dit pas que el preu del pa ja li estigui bé. De fet, em sembla que ni n’ha parlat.\n-Doncs per això, si no ho ha dit és que ja li està bé.\nRenoi, que en saben, aquesta gent! Realment tenen arguments poderosos.\n-I així, doncs, els sembla que no he d’anar a protestar a la Generalitat, per exemple?\n-A veure, vostè viu a Barcelona? No, oi? Doncs perquè s’ha de molestar a fer viatges si pot tenir un culpable a la porta de casa. Cregui’ns, el culpable és ell. Miri, nosaltres portem molts anys dedicant-nos a això, o sigui que li aconsellem que ens faci cas, no fos que algú pogués pensar que si no protesta és perquè és dels seus.\n-Ostres, no ho voldria pas! I així, que m’aconsellen?\n-A veure, deixi que miri......\nEl que no ensenya la cara, el tímid, per entendre’ns, ha agafat un quadern del prestatge del seu darrera i l’ha estat fullejant una estona, fins que ha trobat el que li feia el pes. Llavors ha ensenyat el quadern al seu company, han comentat alguna cosa en veu baixa, i finalment el més decidit m’ha parlat.\n-Miri, tenim un producte que està bé de preu i que pot ser adequat per a vostè. L’anomenem “jo hi poso la pedra i tu hi poses la mà”. És un producte que el servim molt darrerament. Sense anar més lluny, a l’escala del costat de casa seva, per un problema semblant, varem vendre el mateix producte i ens ha anat força bé.\n-Ah, molt bé, i en què consisteix?\n-Doncs miri, quants veïns són a la seva escala, deu? Nosaltres li escriurem 500 cartes de protesta, que enviarem directament a la Generalitat perquè el president de l’escala no li donarà la gana de tramitar-les. No cal que li pregunti. Sàpiga que quan s’és culpable mai es vol col·laborar. I no refiï de que serveixin per res. L’aigua no l’abaixaran, però quedarà clar que el president s’ha confabulat amb la companyia, ves quines penques! Després organitzarem una cassolada a l’entrada de l’escala, amb força crits i soroll, i lliurarem un escrit de protesta a la portera, que segur que també en deu tenir la culpa, sinó no treballaria per a la comunitat (qui la va llogar? aquest president, oi?)\n-Ostres, que bé, això té bona pinta. Així guanyarem, oi?\n-És clar, vostè s’haurà queixat i tots tan amics.\n-Fantàstic, i quan em costarà?\n-30 euros, tot inclòs. Per veí, és clar.\n-Molt bé, molt bé, m’ho quedo. I ara que hi sóc, podrien organitzar-me també una protesta contra el veí del cinquè primera, que no apaga la televisió fins a les dues de la nit? I em farien una rebaixa per dues protestes?\n-És clar, cap problema. A fi de comptes, amb un sol culpable passarem.\ndimarts, 16 de juny de 2009 7:00\nYo soy yo y mi circunstancia, deia el gran Ortega i Gasset, trencant l’antiga norma de la lògica retòrica, de no incloure el terme definit en la definició. És com ampliar l’àmbit de la nostra personalitat més enllà de l’espai físic del nostre cos per abastar l’entorn circumstancial que ens envolta. Som com som, però som així perquè així ens han fet. No és que no siguem lliures de ser i de canviar, és que, simplement, no estem sols i el demès ens influeix, cap un costat o cap a l’altre, amunt o avall, endins o enfora, a favor o en contra, i no pas a tots igual.\nPer això, pel demès, també perquè som com som però especialment pel demès, som de dretes o d’esquerres, optimistes o pessimistes, ens agrada el peix o preferim la carn, preguem a Déu o no hi creiem, som agradables o antipàtics, ens conformen o protestem.\nYo soy rebelde porque el mundo me ha hecho así, cantava la Jeanette fa anys. Els homes i les dones protesten i es rebel·len perquè no estan d’acord amb el que els envolta, i els poders es resisteixen perquè ja els agrada el statu quo. Tot això és prou sabut i sona a moralina molt vista, però és important que, de tan conegut, no ho perdem de vista a l’hora de valorar les opinions i actituds alienes. No es tracta d’acceptar, sinó de comprendre.\nNo acceptaré mai, per exemple, que la pena de mort sigui una opció vàlida per a fer justícia, però comprendré a qui la defensi, en funció de les seves circumstàncies. No accepto la guerra, però comprenc en quines circumstàncies s’esdevé. No votaré a tal partit, però comprenc que hi ha qui ho farà. No m’agrada gens el bacallà, però entenc que algú el troba bo. Podria seguir ad infinitum, però ja m’enteneu, encara que, potser, no ho accepteu.\nTenint això clar, les actituds enfrontades haurien de ser molt més tranquil·les, en tots els ordres, i especialment en el polític. Asserenar el debat, vet aquí. I no es tracta tampoc del “pobret, deixem-lo tranquil perquè és així i no s’hi pot fer res”. No, del que es tracta és de debatre en igualtat de condicions i de respecte. L’opció del rival no em sembla bona, però l’he de respectar i tenir clar que la meva no és bona per ell.\nJugant a bons i dolents, perdem tots. Això ja ho hauríem d’haver après de les pel·lícules del farwest, les de la darrera fornada, que no les de John Wayne. A vegades tinc la impressió que, de fet, la majoria de polítics honrats (i ho són la majoria), saben això prou bé, i precisament per aquest motiu són capaços de donar, quan volen, autèntics espectacles de cortesia parlamentària. D’altres vegades val més no parlar-ne, però a nivell de carrer sovint l’enfrontament és més cru, no pas entre la majoria silenciosa, sinó entre la minoria inquieta políticament, la que s’interessa per les coses del govern i per les del seu barri. Massa sovint, el primer retret en una polèmica és sobre l’orientació política de l’oponent. "Tu dels ser del PSC", o "tu deus ser de CIU", o del que sigui, i tornem amb els bons i els dolents, un joc perillós i incòmode, que allà on es generalitza no porta a res de bo.\nRepeteixo, com Ortega y Gasset, que jo sóc jo i la meva circumstància, i tu ets tu i la teva. Enfrontar persones és fàcil, però encarar circumstàncies no té sentit, així que més val tirar pel dret i veure que hi ha de comú en les nostres circumstàncies respectives. En aquest espai compartit sempre hi ha, sense excepció, la solució.\ndilluns, 15 de juny de 2009 7:00\nCom aquell qui no vol la cosa, he arribat al post núm. 100 d’aquest bloc. Ja sé que això no és gran cosa, i probablement, si entre els pocs que em llegeixen hi ha algun blocaire de veritat, em tindrà per ingenu. 100 post no són res per a un bloc que ja estigui ben assentat, però quan vaig començar, amb prou feines fa sis mesos, em vaig témer que no passaria de deu, que seria un més dels diversos intents previs que vaig experimentar i que no van arribar a port.\nO sigui que disculpeu-me si, per un dia, em sento satisfet amb mi mateix, no pas per una qüestió de qualitat, que sempre és discutible, sinó per la quantitat. Del que al menys ara estic segur és que, sinó és per força major, ja no l’aturaré, encara que, com he dit, els lectors, de moment, segueixen sent poquets. Com que si em poso a ballar o a cantar qualsevol que em vegi o em senti pensarà que m’he trastocat, brindaré amb mi mateix amb una cervesa sense alcohol, repassaré la curta història d’aquest bloc, rellegiré alguns posts, no tants com perquè em pugui penedir d’haver-los escrit, i em posaré a preparar-ne un altre per demà.\ndissabte, 13 de juny de 2009 9:00\nQuan jo era molt jovenet, diguem que a finals dels seixanta i principis dels setanta, el Sírex amenitzaven el cotarro amb una cançó força agafadissa, Si yo tuviera una escoba. Per aquells que no la recordin, transcric la lletra al final d’aquest article. La cançó ha passat de moda, els sírex ja no hi són i tots plegats som menys alegres, però de pols n’hi ha encara per treure i no l’acabarem mai.\nNo sembla que els sírex volguessin escombrar gran cosa, tret dels diners i les coses brutes, com diuen a la cançó, les quals, de fet, no són poques, però és que els temps no estaven tampoc com per passar-se de la ratlla. Probablement ara tots seriem capaços d’afegir estrofes a la cançó. Jo, per exemple, hi posaria el nom de més d’una persona que no esmentaré, o d’alguna idea que no penso dir, o d’alguna institució de la que no penso parlar, el nom d’algun partit, el d’algun equip de futbol, el d’alguna empresa, molts noms hi afegiria si tingues temps per a pensar i encara faria curt.\nSi, a més, en refer aquesta cançó hi participéssim tots, seria tan llarga que aviat l’oblidaríem, perquè és ben segur que no tots escombraríem el mateix, encara que probablement la majoria, al menys, maldaríem per a fer fora la demagògia i l’engany. En el que segur que tots coincidiríem és, al menys, en escombrar cap a casa.\nSi yo tuviera una escoba. Els Sírex.