glassejat | Bites & Cocktails\nCinnamon Rum Fashioned i Espiral de Canyella\nCinnamon Rum Fashioned\nÉs un “short” drink com els d’abans, potent a l’hora de graduació alcohòlica, però a la vegada equilibrat i passa bé, gracies a l’amíbar de te i canyella. Aquesta combinació també ens recordarà la poma verda, com molt bé va descobrir el nostre company i amic Joao Eusebio !!!\nEl farem com si d’un old fashioned es tractés, però canviant els seus ingredients:\n1 cullerada de Sucre Blanc\n2 gotes de Bitter de xocolata\n2 cl d’Almívar de canyella i te de canyella\n6cl de rom Abuelo macerat amb fulles de kaffir\nGot Baix o “on the rocks”, cullera llarga o imperial\nPrimer de tot, haurem de preparar l’almívar de canyella i te negre de canyella:\nPer fer-lo ens disposarem a fer una infusió dels troços d’escorça de canyella (Organic cinnamon bark), en una olla (segons la quantitat que necessitem), amb aigua calenta i portarem a ebullició. Anem afegint el sucre per fer l’almívar (per un litre d’aigua – 1 quilo de sucre, si el volem força dens) Una vegada comencem a veure les primeres bombolles, parem el foc i afegim el te negre de canyella i deixem que infusioni, tapant la olla, durant uns 8/10 minuts (ja que volem extreure’n la majoria dels aromes herbals del te)\nPer començar a fer el cocktail, tallem un twist de taronja i el pessiguem a dins del got baix, tot refregant-lo per l’interior del got, fent que tots els seus olis i aromes cítrics impregnin el vas.\nAfegim una cullerada de sucre blanc i unes gotes de bitter de xocolata, hi posem el Rom macerat amb fulles de Kaffir i remanem força per dissoldre el sucre. Ens costarà una mica ja que l’alcohol fa que el sucre costi de dissoldre’s. Una vegada s’ha desfet el sucre i afegim gel fins a dalt del got, escapçant els glaçons si cal perquè hi càpiga més quantitat.\nFem girar el gel amb energia i decisió, com si féssim servir un got mesclador, per “aigualir” el cocktail i que ens quedi una mica més rebaixat.\nI ja el tenim llest per gaudir !!!\nBites – Espirals de Canyella i Glassejat de Rom\nEn aquest cas busquem potenciar la canyella, que combina genial amb el rom. Aquestes espirals són cruixents per fora i toves per dins i les pots fer del gruix que vulguis.\n600-650gr de farina normal\n7gr de llevat químic\n240ml de llet sencera\n75gr de mantega\n65gr de sucre blanc\n2.5gr de sal\nIngredients farcit – al gust:g>\nMescla canyella en pols i sucre integral\nGlassejat de Rom\nSucre llustre i rom\nEn un bol/bol d’amassodora, barreja els ingredients secs, deixant separada 1/3 de la farina. Posa al foc suau la llet, mantega i la sal fins que la mantega s’hagi desfet. Gradualment i poc a poc afegeix als ingredients secs a baixa velocitat. Bat el ous i afegeix-los poc a poc dins el bol. Afegeix el 1/3 de farina i quan hagi estat absorvida bat la massa a velocitat alta durant uns minuts. Es tracta d’aconseguir una massa elàstica i suau al tacte, no enganxosa. Tapa el bol amb un drap humit o amb paper film i deixa reposar 2 hores. Passat aquest temps, descobreix la massa i amb els punys, treu-li l’aire que ha anat generant el llevat. Torna a formar una bola, tapa i deixa reposar 10 minuts més.\nAra ja está preparada per a formar les espirals. Divideix la massa en 4 boles iguals (reserva tapades 3 boles). Sobre una superfície enfarinada o paper de forn o silpat, estira la massa formant un rectangle. Espolvoreja amb la mescla del farcit i prem amb la mà o el corró – així forcem el farcit dins la massa per a aconseguir més sabor. Enrotlla el rectangle de manera que aconsegueixis un tub llarg, embolica amb paper film i desa a la nevera. Repeteix l’operació amb les altres 3 boles. Prepara el forn a 190ºC. Quan els tubs de canyella siguin durs al tacte, ja pots tallar les espirals del gruix desitjat. A mesura que tallis, ves col·locant sobre silpat o paper de forn. Deixa reposar 10 minuts. Forneja (depèn del gruix escollit) fins que les espirals estiguin daurades i siguin seques al tacte.\nAbans que es refredin completament, prepara el glassejat. Necessitaràs 1 part de rom per 3 de sucre llustre (per ex: 25gr de rom per 75gr de sucre llustre). Banya les espirals i o bé deixa secar o cruspeix… 😉\nPosted in Coctelería d'Autor, Rom Negre, Te & Infusions and tagged canyella, cinnamon, espirals, glassejat, llaminer on 05/20/2013 by Mr. Cocktails - Mrs. Bites. Deixa un comentari