\ndivendres, 12 de juny de 2009 7:00\nDe mica en mica, caldrà pair els resultats electorals amb serenor i defugint els partidismes i interpretacions interessades que tenen per única finalitat salvar la cara dels contendents. És habitual, després d’una jornada electoral, que cadascuna de les formacions polítiques que concorrien a les urnes faci amb els números els malabarismes suficients per a convertir en victòria qualsevol resultat. És normal i humà, perquè a ningú li agrada perdre. Però estaria bé que, per una vegada, ens oblidéssim del que ens agradaria que hagués passat i ens fixéssim en el que ha passat realment, perquè més enllà dels jocs de mans que podem fer amb l’estadística, no es pot obviar de cap manera que, com fa quatre anys, hi ha hagut una abstenció molt alta, tant que ens hauríem de sentir obligats a parar-hi atenció d’una vegada.\nL’abstenció en el conjunt de l’estat espanyol ha estat del 54,86 %, i a Catalunya del 60,20 %. Que això no preocupi a ningú és escandalós i irresponsable. Més de la meitat dels espanyols han manifestat amb la seva abstenció que se’ls en fot Europa i la política europea, i a Catalunya, que sempre ens les hem donat de més europeistes que ningú, l’abstenció ha estat encara més gran. Francament, el que guanya, guanya i el que perd, perd, però ni és la mena de victòria que hauria de satisfer als guanyadors, ni la mena de derrota que hauria d’aixafar als perdedors. En vots i en escons, al conjunt de l’estat ha guanyat clarament el Partit Popular. Ara bé, si tenim en compte l’abstenció, el 43,23 % de vots que ha tret i els 23 escons que ha aconseguit representen al 19,40 % de totes les persones que estaven cridades a les urnes. No és per tirar coets. On és la massa de votants de dreta que acostuma a votar al PP en altres cites electorals? I fer comparacions interessades amb les eleccions generals o autonòmiques, fins i tot amb les locals, és barrejar “churras” amb “merinas”, que diria Sancho Panza. Per això, l’alegria del PP pot ser comprensible, però al meu entendre no està justificada. Falten dos anys per a les generals i poden passar moltes coses, i si quelcom és clar en totes les convocatòries electorals, és que els espanyols i els catalans no votem el mateix en totes elles.\nAra que la reacció del PSOE també és d’antologia. Posats a jugar amb els números, i essent la derrota massa clara i evident, no se’ls acut altre cosa que felicitar-se de ser el partit socialista que ha obtingut millor resultat a Europa. Si ells són els que han quedat més bé, què ha passat amb els altres, s’han esfondrat directament? Patètic. Més valdria que haguessin callat.\nHi ha una dada amb la que els analistes sempre fan juguesques. A qui perjudica més l’abstenció? S’acostuma a admetre que normalment perjudica a l’esquerra, encara que no sé perquè. La meva modesta opinió és que, probablement, deu perjudicar més al partit que està governant en el moment de la comtessa electoral, ja que els votants de l’oposició solen tenir més ganes de canvi i estan més motivats. És una opinió personal que probablement pot ser rebatuda per analistes de veritat, però si és certa aquesta visió de l’abstenció, serviria per a refredar una mica la victòria del PP, ja que el PSOE sols s’hauria d’esforçar en motivar els seus electors de cara a les properes eleccions. És com dir que una part important de l’abstenció és socialista.\nHi ha altres actituds peculiars. CIU es mostra molt cofoia perquè ha escurçat la distància amb el PSC. És una bona notícia per a la coalició nacionalista, però no pot amagar el fet que a Catalunya el PSC ha guanyat clarament les eleccions, i CIU les ha perdut. També és clar, com ja he apuntat, que els catalans no votem sempre el mateix, i que aquests resultats no es poden comparar amb les eleccions autonòmiques, en les quals la distància entre CIU i PSC és molt més curta.\nERC, per la seva banda, està contenta de mantenir el seu diputat, cosa que ara ens diuen que era el seu objectiu, malgrat que han perdut 70.000 vots des de les darreres eleccions al Parlament Europeu. Si aquest era el seu objectiu, és que poca ambició hi havia.\nEl PP català ha guanyat dues dècimes, i això els sembla un resultat excel·lent, i ICV es mostra satisfeta, malgrat que ha perdut poc més d’un punt.\nPodríem jugar amb els resultats electorals ad infinitum i sempre obtindríem algun resultat satisfactori per la majoria de partits, però en el fons estaríem amagant el cap sota l’ala, perquè l’abstenció és una dada aclaparadora i catastròfica. Si el ciutadà no es pot identificar amb les institucions europees, quina legitimitat tindran aquestes?\nEstà bé que tots plegats ens rentem la cara i cerquem bones notícies on no n’hi ha, però algun dia ens ho hauríem de fer mirar i anar per feina, perquè a aquest pas la desconnexió amb el Parlament europeu no serà ja sols de la majoria de la societat, sinó que afectarà als mateixos governs, perquè els escons europeus s’aniran omplint precisament dels que menys creuen en Europa. Fenòmens com l’holandès haurien de ser un toc d’atenció per a tots.\nPer això, moltes felicitats als que creuen que han guanyat, i el meu condol als que s’adonen que han perdut, però la meva conclusió d’aquestes eleccions, com les de fa quatre anys, és que les hem perdut tots.\ndimarts, 9 de juny de 2009 7:00\nChristiane, una jove adolescent de poc més de quinze anys, va ser condemnada a mort i públicament ajusticiada a la ciutat alemanya de Weimar, una dia trist i feixuc de 1783. El seu crim, haver mort al seu fill acabat de néixer. El cas aixecà una certa polsaguera en el ducat de Weimar. El duc, un personatge més il·lustrat que la majoria dels seus súbdits, portà el tema al consell de govern per tal que decidís sobre si la noia havia de ser condemnada; ell mateix, per compassió o potser per la mentalitat oberta que el distingia, no era partidari de la pena de mort. La defensa de la noia al·legava la seva manca de maduresa, la seva joventut, el xoc que el part li havia produït, la seva innocència, per tal de salvar-la de la forca. Res d’això va servir per a salvar-li la vida, perquè la noia fou condemnada a morir després de llargues deliberacions. Ningú s’apiadà de la seva misèria, de la seva ignorància, de la seva joventut, a ningú li semblà indefensa i desvalguda, ni tan sols a un dels més il·lustres membres del consell, en Johann Wolfgang von Goethe, que temps abans de la tragèdia ja li havia donat forma literària, amb més pietat que la que llavors sentí per la jove infanticida.\nAnys abans, en la seva ciutat natal de Frankfurt, el jove Goethe havia estat testimoni de la mort en la foguera d’una altra jove, la Susana Margarethe Brandt, una pobre noia seduïda i abandonada per un amant burgés, que per a salvar el seu honor havia mort la seva criatura, fruit d’amors clandestins, tot just acabada de néixer. Tampoc en aquella ocasió els poders públics havien tingut compassió i una margarida s’havia marcit tot just acabada d’esclatar. D’alguna forma aquells fets degueren impressionar al Goethe literari, que el 1783, quan votà la mort de la pobre Christiane, ja havia començat a escriure el Faust, la seva obra universal.\nA la primera part d’aquesta obra, Faust segella un pacte de sang amb el diable que li permetrà recuperar la joventut i la bellesa, i aconseguir els amors de la jove Margarida, molt jove, per cert, perquè el propi Faust esmenta que, al menys, catorze anys els devia tenir. I certament aconseguirà seduir a la jove, no pas per a enganyar-la i aprofitar-se’n, ja que ell mateix n’està certament enamorat. Dels amors de Faust i Margarida en sortirà la tragèdia, que portarà a la mort de la mare de la noia i del seu germà, a l’embaràs d’aquesta i a la seva follia. Aquesta noia és pobre i humil com les margarides reals, i sent una autèntica admiració per Faust, del que no comprèn com pot estar enamorat d’ella. Finalment, la Margarida, embogida de dolor, mata al seu fill i serà condemnada per aquest crim.\nGoethe comprèn molt bé el pou de desesperació al que s’aboca el seu personatge i no dubte en sentir-ne compassió, la que no sentiria per la pobre Christiane. Sense cap vergonya, escriu: “de la mateixa manera que en la casa paterna no se m’acudiria relacionar les aparicions de l’esperit poètic i la praxis de la jurisprudència, de la mateixa manera deixo ara separats al conseller secret del meu altre jo... He separat completament la meva vida política i social de la meva vida moral i poètica”. Un esperit pràctic, certament, estrany en un poeta com ell.\nL’obra de Goethe es convertí en universal i fou un referent de totes les arts posteriors. El 1892, una altra Margarida apareix com un personatge de Sorolla, el gran pintor de la llum del mediterrani, en la primera de les seves obres de realisme social. El quadre es titula així precisament, Una altra Margarida!. En un vagó de tercera classe hi viatja una noia emmanillada, vigilada per dos guàrdia civils que la condueixen a la presó. Té la mirada trista, el cap cot, i tot el seu equipatge és un petit farcell de roba. No imaginem el crim que pot haver comès aquesta noia, però costa de veure-hi una criminal.\nAquest quadre va obtenir el premi de l’Exposició Internacional de les Belles Arts que es celebrà a París el 1892. El seu títol evoca la Margarida de Goethe, i en els catàlegs de l’època es diu que representa una noia acusada d’haver matat el seu fill per a amagar uns amors il·lícits i la deshonra. Si no fos pel títol, potser no ho sospitaríem, però és la mena de crim que, en realitat, no amaga altra cosa que una gran tragèdia.\nLa Margarida de Sorolla no sabem quin final tingué. Potser la justícia s’apiadà d’ella, però a les acaballes del segle XIX la pena de mort era el càstig habitual dels homicides i, probablement, de les infanticides. Si Sorolla hagués format part del jurat que condemnà aquesta noia, com Goethe del Consell que envià a la forca a la jove Christiane, què hauria votat? Sospito que el realisme social que el gran pintor estrenà amb aquesta obra tenia alguna arrel en la consciència social dels autors de l’època, del seu amic Blasco Ibàñez, per exemple. La vida artística i moral de Sorolla no devien diferir de la seva vida política i social, com era el cas de Goethe.\nMalgrat tot, des de la Susana Margarethe Brandt, un bon pomell de margarides han estat escapçades al llarg de la història davant la indiferència dels il·lustrats que, com Goethe, “aprengueren a separar la seva vida política i social de la seva vida moral i poètica”.\ndiumenge, 7 de juny de 2009 8:00\nL’expresident Aznar ha tingut una idea. Ell solet? No, te al darrera una “laboratori d’idees” que les hi proporciona. Sí, sí, se’n diu així, “laboratori d’idees”. És el nom que avui en diuen d’alguns cercles restringits on persones dotades d’especials qualitats per aquests afers dissenyen, inventen i fabriquen idees per als seus clients, normalment alguns personatges polítics que, pel que es veu, no se’n surten sols en tasques tan feixugues com pensar quina política han de defensar. Per a fer-nos una idea de com va això, imaginem que ens volem dedicar a la política però no tenim clar si hem de ser de dretes o d’esquerres, o de centre si és que encara hi cap algú. Doncs molt fàcil, primer entrem a la política i després, abans de presentar cap mena de programa, truquem al laboratori i apa!, “posi’m tres unces de liberalisme i un quart de quilo de socialdemocràcia”.\nEl que passa és que avui en dia, per a facilitar la gestió, els partits polítics han acabant creant, cadascun, el seu propi laboratori. És més pràctic, perquè així les idees sempre te les fan a mida. I per cert, algú ha pensat com deu ser el procés de crear idees? Podria ser que la cosa anés de quatre senyors d’edat avançada, amb aspecte de savis despistats, pensant durant vuit hores al dia, gent que no surt de la feina fins que no ha tingut una idea enginyosa. Pels resultats, necessitarien una xemeneia a l’estança, perquè cervells tan privilegiats treuen fum de tant pensar. També potser que la cosa funcioni a l’estil de les brainstorms, les “tempestes d’idees” tant de moda. Un grup de gent reunida, on cadascú diu la seva sense guió previ, un individu fent esquemes a la pissarra, intentant resumir el que diu el galliner, i al final un resultat inesperat. De les tempestes d’idees en surten, a vegades, idees tempestuoses, i tinc la impressió que això és el que passa en alguns laboratoris d’idees força coneguts.\nI per cert, quina és la idea de l’expresident Aznar, que ja no recordo? Ah, sí, brillant idea, una autèntica peça de laboratori, marca FAES, líder mundial en la fabricació d’idees per encàrrec. Com que es veu que a Catalunya, encara que no es noti, tenim tendència a perseguir el castellà, els pares que vulguin que els seus fills aprenguin aquest idioma com Déu mana haurien d’enviar els seus fills a estudiar amb una beca a Albacete, i no a Londres a estudiar anglès.\nLa veritat, em sembla que a aquest laboratori s’hi haurien d’esforçar més perquè, no sé, darrerament les seves idees semblen com de caveguet, que en diem per aquí, i d’aquestes ens bastem solets per a fabricar-ne.\ndivendres, 5 de juny de 2009 6:00\nEstem descobrint cada dia que hi ha crisi, i no deixa de ser curiós, perquè a hores d’ara ja ho hauríem de tenir clar. El què passa és que ens ho repeteixen constantment, i fins i tot ens diuen qui són els culpables, la qual cosa està bé perquè així sabrem en qui descarregar la justa ira del poble. Llàstima que això dels culpables difereixi segons qui sigui el que ens avisa que hi ha crisi (“ep! hi ha crisi i la culpa la té fulano. Jo us en puc treure si em voteu”). Al menys, si hi hagués un sol culpable, sabríem en qui desfogar-nos.\nCal donar les gràcies als representants polítics de tots els partits per advertir-nos amb tanta insistència de que estem en crisi, per si no ho havíem notat. Tanta clarividència m’aclapara perquè, fixeu-vos, a mi ja em semblava que les coses no anaven bé i vénen ara aquests i també ho diuen, i això que quan els varem comprar semblaven tontos! El que passa és que no sé si, malgrat la transcendència històrica que de ben segur tindrà aquesta davallada econòmica, té cap mèrit, a aquestes alçades, marejar-nos amb la crisi. El que si tindria gràcia és que se’ns donés una solució. Això sí que seria d’agrair. Newton no és gran perquè descobrís que les coses cauen pel seu propi pes; mentre es mirava el pomer del seu jardí, al veure com queia una poma, no va dir “Òndia, si cau cap avall!”, perquè això, tot i ser veritat, no té mèrit. Els nostres ancestres de la prehistòria ja sabien que si s’acostaven a un barranc podien caure daltabaix i trencar-se la crisma. El que Newton va descobrir, i això sí que té mèrit, és la força que atreu tots els cossos cap al centre de la terra. Si s’hagués limitat a dir que les coses queien, potser hauria descobert la sopa d’all, però res més.\nPer això, cada vegada que sento a un candidat electoral dir-nos que hi ha crisi, com si no ho sabéssim, penso “Mira! una altre que ha descobert la sopa d’all”. Si això és poc, el que ve a continuació és menys: “els que en tenen la culpa són aquells altres, i jo us en trauré”. Penso que al final tots acabarem tenint-ne la culpa, i si tots ens en poden treure, és que la cosa no és tan greu. Si qualsevol ho pot fer, perquè patir?\nSegurament que al segle XVII la teoria de la gravitació universal importava a ben poca gent, tret de Newton i quatre inspirats més, i en canvi la sopa d’all era més important per al comú de la població. Però Newton s’hi escarrassà una mica en explicar-se les coses. Avui la política no és gran cosa més que telerrealitat. La política i l’economia no són més que confrontació de personatges públics, ofertes de salvadors sense solucions. Tots han vist caure la poma, i discuteixen qui ha estat l’imprudent que ha sacsejat l’arbre, però a ningú se li ocorre explicar-nos el perquè ni com sortir-ne, segurament perquè no hi ha qui ho sàpiga.\nSerà que esperen que la poma torni a l’arbre ella soleta per a fer veure que no ha passat res? No m’estranyaria; com la majoria de coses a la vida, la crisi s’arreglarà sola, tard o d’hora, molts hauran patit i algú s’emportarà una medalla. D’altres, els més afortunats, es menjaran la poma.\ndimecres, 3 de juny de 2009 17:34


Professional Beauty Diagnosis | COMERCIAL RENOIR\nEls nostres clients més exigents esperen que el tractament en cabina i els productes recomanats de Germaine de Capuccini s’adaptin completament al seu perfil individual.\nL’ Analitzador professional de la pell de Germaine de Capuccini:PROFESSIONAL BEAUTY DIAGNOSIS permet realitzar un micro-anàlisi de la pell. Ideal per utilitzar per esteticistes, Spa, Day-Spa centres mèdic-estètics.\nPROFESSIONAL BEAUTY DIAGNOSI permet l’anàlisi de:\nNivell de greix\nLa pigmentació de la pell\nLa fermesa de la pell\nÉs evident la necessitat de conèixer abans el problema a donar-li la solució.\nLa tecnologia ens brinda la possibilitat de realitzar el diagnòstic de la pell, per part dels professionals de l’estètica, més exhaustiu, específic, altament personalitzat alhora que de forma neta, segura i molt agradable.\nGermaine de Capuccini coneixedor d’aquesta nova tendència ofereix als seus clients PROFESSIONAL BEAUTY DIAGNOSIS, un instrument IMPRESCINDIBLE per al professional d’avui dia.\nDemana més informació als nostres comercials de Renoir sobre el funcionament de l’equip i com pots disposar d’ell o del seu servei.\nL'entrada va ser publicada el Estètica, General i etiquetada aparatologia, diagnostic, Facial, Germaine de Capuccini per Comercialrenoir distribuidors productes estetica, perruqueria i spa. Guarda l'enllaç permanent.