Tarragona acull per segon any les Jornades Internacionals per a Professors de Català – URV Activ@\nTarragona acull per segon any les Jornades Internacionals per a Professors de Català\nDel 18 al 21 de juliol es troben els docents de la Xarxa universitària d’estudis catalans a l’exterior, al campus Catalunya\nEls participants d'enguany, a la plaça de la Concòrdia del campus Catalunya.\nLa Universitat Rovira i Virgili (URV) acull per segon any consecutiu les Jornades Internacionals per a Professors de Català (JIPC) que organitza anualment l’Institut Ramon Llull (IRL) i que arriben a la seva 31ena edició. La sessió inaugural va tenir lloc el dimarts 18 de juliol a les 15.30 h, a la sala de graus del campus Catalunya i hi van participar Josep Anton Ferré, rector de la URV; Manuel Forcano, director de l’IRL i Arcadi Navarro, Secretari d’Universitats i Recerca de la Generalitat de Catalunya (programa).\nLa conferència inaugural va versar enguany sobre la nova Gramàtica de la llengua catalana (2016) publicada per l’Institut d’Estudis Catalans. En van parlar abastament M. Teresa Cabré, presidenta de la Secció Filològica de l’IEC, i Vicent Pitarch, de la mateixa Secció, en una conferència que du per títol La GIEC: una mirada sobre el conjunt de la llengua catalana. Cabré i Pitarch van explicar com la voluntat de la nova Gramàtica és oferir una visió de la llengua en el seu conjunt sense privilegiar un dialecte sobre l’altre, però recollint de tots els parlars allò que més noblement els identifica.\nLa inauguració va anar a càrrec, d’esquerra a dreta, d’Arcadi Navarro, secretari d’Universitats i Recerca de la Generalitat, Josep Anton Ferré, rector de la URV, i Manuel Forcano, director de l’Institut Ramon Llull.\nAl llarg dels 4 dies que duren les Jornades, els docents de llengua catalana a les universitats de l’exterior assisteixen a diferents tallers organitzats tant per altres professors com per professionals del món educatiu i d’altres àmbits, amb l’objectiu de compartir experiències i recursos. També s’hi han programat diverses conferències i activitats de caràcter cultural.\nDimecres al matí Salvador Cardús va pronuncia la conferència “Desencadenants i claus del gir independentista a Catalunya (2007-2017)”. Cardús, doctor en Econòmiques i professor titular de Sociologia a la UAB, ha estat professor convidat a la Càtedra Juníper Serra de la Universitat de Stanford durant aquest curs i va reflexionar sobre el canvi d’escenari social i polític que s’ha produït en els darrers deu anys a Catalunya arran del procés. A la tarda, es projectarà el documental “Les 7 vides d’Eduard Toda”, sobre la vida de l’eminent reusenc conegut per ser el primer egiptòleg català. Aquest acte es va organitzar amb el suport de la Diputació de Tarragona.\nDijous al migdia, el responsable dels estudis catalans a Grenoble, Laurent Gallardo, va pronunciar la conferència “De les influències al teatre de Lluïsa Cunillé: un art de la fuga”, on va parlar del teatre de l’autora i l’ús que fa de determinats referents culturals.\n6.000 estudiants en 30 països\nDurant les jornades, els participants han tingut temps per l’esbarjo.\nArxivat a: Institució, Llengües URV, Societat i cultura\nLes XXX Jornades Internacionals per a Professors de Català a…


Les xeremies – és mediterrani\nEn aquest treball vull explicar com és el meu instrument: una mica d’història, descripció general, afinacions i sobretot anar mostrant les meves teories i opinions que m’han sorgit durant la meva vida com a xeremier.\nHISTÒRIA l DESCRIPCIÓ GENERAL:\nQuan Jaume I va entrar a Mallorca amb la Corona Catalano-Aragonesa ens va portar la llengua i la cultura i una part d’aquesta cultura eren les xeremies (les anomenarem sempre en plural ja què és un instrument format per més d’una xeremia). Des del segle XII al segle XV està documentat què aquestes eren un instrument de Cort.