Lenovo llançarà el primer mòbil 5G amb Snapdragon 855 | Androidsis\nLenovo llançarà el primer mòbil 5G amb Snapdragon 855\nLa xarxa 5G és una de les tecnologies de connectivitat més esperades en els mòbils, Ja que, com bé sabem, encara no es troba suportada en cap telèfon de mercat, i els beneficis pel que fa a velocitat de descàrrega i pujada són excepcionals. Tot i això, no serà fins al proper any que arribi el primer exemplar d'aquests.\nDe manera similar a la carrera espacial, diversos fabricants ja es troben treballant en el desenvolupament dels mateixos i esperen oferir un terminal abans que altres firmes. Tal és el cas de Lenovo, que, d'acord a unes declaracions donades pel vicepresident de la mateixa, Chang Cheng, a Weibo, la xarxa social xinesa, oferirà el primer mòbil a suportar aquesta xarxa al costat de l'Snapdragon 855 de Qualcomm.\nEl fet que un mòbil 5G arribi amb el successor de l'SD845 de Qualcomm és lògic. El proper xip arribarà amb un mòdem capaç de suportar aquesta xarxa, A més de veure millorat en tots els apartats restants, des de la velocitat i rendiment fins al consum energètic de la mateixa.\nEl nom o la sèrie sota la qual arribarà aquest terminal no ha estat donat a conèixer, ja que encara falta molt per a això. De la mateixa manera, s'espera que arribi en el primer trimestre del 2019 ja que, si serà realment el primer, ha de avançar-se a el supòsit llançament dels mòbils de Samsung i Oppo anunciats extraoficialment per al segon trimestre.\nAssabenta't: Qualcomm comença la producció en massa de l'Snapdragon 855\nMarques com Huawei, OnePlus, Nokia, Samsung, Oppo, Viu, ZTE i Nokia, també es troben treballant en el desenvolupament d'un telèfon 5G, El que significa que ens portarien smartphones amb el Snapdragon 855. Cadascuna presentaria el terminal l'any que ve, per la qual cosa especulem diversos llançaments al mercat amb aquesta tecnologia, qüestió que ens cau com una bona notícia que estaria materialitzant dins de molt poc .\nRuta completa cap a l'article: Androidsis » Notícies » Lenovo llançarà el primer mòbil 5G amb Snapdragon 855\nCerca tresors increïbles a les masmorres misterioses de Relic looter


Inclusió i Drets Humans. La (dis)capacitat entesa com a anhel d'igualtat i justícia social. - Nosaltres La Veu\nLes idees filosòfiques de les quals beu la nostra idea d'inclusió i diversitat res tenen a veure amb una visió de l'ésser humà i de la naturalesa humana que situa la “raó pura”, l’ “autonomia” (i en conseqüència la “intel·ligència”) com a valors suprems que han de ser enaltits. En aquest sentit, els valors il·lustrats que en molts aspectes van suposar una font de progrés, per a molts col·lectius minoritaris van suposar l'origen de la maledicció moderna de l'absència de “racionalitat”: l'indígena com a salvatge, la dona com no ciutadana o el negre com a inferior tenen el seu origen en aqueix model caníbal de racionalitat que no respecta a l'altre com a un altre. Tot document de civilització, deia Benjamin, és al seu torn un document de barbàrie i en el cas de la història de la (dis)capacitat intel·lectual (l'antic retard mental) ens trobem davant una història ignominiosa i estigmatitzadora on n'hi haja, història, d'altra banda, menys estudiada que la d'altres col·lectius humans oprimits pels discursos dominants.\nEn aquest sentit, Amartya Sen, una altra de les nostres referències intel·lectuals, diferència entre “capacitats” i “funcionaments”. Les capacitats són anteriors als funcionaments. La capacitat, diu, no es limita al mer funcionament. La llibertat és una capacitat i el funcionament és les eleccions que fem però la manca del segon, és a dir, la “discapacitat” en els funcionaments no elimina la capacitat. “La capacitat -diu Sen- és principalment un reflex de la llibertat per a aconseguir funcionaments valuosos. Enfoca directament la llibertat com a tal, més que en els mitjans per a aconseguir la llibertat. Identifica les alternatives reals que se'ns ofereixen... en la mesura en què els funcionaments són constitutius del benestar, la capacitat representa la llibertat d'una persona per a aconseguir el benestar.” (Sen, 1999)\nEl “model social” defensat per Amartya Sen defensa que la “discapacitat” és un constructe social mentre que les “limitacions” són una qüestió física relacionada amb els funcionaments. Sen sosté que “els funcionaments són constitutius de l'estat d'una persona i que l'avaluació del benestar ha de consistir en una estimació d'aquests elements constitutius.” (Sen, 1999) És obvi que el “benestar” d'una persona depén dels seus funcionaments (que puga veure, desplaçar-se, menjar, vestir, endreçar-se etc) però la “capacitat” d'una persona va més enllà i es relaciona directament amb la seua inclusió com a ciutadà.\nNaix així el “enfocament de les capacitats”, un enfocament on la dialèctica entre llibertat i igualtat és clara: igualtat de quina, es pregunta Sen. “Igualtat de llibertat”, respon “La capacitat és principalment un reflex de la llibertat per a aconseguir funcionaments valuosos. Enfoca directament la llibertat com a tal, més que en els mitjans per a aconseguir la llibertat. Identifica les alternatives reals que se'ns ofereixen... En la mesura en què els funcionaments són constitutius del benestar, la capacitat representa la llibertat d'una persona per a aconseguir el benestar.” (Sen, 1999)\nSegons la filòsofa Martha Nussbaum, l’ “enfocament de les capacitats” es basa en la següent pregunta: “què és capaç de ser i fer cada persona?” (Nussbaum, 2007)\nTant el “contracte social” com les “teories de la justícia” dels últims segles prenien com a base al ciutadà burgés, “lliure, igual i independent” que s'asseia en la taula “negociadora” i, des d'una “posició original” i un “vel d'ignorància” d'aqueixa diversitat, podia arribar a acords i a consensos. Però què ocorre quan a la taula negociadora desitgen asseure's éssers que no són lliures, ni iguals ni independents i que desitgen que les seues situacions reals siguen tingudes en compte, que no siguen “ignorades” en el procés. La teoria feminista ja portà aquesta qüestió al terreny teòric quan plantejà la seua crítica al model dominant masculí en el segle XX. Es pot i s'ha d'elaborar un nou model de justícia que implique situacions abans no contemplades? Per exemple, persones amb deficiències o defensa d'animals no humans o drets del medi ambient.\nEl model que es remena hui juga amb un sentit diferent del terme “racionalitat” i en aquesta definició en certa manera ens estem jugant una nova visió de la naturalesa, humana i no humana. La capacitat, per tant, pot ser definida com el que una persona “pot” “fer” i “ser” (Nussbaum, 2007). No hem perdut mai de vista aquesta definició a l'hora d'abordar el nostre projecte.\nL'autora elabora el que denomina una sèrie de “esferes per al desenvolupament humà” anant, com diem, un pas més enllà de l'esfera dels drets o dels imperatius formals. Aquestes “esferes” són bones en si mateixes, són universals i han de ser promogudes positivament pels Estats. L'autora esbossa deu esferes entre les quals a nosaltres ens interessa la que denomina “capacitats cognitives” dient el següent: tots els éssers humans tens capacitats cognitives (emocionals, volitives, morals) i deixarien de ser part de l'espècie humana si no les tingueren. Per aquest motiu considerem que una persona amb Discapacitat Intel·lectual (DI), amb els deguts suports, és capaç de pensar per si mateixa i és lliure a l'hora de prendre decisions.\nConsiderem que les persones amb DI no solament han d'accedir a nivells dignes de benestar sinó que han de prendre les regnes de les seues pròpies vides, dels seus propis anhels, dels seus propis desitjos i somnis. És un model de “qualitat de vida” que implica necessàriament aquesta esfera de l'autodeterminació que, com diem, al seu torn implica o ha d'implicar la implementació dels mitjans i mètodes perquè aqueixa autodeterminació es produïsca d'una manera efectiva.\nDes de la perspectiva dels DDHH un autor com Reyes Mate arriba a dir-nos que no pot haver-hi una racionalitat humana que no tinga en compte la memòria de les víctimes, dels què han sigut humiliats i ofesos; és més, no pot existir un discurs de la veritat sense que al seu costat existisca el discurs del dolor. Ell ho denomina la “raó anamnètica”( Mat, 2015)\nLa justificació de la nostra manera d'entendre la inclusió es basa en el denominat “model social i inclusiu i de drets humans” representat per les referències mundials en la matèria: l'Associació Americana per a persones amb discapacitat intel·lectual i del desenvolupament (AAIDD) i l'Organització Mundial de la Salut (OMS, 2001) encara que la principal referència ètic-jurídica de la nostra proposta és la Convenció de les Nacions Unides per a persones amb discapacitat (ONU, 2006).\n“En un individu amb discapacitat intel·lectual les limitacions coexisteixen amb les capacitats.” (Botxí, 2009) Aquesta afirmació es relaciona directament amb la nova definició proposada per la AAIDD (2002 I 2011) i que sosté que una persona amb discapacitat intel·lectual ho és perquè té “limitacions significatives en el funcionament intel·lectual i la conducta adaptativa”. La persona amb discapacitat intel·lectual té funcionaments limitats i deficiències majors o menors però la “persona” com a tal no està malalta, ni és “retardada”, “anormal” o “minusvàlida”. La perillosa sustantivació dels adjectius i la medicalització de la discapacitat intel·lectual va comportar aparellat durant anys un model mèdic l'objectiu del qual era diagnosticar una patologia i emetre un tractament que “curara” el problema. En aquell any, 1992, l'Associació Americana, en una postura valenta i nova, va avançar un nou model basat en els “suports” i no tant en els “dèficits”. La qüestió ja no era només esbrinar com és un “retardat” sinó com pot arribar a ser una “persona amb limitacions” amb els “suports” adequats. El terme “funció”, doncs, va ajudar a redefinir un camp on la medicina i la psicometria clàssica havien fet estralls. Si el subjecte té un CI de 20 és així, si té un CI de 40 és així, si té un de 60 és així. El CI va seguir (i segueix) encara present en les vides de les persones però ja no representa la destinació inexorable de la qual no es pot fugir sinó un punt de partida per a realitzar “intervencions” i planejar suports centrats en la persona (i no per a proposar tractaments). El model “funcional” va substituir al model “estructural” o “substancialista” anterior que va ser el responsable de la relació entre mesurament de la intel·ligència general d'una persona i la seua consegüent estigmatització social. Si tens un CIde 40 la teua destinació és ser incapaç de llegir o de parlar o de pensar perquè amb aqueix coeficient és impossible fer determinades operacions intel·lectuals. Com durant molts anys hem identificat “habilitats mentals” amb “destreses acadèmiques” el fracàs vital estava servit. És objectivament cert que una persona amb un CI baix no pot fer determinades operacions acadèmiques tals com arrels quadrades, equacions de segon grau o analitzar els nivells morfològic, sintàctic i semàntic de la llengua; tampoc pot fer comentaris de text històrics o filològics però, qui ens ha demostrat que el “acadèmic” (és a dir, els resultats de l'aprenentatge) siga el mateix que el “intel·lectual” o el “mental”. La ment, treballant com un tot, té altres potencialitats que, si són explorades i donades suport, revelaran la seua existència. “La discapacitat - es diu en la CIF de l'OMS en l'apartat 5.2.- no és un atribut de la persona sinó d'un conjunt de condicions, moltes de les quals són creades pel context/entorn social. Per tant, el maneig del problema requereix l'actuació social i és responsabilitat col·lectiva de la societat fer les modificacions ambientals necessàries per a la participació plena de les persones amb discapacitats en totes les àrees de la vida social. Per tant, el problema és més ideològic i d'actitud, i requereix la introducció de canvis socials, la qual cosa en l'àmbit de la política constitueix una qüestió de drets humans.” (OMS, 2001)\nEL llenguatge dels “suports”, el llenguatge de la inclusió social o el llenguatge de la “qualitat de vida” d'una persona amb discapacitat intel·lectual, al meu judici, té com a “missió” fonamental parlar amb el llenguatge de l'autodeterminació. Fins i tot, m'atreviria a dir, aqueix llenguatge va més enllà del “benestar” físic, material, cognitiu o social i parla en el llenguatge del “ser” persona d'una manera total i integral. És un llenguatge que no solament atén els “funcionaments” en la vida diària, o a les “habilitats “socials de la vida diària o a les “conductes adaptatives” de la vida diària sinó que parla de “capacitats” i de “drets humans”. I em referisc no solament a drets com a entitats jurídiques sinó a valors universals com a fonament d'aqueixos mateixos drets. Així doncs, la capacitat i l'aprenentatge de l'autodeterminació d'una persona amb discapacitat intel·lectual és un “valor” humà universal que tota persona té independentment de la seua intel·ligència, de la seua conducta o de les seues destreses socials o físiques. Aqueixa capacitat, no obstant això, no és una entelèquia rebuda per ciència infusa sinó el dret fonamental de la persona a ser i consegüentment a ser lliure i igual que els altres i a estar dotat, com altres éssers humans, de raó i de consciència, dixit primer article de la Declaració dels Drets Humans.\nSen, A. (1999). Nou examen de la desigualtat. Madrid: Aliança.\nM. Nussbaum (2007) Les fronteres de la justícia: consideracions sobre l'exclusió, Barcelona, Paidós.\nVERDUGO, M.A. (2009). Discapacitat intel·lectual. Madrid: Piràmide.\nOMS (2001). Classificació internacional del funcionament, de la discapacitat i de la salut (CIF). Madrid: IMSERSO.\nONU (2006). Convenció de l'ONU sobre els drets de les persones amb discapacitat. Nova York: ONU.


Glasgow tanca la darrera escola pública segregada d'Escòcia\nLondresEscòcia ha posat fi aquesta setmana a un dels vestigis més icònics de l’època victoriana a les Illes Britàniques. Els regidors de l’Ajuntament de Glasgow van votar dilluns, per unanimitat, permetre l’ingrés de nois a l’institut d’ensenyament secundari Notre Dame High School, al West End de la ciutat, l'última escola pública d'Escòcia –no del Regne Unit, perquè a Anglaterra encara n’hi ha– que segregava per sexes. Ho podran fer a partir del curs 2020-2021. La decisió no ha estat exempta de polèmica, perquè s’hi ha arribat després d’una llarga batalla de quatre anys entre els partidaris que el centre continués com havia sigut des de la fundació, a finals del segle XIX, o que s'adaptés millor al XXI.\nLa votació va tenir un resultat sorprenent. Es van emetre 7.110 respostes d'un cens potencial de quasi 29.000 persones. Els dos bàndols van reclamar la victòria, entre altres raons per les confuses preguntes que es van plantejar. La primera opció, mantenir l’statu quo, va rebre el 39,9% dels vots; la segona, mantenir-lo però ampliant la zona geogràfica per optar a una plaça al centre, va obtenir el 13,4%. Finalment, la tercera alternativa, autoritzar-hi l’entrada de nois, va rebre el 45,9 % dels sufragis.\nWell done to the NDHS girls for raising almost £700 for Islamic Relief.#cw19 pic.twitter.com/mKPC3XQcQl\n— Notre Dame High (@ndhsglasgow) 8 de noviembre de 2019\neducació Regne Unit Londres escoles


Ruta literària de 'La filla esborrada' - Club TR3SC\nPunt de Trobada: la plaça del Mercadal, 3, davant de l¿oficina de Turisme. - Reus\nRUTA LITERÀRIA DE LA FILLA ESBORRADA, AMB MARGARIDA ARITZETA\nLLIBRE PROTAGONISTA:"La filla esborrada"\nReserva les invitacions a partir del 6 de novembre les 9:00\nL'escriptora i professora de Literatura i Literatura comparada a la Universitat Rovira i Virgili, Margarida Aritzeta, és la protagonista d'aquesta ruta literària en la que podràs conèixer de veu pròpia la seva obra La filla esborrada, a través d'un recorregut per la ciutat de Reus. Tots els personatges amaguen secrets, com si aquell hivern de 1945, en la duríssima postguerra espanyola, aquesta fos l'única manera de viure i sobreviure. Uns, com la Laura, per la vergonya d'haver sofert un trauma i imaginar obstinadament la seva venjança; altres, com el Gabriel, per la lluita antifranquista que el fa viure ocult en les muntanyes amb un grup de maquis. Ella és una joveneta que somia encara històries de pirates i princeses; ell, un home que ha sobreviscut a cinc anys de guerra. Una història d'amor en temps difícils, marcada per secrets que duraran dècades.\nla plaça del Mercadal, 3, Reus, 43201\nla plaça del Mercadal, 3, Reus, 43201, 43201 Reus\nDissabte 20 d'octubre de 2018 20 d'octubre de 2018 a les 12:00h


Refugi per a adults: luxe a Hillarys, camina fins a les cafeteries! - Airbnb\nRefugi per a adults: luxe a Hillarys, camina fins a les cafeteries!\nHillarys, Austràlia Occidental, Austràlia\nAllotjament sencer: casa. Amfitrió: Linni\nViu en un luxe a només minuts a peu de Hillarys Beach i Hillarys Marina & Boat Harbour! Aquest bonic allotjament es troba en una zona molt sol·licitada a prop de la platja, és molt modern i extremadament còmode, amb molt d'espai!\nAquest allotjament o ubicació no et decebrà!\nTingues en compte que només hi ha dues habitacions disponibles per als hostes, tal com es mostra a la imatge. TINGUES EN COMPTE que les zones tancades són el dormitori principal, l'estudi i el garatge.\nLa casa ofereix tres zones d'estar separades, com ara la sala d'estar principal, la sala de teatre i la zona de cabanes. La sala d'estar principal està oberta a la zona de menjador i cuina i té vistes a la piscina tropical. La gran sala de teatre és extremadament còmoda, amb un sofà gran i bosses de mongetes còmodes, i és perfecta per a aquells a qui els encanta veure pel·lícules o esports. La zona de la caseta funciona com una zona d'estar interior i exterior amb portes plegables de vidre que condueixen a la zona de la piscina tropical.\nLa cuina és enorme, amb aparells i electrodomèstics moderns, incloent-hi dos forns, fogons de cinc fogons, microones, cafetera, rentaplats, rebost a peu i un munt d'espai al banc i a l'armari.\nEt sentiràs extremadament còmode amb dos dormitoris grans i dos banys. Un dormitori es troba a la planta baixa, que inclou un llit «queen size», una bata integrada i un bany privat. L'altre dormitori està situat al primer pis i inclou dos llits "king size" i una bata integrada. També hi ha un altre bany amb dutxa i banyera i vàter separat en aquest nivell. Hi ha una gran bugaderia a la planta baixa que inclou una rentadora i un munt d'espai per penjar.\nHi ha calefacció i aire condicionat a tota la casa. També hi ha wifi disponible, així com Netflix, Stan i Fox.\nLa casa es troba a uns 5-10 minuts a peu o a 3 minuts en bicicleta de la molt sol·licitada Hillarys Beach, Whitfords Nodes Park i Hillarys Marina & Boat Harbour. Hillarys Marina és un districte d'entreteniment apte per a famílies amb molts restaurants, cafeteries, bars, botigues de regals i activitats divertides per a adults i nens. La casa també es troba a poca distància del centre comercial local Hillarys, els estudis de fitnes, les pistes de tennis locals gratuïtes i molt més.\nVes amb cotxe uns minuts a la volta de la cantonada i també tindràs accés al centre comercial Whitfords Westfield. Una mica més lluny en cotxe es troba Joondalup, que també és un centre comercial i d'entreteniment. Perth City i el Crown Perth Casino estan a uns 20 minuts i la famosa platja de Scarborough està a uns 15 minuts.\nEsperem que tinguis unes vacances encantadores o unes vacances encantadores!\n4,75 d'un total de 5 estrelles de 12 avaluacions\n4,75 · 12 avaluacions\nWe are a married, friendly and easy going couple who enjoys travelling, good food, good wine, great chats and learning new experiences that life has to offer!\nWe thoroughly enjoy the experience of hosting and hope that you will enjoy a comfortable stay at our apartments and homes. We look forward to being your host! :)\nIdiomes: Nederlands, English, Deutsch\nArribada: Després de les 1:00\nDipòsit de seguretat - Si fas malvé l'allotjament, podries haver de pagar fins a € 333\nDescobreix altres opcions a Hillarys i als seus voltants


el nen de les oques: de març 2008\nUna de les coses que menys m’agrada de viure a Reus son els dies de vent, no m’ha agradat mai, prefereixo que plogui o nevi o faci molt de fred, abans del vent. Sempre s’ha dit col·loquialment que estem tocats pel mestral, a més, quan bufa et sents estrany, espès, amb ganes de quedar-te a casa tot el dia i no sortir al carrer ni per comprar el pa. Quan fa vent tens un dia gos, no tens ganes de fer res, no arribes a posar-te de mala llet, però t’emprenya que faci vent, i potser això et fa anar amb mala cara pel carrer. Com si estiguessis emprenyat per alguna cosa. Ahir feia vent, bastant vent, però no tant com el dels dies anteriors, que fins i tot costava caminar pel carrer. I en uns més que en els altres, degut a la seva situació o amplada, com es el cas de les rieres, que no se per que, però sempre tinc la mania que és el lloc de la ciutat on més és nota el vent. Un altre lloc on també es nota molt es a la Plaça Prim sobretot si vens per la Raval de Santa Anna i arribes a l'alçada del que era la "Cartuja de Sevilla" és noten les fortes ratxes de vent, que fins i tot fan que et plorin els llum degut a la força amb la que el vent ens toca la cara. Sort dels que portem ulleres, jejejeje\nPerò tot i que a Reus sigui una ciutat on el vent bufa bastat, m’agrada viure a Reus, passejar per els seus carrers, fer un tomb de ravals i d’altres tantes coses que es poden fer a Reus.......Naturalment sempre i que no faci vent.\ncomentat per el nen de les oques a les 10:42 8 comentaris:\nEls dijous, Club Cultura se'n va al Cinema\nEl passat dijous dins el programa Club Cultura de Punt Sis Ràdio, conduit per Sílvia Sagalà, un servidor iniciava una secció setmanal dedicada a les estrenes cinematogràfiques de la setmana a la nostra ciutat. Cada setmana i per acabar la secció us oferiré una Banda Sonora, juntament amb una breu explicació sobre la mateixa. Dijous passat varem escoltar la gran bso de la pel•lícula “Horizontes de Grandeza” la qual també servirà com a música de la secció.\nAquí teniu doncs una mica d’informació sobre aquest film a més de la seva banda sonora.