\nAquest instrument és de la família de les cornamuses, és a dir, està format per un sac, un bufador, un grall què farà la melodia i uns bordons què ens faran una nota pedal (normalment hi ha tres bordons i fan do, sol i do’). El grall té índex acústic del do quatre al do cinc (sense entrar en temes de un grall perfectament construït pugui arribar al sol o la cinc) i també té el si tres per davall. Cal afegir què aquestes notes són les de les xeremies (cada cornamusa té el seu índex acústic, escala i afinació). Cada cornamusa té la seva forma però totes consten d’aquestes parts.\nAnem a veure la forma de les xeremies:\n2: Sarró o sac\n4: Bordó gran\n5: Bordons petits o fillols\nA Mallorca, la colla de xeremiers està formada normalment per un xeremier i un flabioler (què també tocarà el tamborí), o varis components de cada un. Les peces que s’interpreten habitualment són des de cercaviles i corregudes (tocades a la festa major de cada poble) a boleros i jotes (utilitzades també per tocar a les tradicionals festes de ball de bot). Hi ha més tipus de repertori però majoritàriament seran d’aquest estil.\nPROBLEMES QUE HE DETECTAT DURANT ELS MEUS ANYS DE XEREMIER:\nPer desgracia, no tenim molta informació de com eren exactament les xeremies (parlant de l’instrument per dedins, mides dels tubs, forats, amplària, etc.). Vull dir que s’ha fet una reconstrucció de l’instrument una mica a ull. Sense encara parlar d’afinacions, anem a comparar les xeremies de ma mare (segle XVIII) amb les meves (edició moderna que es comercialitza ara).\n1. Grall mallorquí antic 2. Grall mallorquí modern 3. Punteiro gallec\nSi observam detalladament aquestes fotografies podem veure que els gralls no tenen res a veure. És a dir, a simple vista pot parèixer que si, però els forats i l’interior de les noves, a l’igual que l’interior dels bordons estan fets una mica a la gallega (i en la meva opinió no hauria de ser així, vull dir, s’hauria d’haver estudiat be els gralls mallorquins antics conservats, comparar-los i fer-ne una reflexió). Quan dic a la gallega em refereixo a la seva manera de fer l’instrument (sense observar la forma en que les peces estan col·locades), és a dir, ells tenen un instrument per tocar més fluix i sense tanta pressió (els tubs son mes estrets i/o curts i les canyes mes primes i/o sensibles).\nPer exemple: si posam una canya tradicional de xeremies de bordó (canya simple) al bordó de les noves es bastant probable que amb el minim error de pressió et boti un harmònic, cosa que no hauria de passar i passa perquè el tub es més estret. Els gallecs no tenen aquest problema amb els harmònics perquè apart que el seu bordó te menys llargària, utilitzen unes brumes (nom que li donam a Mallorca a les canyes simples de bordó) modernes especials.\n1. Brumes tradicionals 2. Brumes modernes\nPer altra banda, si observem el grall mallorquí i el comparem amb el “punteiro” gallec es pot veure clarament la diferència del tu.b. El grall mallorquí agafa un tub més cònic i amb l’acabat molt acampanat. En canvi, el “punteiro” es quasi cilíndric i el que pareix la campana es simplement un reforç per si sofreix un cop no fer perillar la fusta. Això és, com ja he comentat abans, perquè els gallecs cerquen un so més fluix i en canvi les xeremies cerquen un so més estrident.\nUn dels problemes que hi ha aquí també é que no hi ha cap luthier de canyes per grall (canya doble) que les el·labori les canyes com es feien tradicionalment. Per això quasi tothom utilitza canyes construides per gallecs o fetes a Mallorca però a l’estil gallec.\n1. Canya gallega 2. Canya mallorquina\nPerò i si comparem els tres gralls? L’edició moderna del grall mallorquí a quin s’assembla més, al gallec o al mallorquí antic? Suposo que s’hauria d’estudiar molt detalladament.\nSi observem el grall mallorquí antic (a la fotografia no es pot apreciar molt) veurem què alguns forats estan modificats. Això és perquè quan es va construir el grall no estava temperat i quan es va tornar a utilitzar es va modificar una mica per arribar a una afinació temperada decent. Altre apunt a afegir què he observat testejant aquest grall és que amb una inxa de les que es venen ara (com he dit abans, estil gallec) es pràcticament impossible aconseguir una afinació decent. En canvi, si agafem una inxa tradicional mallorquina no ens serà molt complicat aconseguir una afinació perfecta.