\nCada setmana us posaré la banda sonora que hagi posat a la secció per si algú no la pot escoltar o per si n’estigués interessat.\nRecordeu doncs: cada dijous a quarts de set, al Club Cultura anirem al cinema.\nI aquesta la primera entrega:\nTITOL ORIGINAL: The Big Country\nTITOL AMB EL QUE ES VA TRADUIR: Horizontes de Grandeza\nGUANYADORA D'UN OSCAR\nJames Mackay, un senyor del Baltimore, és trasllada a Texas per a casar-se amb Pat Terril, filla d’un ric i orgullós ranxer.\nQuant arriba al seu destí, es dona compte que el seu futur sogre manté una rivalitat a mort, amb els seus veïns, els Hannassey. Les dues famílies volen apoderar-se d’una petita parcel•la que és propietat de Julia Maragón, per on els seus territoris hi passa una franja del riu.\nLa Banda Sonora es una important partitura d’en Jerome Morosse, que va donar un gir de 180 graus, en la creació musical per al gènere del western i que juntament amb la dels Set Magnífics de l’any 60, està considerada la més important. La banda sonora inclou, a banda d’un gran tema central, diversos temes folk dels indrets en que transcorre l’acció.\nI finalment i com no podia ser d'una altra manera, aquí teniu el magnífic tema d'aquest film.\ncomentat per el nen de les oques a les 10:45 1 comentari:


EL BLOC NACIONALISTA VALENCIÀ DE PICASSENT DENUNCIA L’ESTAT LAMENTABLE DEL CENTRE DE SALUT | BLOC de l'Horta Sud\nEL BLOC NACIONALISTA VALENCIÀ DE PICASSENT DENUNCIA L’ESTAT LAMENTABLE DEL CENTRE DE SALUT\nEl col·lectiu del BLOC NACIONALISTA VALENCIÀ de Picassent vol denunciar la situació precària en la qual es troba a hores d’ara el Centre de Salut de la població. Un centre, que es va inaugurar al 1991, i que s’ha quedat obsolet, tant en les seues infraestructures com en el nombre de professionals que en ell treballa.\nAmb l’arribada del fred, la situació del Centre de Salut s’ha convertit en irresistible. L’aparell d’acondicionament de fred i calor de l’edifici s’ha deteriorat de tal manera que el seu funcionament s’ha revelat com insuficient per abastir de forma adequada a totes les infraestructures de l’edifici. “Es irresistible, amb l’arriba del fred els propis treballadors del Centre hem hagut de comprar els nostres calefactors per no tindre que patir fred. Estem fent una despesa de la nostra butxaca per la incompetència de la Conselleria de Sanitat”, han assegurat treballadors del Centre al nostre col·lectiu.\nEl problema s’agreuja pel mal estat de les portes de l’edifici que deixen escapar les temperatures “perquè estan obsoletes i no tanquen be”. A açò cal sumar que la porta principal no està preparada per als minusvàlids, ja que malgrat que es va realitzar una rampa d’accés, el pes de la porta és tan gran que resulta impossible que les persones amb discapacitat física puguen accedir a l’edifici per ells mateixos. “Estos problemes els hem fet palesos a la direcció de l’àrea, però la pilota va d’un costat a un altre i mai s’acaba arreglant”, expliquen els treballadors.\nCentre col·lapsat a estos problemes cal sumar un que ja tenen molts Centres de Salut del País Valencià. A hores d’ara la situació de col·lapse del mateix es prou important. El centre es queda xicotet, el mobiliari es antic, però sobretot existeix una preocupant saturació de demanda. Es recomana que hi hagen 1400 persones per “cupo” però tots ells passen dels 2000.\nEl Bloc Nacionalista Valencià de Picassent vol destacar la desproporció entre la població i els recursos tècnic i humans dels que disposa el centre. Així un dels grans problemes és la duplicació de la població. A Picassent es diu que hi ha uns 15.000 habitants però actualment existeix una gran població flotant (23 urbanitzacions més el Centre de menors) i els recursos mèdics en deu anys no han augmentat, i els tècnics no són equiparable.\nAl centre de Salut de Picassent cada metge té assignats entre 2.100 i 2.200 pacients quan el màxim hauria d’estar en 1.400. És per això que el Bloc vol fer constar que esta situació no es solucionaria amb un metge més sinò que en caldrien com a mínim 3. Actualment hi ha 8 metges de família i tres pediatres al Centre Salut de Picassent.\n« BLOC de Torrent – Entrevista a Ruth Oltra a l’Opinió de Torrent (militant del col·lectiu de Torrent) BLOC de Paiporta – Demanem solucions, no fotos »\nData : febrer 12, 2009\nEtiquetes: BLOC, Centre de Salut, Conselleria de Sanitat, Denuncia, Picassent


Suburban Extended Stay Hotel Orlando North Orlando (FL) Estats Units - Ofertes d'hotels amb els MILLORS DESCOMPTES EN LÍNIA\n210 N. Oxford Road, Orlando Est, Orlando (FL), Estats Units, 32707 - Veure al mapa\nPuntuació dels comentaris 5,1 (238 comentaris)\nBarri Orlando Est Entrada Disney - Celebration Area Entrada Disney - Celebration Area FL Mall Entrada Disney - Celebration Area Disney - Entrada Oest International Drive - Centre de Convencions International Drive Nord - Universal Kissimmee International Drive - Centre de Convencions\nConvenientment situat a Orlando (FL), Suburban Extended Stay Hotel Orlando North és una base ideal des d'on explorar aquesta ciutat fantàstica. Des d'aquí, els viatgers poden gaudir d'un fàcil accés a tot el que aquesta viva ciutat ofereix. Per opcions de turisme i atraccions locals, no es necessita anar enfora ja que l'hotel gaudeix proximitat a Florida Hospital Altamonte, Bosley Medical, Societat Històrica Maitland.\nAprofiti's de la riquesa de serveis i avantatges d'aquest hotel de Orlando (FL). Zones públiques amb Wi-Fi, aparcament de cotxes, s'admeten animals de companyia, màquina venedora són només algunes de les comoditats que fan que Suburban Extended Stay Hotel Orlando North sigui diferent dels altres hotels de la ciutat.\nA més, totes les habitacions ofereixen una gran varietat de comoditats com ara accés a internet (sense fils), connexió sense fils a internet (cortesia), habitacions per a no fumadors, aire condicionat, escriptori per satisfer els clients més exigents. A més, l'oci que l'hotel ofereix assegurarà que tengui molt a fer durant el dia. Sigui quina sigui la seva raó per visitar Orlando (FL), el Suburban Extended Stay Hotel Orlando North és el lloc perfecte per una estimulant i emocionant escapada.\nTots els tipus de viatgers (238) Parelles (78) Viatgers en solitari (71) Famílies amb infants petits (67) Famílies amb infants grans (5) Grups (20)


Superar l’1 d’octubre Superar l’1 d’octubre\nSuperar l’1 d’octubre\nUna hora indefectible de la tarda. Brunzit al telèfon acompanyat d’un furtiu gest amb les mans. La pantalla s’il·lumina. És un missatge. D’aquells que necessiten un punt de llibre per llegir-se. Empasso saliva. Suor fred que descendeix pel front. “No ens preocupem. Europa té un problema”, puc llegir-hi a les primeres línies. Merda, m’han trobat. Si això fos una pel·lícula d’acció trauria la bateria del telèfon i el llençaria a les escombraries mentre descendeixo com una fletxa per les escales d’emergència i sona Extreme Ways. No ho és. Segueixo veient la tele. Apago el mòbil.\nMig any des de l’1 d’octubre. Si fa no fa, mig any des que Catalunya no és governada pel Parlament, sinó per un mandat autoricràtic d’un govern no electe pel seu poble, sense cap més legitimitat que l’ús de qualsevol mecanisme paralegal que li permeti sobreviure amb impunitat. El que ara es coneix com a democràcia.\nUna versió hipervitaminada de Max Weber després de sortir de festa i prendre’s en excés al peu de la lletra la comprensió de l’Estat com a monopoli de l’ús de la força.\nLa Santíssima Trinitat constitucional\nI cada dia que passa estem legitimant aquesta concepció de democràcia. Una democràcia en què, com la Santa Trinitat -ara que són temps de Pasqua-, el poder executiu, legislatiu i judicial són tres i un de sol. Una mateixa substància que existeix de forma simultània en tres cossos diferents. I tots tres i un de sol fan el mateix tuf a ranci putrefacte.\nLa democràcia que envia persones a la presó o les força a l’exili perquè considera que de certs temes no és que no es puguin votar o decidir, és que ni se’n poden parlar o cantar. La que legitima la corrupció com a forma operativa, vàlida i sistèmica per funcionar. La que accepta i aplaudeix l’ús de la violència i la vulneració dels drets individuals i col·lectius en ares de mantenir un “xiringuito” constitucional muntat sobre la plàcida sorra d’una platja paradisíaca anomenada Niu de Merda.