\nPerò com he dit abans aquest grall té els forats modificats, per tant, abans es tocava amb una altra afinació. Anem a veure com era aquesta afinació:\nHem de partir del punt què els xeremiers més vells que tenim documentats eren homes què simplement heredaren l’instrument i sense saber música començaren a tocar autodidàcticament intentant treure les melodies que sempre havien sentit. Tenim entrevistes escrites amb sis colles. La majoria començaren simplement perquè treballaven de pastors per un senyor i anaven tocant tota la nit ja fos per entretendre’s, no dormir-se o el més important: si el senyor es despertava durant la nit volia sentir el so de les xeremies per comprovar que el seu pastor no s’havia dormit.\nSi escoltem vàries de les gravacions de diferents colles més o menys podem arribar a un punt de partida. Si pensam en el què he dit a l’anterior paràgraf que cap d’aquests tenia la mínima noció de música ens podrem fixar que més o menys totes les notes estan dins el rang de l’escala de do major (pensant què no tenien una oída per cercar la nota exacte). Està clar que la majoria de notes sonen desafinades, però crec que no el suficient com per poder dir que la nota està alterada. El problema el trobem amb el mi que crec que s’acostaria molt al mi bemoll.\nXeremiers de Sa Calatrava (Pep Toni Rubio i Pep Rotger), «Ses Porqueres»\nXeremiers de Muro (Pere Antoni Torrandell i Toni Tomàs), «Jota Falaguera»\nUn apunt molt curiós que vull afegir que no té a veure amb l’afinació és que la colla del poble de Muro el tambor en totes les sonades fa un ritme molt diferent (corxera amb punt i semicorxera)\nEn canvi, si escoltem una gravació de unes xeremies modernes (o el mateix grall antic modificat) podem escoltar perfectament l’escala de do major afinada perfectament.\nGermanes Garí (Antònia i Catalina). Primeres dones xeremieres\nREFLEXIÓ: DECADÈNCIA O RENAIXENÇA?\nAra fa poc més de tretze anys què vaig començar a tocar les xeremies amb un amic què tenia moltes ganes d’aprendre el flabiol i el tamborí. En aquell temps en el meu poble (Ses Salines) hi havia una colla (xeremier i flabioler) que havien començat just feia poc més d’un any. A tota l’illa es podien contar entre trenta i quaranta xeremiers (quan dic xeremiers també em refereixo a flabiolers). Recordo què quan vaig començar vaig estar dos anys aprenent sense sortir a tocar al carrer amb el meu company i l’altra colla del poble i a partir d’aquí vam començar a tocar junts els quatre.\nFa dos anys a la famosa trobada de xeremiers de sa Pobla es van registrar més de cinc-cents xeremiers. Pareix un tema molt satisfactori ja què molta gent esta interessada en l’instrument i van sorgint les ganes d’aprendre’l.\nPerò no tot és positiu. Si es mira des del punt de vista d’un músic, un xeremier professional o simplement un xeremier aficionat què ha volgut aprendre a tocar l’instrument amb molts anys i moltes hores d’estudi estarem tots d’acord en què no és positiu. Avui en dia pots anar per Mallorca i trobar gent que surt al carrer a tocar al poc temps d’haver agafat l’instrument per primer cop.\nAmb això vull arribar a què en la meva opinió l’intrument està molt menyspreat o infravalorat. Crec que no se li està donant la mateixa importància com a un violí o un clarinet. Ja està ben clar que no sortiràs a tocar amb una banda als dos mesos d’haver agafat un clarinet per primer cop.\nFotografia 1: http://www.tourism-mallorca.com/xeremiers/05varis/07mapaXer.html\nFotografia 2: http://www.xtec.cat/ceippladedalt/dcorco/CSUPERIOR/1R/ACTI1/index.html\nFotografia punteiro: http://musicaljr.com/es/punteros/98-puntero-do-granadillo-.html\nFotografies xeremiers: http://pauicandid.blogspot.com.es/p/els-instruments.html\nGravacions de les trobades de xeremiers de sa Calatrava i sa Pobla 1977\nPublicado en Article, Paper.Etiquetado Bagpipe, Balears, History, Mallorca, Tradition, Xeremia.\nPrevious Post El Cant de la Sibil·la\nNext Post De la supervivència a la renaixença dels grallers. El cas de la ciutat de Tarragona.