\nI després de mig any, sis mesos o 182 dies banyant-nos en merda -perdoneu si vaig massa calent-, rebo un missatge al telèfon que ens anima a estar tranquils. Segons aquest emmascarat d’V tot està planejat i sota control. La detenció de Puigdemont forma part d’un pla magistral orquestrat en un búnquer sota Montserrat per Guy Fawkes i McGyver que farà volar pels aires l’aparell d’un Estat que ja ha demostrat que li dóna igual què, com, quan i on per tal de mantenir la seva autoritat i privilegi. Per tal de salvaguardar la seva raó de ser.\nInternacionalitzant el conflicte\nNo negaré que la detenció de Puigdemont a Alemanya -accidental o no- és un encert que compleix que “Si la muntanya no va a Mahoma, Mahoma va a la muntanya”, per internacionalitzar el conflicte. Una decisió que pot acabar amb la jurisprudència alemanya donant una plantofada a l’espanyola, o com els intocables d’Eliot Ness amb l’extradició de “Al Carles Capone” per una infracció menor i un afectuós copet a l’esquena.\nSigui quin sigui el resultat, no podem dependre -només- del que passi fora.\nPerquè d’alguna o altra forma sembla que no hem sabut avançar ençà de l’1 d’octubre. Acceptem-ho, ja ha passat. No en fem un tricentenari de tot plegat, amb rutes guiades per un holograma de Mikimoto el 2317, recreant les urnes i les tonyines als col·legis electorals en paper maixé. Acceptem la seva fi per avançar, sense oblidar però sent conscients que la seva legitimitat s’exhaureix dia a dia com un grapat de sorra entre les mans.\nPerquè la culpa de seguir governats per un partit polític que només representa el 4% del poble català és nostra. Formar govern per fer prevaldre la nostra sobirania passa a ser fonamental. I sense Govern, i amb un Parlament que va camí de tenir més cadires buides que plenes, tu i jo tenim aquesta responsabilitat. I no ens val qualsevol govern. Només aquell que ha decidit la sobirania del poble català.\nL’ANC i Òmnium en fora de joc\nLa mobilització i protesta cívica han de tornar a trobar aquell espai que van permetre fer una cadena humana creuant la geografia catalana. Però també aquell que va permetre defensar els col·legis electorals l’1 d’octubre i posar la primera pedra d’una República.\nSense el suport de la Generalitat, l’ANC i Òmnium ja no funcionen com a motors de la mobilització perquè el sistema mai no permetrà un canvi pacífic a no ser que les seves parts se’n beneficiïn. Aquesta va ser la seva clau d’èxit quan el President Mas es va pujar al carro de la Independència -el win-win-, i això fa que ara, sense Generalitat, es trobin descol·locades i tot els hi vingui amb el peu esquerra.\nPerquè cap procés d’independència o de canvi en el sistema ha vingut precedit per un canvi pacífic. I que no et vingui la Índia al cap. Sense la contínua desobediència civil i el boicot econòmic, el paper de la Índia durant la IIa Guerra Mundial, l’acció combatent de líders com Bhagat Singh o Subhas Chandra Bos, escollit dues vegades president del Congrés Nacional, i sobretot, la situació economicosocial del Regne Unit per mantenir l’administració colonial després d’encadenar dues Guerres Mundials consecutives, Gandhi seguiria xocant de cap contra la paret.\nResulta clau trobar un espai de protesta ciutadana que s’ubiqui fora del marc institucional, allà on ens trobem i on l’ANC i Òmnium no estan sabent arribar. Ara mateix els CDR són el millor camp de proves.\nEl president de la Generalitat, Carles Puigdemont, i el vicepresident, Oriol Junqueras, aplaudeixen després de signar la declaració que constitueix la república catalana independent / Jordi Play\nDeixar que Moncloa imposi qui pot ser President i qui no, vol dir no superar l’1 d’octubre. Tant si es forma govern sense Puigdemont com si es va a eleccions, l’Estat seguirà controlant l’administració de la Generalitat. Perquè la imposició d’un govern té un nom, i no podem fer cap renúncia. Per això la forma de protesta ha d’evolucionar, recuperar i superar l’1 d’octubre. Deixar de mirar enrere.\nLa primera pedra ja la tenim, però la República no és ara ni aquí. Mirem endavant. Construïm-la i eixamplem-la per fer-la possible. I es comença per no sotmetre’s al 155. I no sotmetre’s al 155 vol dir que Carles Puigdemont és el President de la Generalitat perquè així ho van decidir la majoria dels catalans. L’envestida serà llarga. La resistència també.\nPer això, i de l’única forma possible, la República es farà al carrer, o no es farà.


Dinàmica de la variant Delta a França « EpidemiXs Studies\nDinàmica de la variant Delta a França\nL’Institut Pasteur planteja en aquest estudi la hipòtesi que no hi ha canvis en la transmissibilitat de la variant Delta relacionada amb el clima durant el període d’estudi (15 de juny a l’1 d’octubre)\nCovid-19: L’Institut Pasteur proposa un model de la dinàmica de propagació de la variant Delta (Comunicat de premsa)\nSi l’impuls de creixement de la variant Delta continua al mateix ritme en les properes setmanes, els resultats de l’estudi suggereixen que la pressió sobre l’hospital podria ser significativa ja a l’agost, en un moment en què els hospitals poden estar lluitant per acomodar una gran afluència de pacients.\nFins i tot una reducció relativament petita de la taxa de contagi aquest estiu (de l’ordre de 10-25%) reduiria significativament la magnitud del pic d’ingressos hospitalaris i retardaria l’aparició del pic a un moment en què l’hospital estaria en millors condicions d’absorbir una afluència de pacients.\nTítol: Dynamique du variant delta en France métropolitaine.\nInvestigadors principals: Els investigadors de la unitat de Modelatge Matemàtica de Malalties Infeccioses de l’Institut Pasteur.\nCentres d’implementació: Institut Pasteur.\nPoblació d’estudi: Dades de detecció que documenten la mutació L452R a França.\nMètodes: S’utilitzen dos enfocaments diferents per a anticipar-se a la dinàmica de casos i hospitalitzacions en les properes setmanes. Un model de creixement exponencial simple, i un model matemàtic més sofisticat que té en compte la immunitat natural i de les vacunes, l’augment futur de la cobertura de la vacuna, així com la dinàmica de transmissió i els riscos per grup d’edat.\nObjectiu principal: Estudiar la dinàmica de propagació de la variant Delta mitjançant l’anàlisi de les dades de detecció que documenten la mutació L452R.\nContext científic: A les regions de la França metropolitana (exclosa Còrsega), la variant Delta creix ràpidament, amb un nombre efectiu regional de Rd estimat entre 1,5 i 2,8 del 15 de juny al 5 de juliol. Això vol dir que en les regions es triga actualment entre 3,5 i 10,4 dies en duplicar el nombre de casos Delta. Les estimacions de la RdI per regió poden ser encara incertes a causa de les incidències relativament baixes i al marc temporal limitat.\nAltres estudis epidemiològics:\nEficàcia de la combinació de vacunes\nMOOD-COVID pretén estudiar l’impacte de la pandèmia en la salut mental de les dones embarassades, les mares joves i els seus fills.\nEstat emocional i espiritual d’adults en procés de dol per COVID-19\nAquest estudi pretén analitzar l’estat emocional i espiritual d’adults que hagin perdut alguna persona propera per COVID-19.\nMINDCOVID: salut mental en pandèmia\nAquest estudi pretén avaluar l’impacte en la salut mental i les necessitats associades a la COVID-19 a Espanya.\nEstudi ComCor: on s’infecten els francesos?\nAquest estudi pretén identificar els factors sociodemogràfics, els llocs freqüentats i els comportaments associats amb un major risc d’infecció per SARS-CoV-2.\nVacunació en persones amb COVID Persistent\nAquest estudi pretén determinar els efectes de la vacunació enfront del SARS-CoV-2 en persones amb COVID Persistent.\nEstudi HARD COVID-19\nL’Hospital Universitari de Tours s’ha embarcat en una enquesta a gran escala per avaluar l’estat psicològic dels treballadors sanitaris. Es tracta d’un treball d’investigació dissenyat per mapejar els seus trastorns, però també per ajudar-los a sentir-se millor.\nImpacte de la COVID-19 en l’odontologia a Colòmbia\nEstudi transversal que analitza si la pandèmia de la COVID-19 ha impactat fortament la pràctica de l’odontologia a Colòmbia, generant canvis en les activitats clíniques i en les perspectives de carrera.\nImmunitat a la COVID-19 en professionals sanitaris\nDeterminar si hi ha protecció contra la reinfecció és important per controlar les implicacions del personal sanitari durant la pandèmia a causa del seu continu contacte professional amb els pacients de COVID-19.