Musicoteràpia i millora d’aspectes psicosocials en una persona amb deteriorament cognitiu lleu - Alzheimer Catalunya\nMusicoteràpia i millora d’aspectes psicosocials en una persona amb deteriorament cognitiu lleu\nUna persona amb un procés de deteriorament cognitiu pot presentar necessitats diverses en àrees físiques, cognitives, emocionals i psicosocials. La musicoteràpia, disciplina de l’àmbit de la salut, pot adreçar, amb tècniques i metodologies evidenciades, aquestes necessitats mitjançant un procés d’avaluació i acompanyament personalitzats. El cas que es mostra a continuació descriu aquest procés al llarg d’un any i mig de tractament -2 sessions setmanals- amb un home de 83 anys amb deteriorament cognitiu lleu que preserva les seves facultats físiques però mostra dificultats psicosocials per assolir un benestar ple.\nLa importància d’escoltar i comprendre les necessitats\nVaig conèixer al senyor JM un matí d’estiu. Recordo aquell primer contacte, que va planificar el treballador social de la Fundació amb molta cura, coneixent les dificultats que JM tenia per a relacionar-se. Vam arribar a la residència on vivia i directament ens vam acostar a la seva habitació. En un primer moment va ser el treballador social qui el va saludar. Li va explicar que venia acompanyat de la noia ‘que feia música’ i de la qual ja li havia parlat. Jo m’esperava al corredor. Un cop va obtenir la seva aprovació, vaig entrar discretament, quedant-me dreta, no gaire més enllà del llindar de la porta, des d’on li vaig estendre la ma. JM estava assegut als peus del seu llit, amb la llum apagada, il·luminat molt tènuement per la llum que arribava des del menjador a través del corredor. En front seu, molt proper, sostingut per un peu metàl·lic i recolzat a la paret hi havia un orgue electrònic antic, que devia tenir entre 30 i 40 anys . Em va sobtar que, sent una persona que no tenia problemes de mobilitat, ens rebés a la seva habitació en comptes d’anar a una sala del centre. Però això ho vaig entendre un temps després, a mida que, sessió a sessió, m’hi vaig anar aproximant.\nL’escolta és una actitud personal necessàriament present en tot un procés d’acompanyament i teràpia\nDesprés de presentar-nos, i tal com havíem planejat amb el treballador social, vam donar-li ‘espai’ a JM. Volíem dedicar aquella visita a ‘escoltar’ tot el que JM ens volgués transmetre. Vam deixar que fos ell qui preguntés i que expressés de forma espontània la seva impressió sobre la idea que li plantejàvem de ‘fer música’ plegats. Vam ser oberts i transparents en les nostres intencions però vam decidir ometre la paraula teràpia –de fet, a dia d’avui, gairebé dos anys després, segueixo sent la ‘noia que ve a fer música’- perquè el treballador social sabia que parlar-li de teràpia no hagués afavorit el diàleg en una primera trobada i podria posar en relleu la pròpia percepció de que estava ‘malalt’.\nJM tenia en aquell moment 83 anys i era un home de complexió mitjana, amb una bona salut física. Havia nascut en l’àmbit rural però en la seva joventut ja es va traslladar a la ciutat, on vivia fins aleshores. Vidu des de feia uns anys, la seva relació matrimonial no havia estat bona, segons ell mateix relatava. Les seves dificultats havien estat sempre relacionades amb aspectes psicològics, conductuals i relacionals. Vaig observar que la seva expressió no verbal era molt significativa i mostrava part de la simptomatologia que m’havien avançat: ansietat manifesta en gestos facials i corporals, amb molta contracció muscular i moviments ràpids en totes direccions. Seguia amb la mirada tots els gestos que fèiem i reaccionava a qualsevol expressió nostra, en una necessitat clara de mantenir controlat tot el que estava succeint al seu voltant en aquell moment. Estava en alerta. Aquest fet també confirmava un altre dels problemes dels que m’havia parlat el treballador social: un elevat nivell de desconfiança cap a tothom. El seu patiment en aquest aspecte arribava a tal punt que se’m va advertir que si parlava amb algú altre que no fos ell en la seva presència, procurés que ell ho sentís. El seu llenguatge era clar però nerviós: frases curtes, que deixava a mig acabar, i respiració entretallada. La conversa va ser breu i només quan va ser evident que se sentia una mica menys tens, el treballador social li va demanar si podia tocar al piano alguna cançó. Va tocar i li vam agrair. En acabar va demanar quin dia podríem començar a fer música. Ens estava donant la seva aprovació. Aquest era el primer objectiu i s’havia aconseguit.