Escalada Esportiva: de maig 2013\nPublicat per Escalada Esportiva a 7:31 1 comentari:\nDissabte passat 11 de Maig del 2013, cinc integrants del Matxacuca ens vam mobilitzar cap a la TestaBloc de la Sala Golem a Arenys de Munt.\nEn Pawel, L'Alberto, Megatrón , l'Àngel i la Olga com a integrants dels Matxacacucas , acompanyats de la Juditx2 "&Valentina&", en Gener, la Miriam, en Ramonet, la Cristina , i més gent de la Sala Freebloc de Bcn.\nTots vam poder gaudir d'un event excepcional on podies gaudir de infinitat de blocs creats per les marques representats dels peus de gat que tenies a disposició per emprovar.\nJo personal-ment vaig provar-me primer de tot i sense pensar-m'ho el nou model no-edge (canto rodó) de "la Esportiva", no els vaig poder disfrutar gaire, m'esperava una altra sensació i vaig pensar que serien millor en roca, però no n'estic segur...\nSeguidament vaig anar a per els que m'agraden més, els Shaman de "Evolv", aquest ja els coneixia i sabia que m'anirien bé.\nVaig tornar a canviar de gats i vaig provar-me els Solution de "la Esportiva", per mala sort el meu número en aquell moment estava agafat, doncs vaig provar seguidament els nous "tenaya" Oasi, el qual a tots va agradar molt , però jo no vaig acabar de veure-hi el que els altres hi veien.....;)\nDoncs encara em quedaven varies marques per provar i seguidament va ser el torn de els "Edelrid" Blizzard, o algo així , no estan malament però ja tenia els peus força maxacats dels números petits i d'hores i hores d'escalar, i vaig decidir tornar a demanar els meus Shaman, que s'adapten millor al meu peu... :)\nPer 10€ vam poder gaudir d'una jornada d'escalada que incloïa ,samarreta , entrepà , beguda, test de peus de gat, i un sorteig amb infinitat de regals dels esponsors de l'event.\naquí teniu un vídeo..\nTestaBloc from yous on Vimeo.\nPublicat per Escalada Esportiva a 8:28 Cap comentari:\nEl passat dissabte 27 d'Abril , 4 integrants de la secció d'escalada del matxacuca vam desplaçar-nos cap a Barcelona per participar en la nostra primera Copa Catalana de Bloc, en Dani però no va participar ja que ha començat aquest any a escalar, però va fer una feina molt important ! ens va fer suport logístic i moral , molt necessari el Coach i mànager :) ! Gràcies!\nLa intenció ja venia de l'any passat, i aquest any hem dit que si o si! Cal dir que ha faltat en Manolo que no ha pogut venir i que en tenia moltes ganes, ànims !\nÀngel al 1º bloc\nCrec que ja tocava que participéssim en alguna Copa Catalana ! a part d'en Marc Muñoz que ja porta uns anys i ja n'és un veterà, per nosaltres ha sigut tota una experiència, objectiu i repte superat.\nHi han agut diversitat d'opinions i de sensacions del que ha sigut aquesta 1º prova de la Copa , algunes a favor i altres encontra.\nUn dels objectius parlats durant el trajecte va ser finalitzar un dels 5 blocs !, si si, només 5 blocs !\nClimatològicament el dia no pintava gens bé, i de fet el pronòstic des de feia dies ja avisava de pluja, això però, com molts us deureu esta preguntat no hauria d'afectar gaire en la realització de la Copa, ja que en ser un esport de resina, és fàcil anticipar-se i prepar-ho tot per una bona copa catalana indoor !\nImatge de la Sala dels Bous\nI així va ser, es va disputar indorr, però quin indoor!!! i no m'estic queixant però..... bueno si, si m'estic queixant, personalment opino que la sala era massa petita, i que no mereixia ni complia les necessitats mínimes per disputar-hi una Copa Catalana, no seguiré dient rés més perquè els que van ser-hi ja ho sabem i compartim la mateixa opinió.\nEl que si que no em puc queixar és del muntatge, la organització , els equipadors, i les ganes que hi vam posar tots els assistents, enhorabona i sort de tots per tirar això endavant.\nAmb molt fàcil accés , arribem a les instal·lacions de la Universitat Ramon Llull de La Salle, accedim cap a les instal·lacions soterrànies on hi tenen de tot, formalitzem les inscripcions, i entrem a la zona d'aïllament , en aquest cas com que la pluja ha espatllat la festa , no tenim zona d'escalfament, però si un molt bon gimnàs on hi passarem hores esperant el nostre torn, primer surten juvenils, femenina, i després el torn de la categoria absolut.\nJordi al 1º bloc Albert al 1º Bloc\nAbans de tot ens hidratem molt bé, l'Angel treu un líquid estrany, barretes i coses rares.. fem exercicis d'escalfament , bici estàtica, màquines estranyes que no sabem ni com pujar-hi, peses, equilibris amb pilota de goma, traccions amb un braç : ), exercicis en general per activar-nos una mica i passar l'estona.\nSort que no estavam sols perquè l'estona d'espera es va fer llarga entre els nervis i les ganes de donar-ho tot.\nFinalment arriba l'hora de la veritat, ens convoquen , ens informen, repartiment de dorsals, i entrem a la sala de la competició.\nAngel al 1º bloc\nAlbert al 1º bloc, Jordi al 2º\nPrimer de tot ens expliquen els blocs d'un en un, quines preses són, d'on surts i on s'acaben, un cop explicats on i com són els 5 blocs, tenim 35 minuts per realitzar-los, però 35' no pas sol! sinó entre tots, tots a l'hora, i per no barallar-nos hi ha un àrbit per bloc, tots tenim la nostra cartolina on l'àrbit anirà anotant els blocs i els intents realitzats.\nSi no m'equivoco 35 minuts dividit entre 5 blocs, són 7 minuts per bloc, estaria bé si fossin 7 minuts per mi sol, però els hauré de compartir entre tots els altres participants, així que comença la festa!\nAngel al 1º bloc.\nEstres , tensió, nervis, l'important es fer-los al primer intent, cosa que només em passa amb un dels 5 blocs, l'Angel i l'Albert encadenen un altre bloc diferent al meu, jo però el faig i ho reconec amb una mica de polèmica ja que vaig tocar part de la cinta que precintava una part de la presa que crec que no valia tocar, l'àrbit però no em diu rés i mel dona com a vàlid.\nIntento tornar a provar el bloc que han encadenat l'Albert i l'Angel, el qual en el pas conflictiu i també per variar, polèmic, l'Angel va ser qui va començar la festa i va posar a prova els àrbits fent un moviment que la organització no havia pensat que es pogués fer.\nD'aquesta manera tothom es va apuntar a la cua d'aquest bloc per fer-lo igual que ell, i jo en vaig ser un també, però per temps ja no mel van deixar provar.\nEn conclusió , el grau general dels blocs en la eliminatòria de la copa catalana , és només una opinió, però diria que rondava entre el 6c i 7a com a molt dir..... crec que tots eren assequibles, però l'efectivitat era un factor clau i molt important en una eliminatòria.\nFeliçitar als guanyadors d'aquesta primera prova de la Copa;\n1º Àlex Granados\n2º Carles Redorta\n3º Ignacio Calvo\nEn General molt bon regust de boca per ser la primera experiència com a copa catalana.\nEns ho vam passar molt bé que és el més important, i repetirem a la 2º prova que serà el dia 8 de juny a la sala ingravita d'Igualada.\nPublicat per Escalada Esportiva a 6:18 Cap comentari:


El col·legi Sant Pau, hereu i transmissor del contingut evangèlic, fomenta en el seus alumnes el coneixement i desenvolupament d’aquests valors des d’una perspectiva oberta i centrada en la persona. El coneixement de la història de l’Església i la figura de Jesucrist són el centre de les classes de religió catòlica que es complementen amb programes de reflexió filosòfica o coneixement d’art i simbologia religiosa en el cas dels alumnes més grans, com és el cas del programa fe, filosofia i ciència dels alumnes de batxillerat o el programa coneix l’art i els símbols religiosos a 4t d’ESO.\nEn una entrevista, el Dr. Francesc Torralba, un dels pensadors catalans més reconeguts i respectats, i professor de la Universitat Ramon Llull de Barcelona i autor de nombrosos llibres, ens deia: “Posaré només un exemple. A la universitat, fa molts anys que rebo alumnes de primer i sempre acostumo a demanar-ne la procedència. Observo que els que venen d’escoles cristianes tenen, com a mínim, més formació bíblica que la resta, més coneixements de filosofia cristiana i, fins i tot, de la història de l’església, quelcom que els fa hàbils per comprendre moltes manifestacions històriques, culturals i artístiques del passat i del present. En canvi, els que no han rebut aquesta formació estan orfes i no podran interpretar moltes manifestacions artístiques, des del paleocristià o el romànic, fins al gòtic o, fins i tot, el surrealisme.”