\nA pesar que mantenia les capacitats i habilitats musicals intactes, el seu sentiment envers la música era de frustració per no poder gaudir i ser reconegut actualment com ho havia estat anys enrere.\nComprenent (Da Capo)\nPerò, què va fer que es pensés que la musicoteràpia podria ajudar a JM? La resposta està en dues paraules clau en una relació d’ajuda: escoltar i comprendre. L’escolta és una actitud personal necessàriament present en tot un procés d’acompanyament i teràpia i n’hem vist un exemple en com es va planejar el primer contacte. Comprendre va més enllà i requereix eines i un procés de reflexió lliure de prejudicis i judicis, durant el qual l’escolta segueix jugant un paper clau. La Fundació emmarca l’acompanyament de les persones a qui tutela en el model d’Atenció Centrada en la Persona. I en aquest model, la història de vida té una importància cabdal. Entre d’altres coses, conèixer com ha viscut la persona permet comprendre millor com són les seves necessitats en el context actual.\nLa música, en la vida de JM havia estat un fil conductor i font de satisfaccions durant molts anys. Havia fet actuacions amb altres músics en diferents locals arreu del territori. De petit va anar a classes de piano, però ho va deixar aviat. Ja en la seva joventut va estudiar amb un professor per a ser cantant i fins i tot es va preparar per a una audició al Liceu. Al mateix temps va seguir tocant el piano d’oïda i cantant amb alguns conjunts en festes, locals i en la banda d’un circ. Però el seu instrument, el que tocava en les actuacions, era la trompeta, que havia après de forma autodidacta, i que havia hagut de deixar de tocar en fer-se gran per un problema d’adaptació de la pròtesi dental. Definitivament la música era per a ell important com a mitjà d’autoexpressió i li havia aportat molts moments de satisfacció sentir-se escoltat i reconegut, tal i com després es va anar confirmant en les converses que manteníem durant les sessions.\nLes seves dificultats psicològiques, amb un fort component de baixa autoestima, i els problemes en les relacions socials, però, van ser, al llarg de la seva vida, malauradament determinants, comprometent el seu benestar en molts moments. I ara continuava sent així.\nQuan es va decidir que s’intentaria ajudar a JM a través de la musicoteràpia, se li havia diagnosticat deteriorament cognitiu lleuger, de predomini disejecutiu-amnèsic i trastorn conductual amb idees delirants de perjudici i persecució. A pesar que mantenia les capacitats i habilitats musicals intactes, el seu sentiment envers la música era de frustració per no poder gaudir i ser reconegut actualment com ho havia estat anys enrere. Però a pesar de tot seguia tocant de tant en tant, a la seva habitació -només per a ell mateix-, el teclat que l’havia acompanyat en les últimes dècades. I això va ser el que va fer pensar que la música, a través d’un acompanyament musicoterapèutic, seria un vehicle que potencialment podria ajudar-lo a sentir-se bé i relacionar-se amb el seu entorn d’una manera més satisfactòria.\nSessió a sessió, moment a moment (Andante)\nAixí és que vam començar les sessions plantejant-nos tres objectius: millorar el seu estat anímic, reforçar la seva autoestima i estimular la memòria, amb la idea de que això fos un vehicle que ajudés a millorar també les seves relacions socials. Molt aviat vaig descobrir que els problemes de memòria estaven relacionats amb el seu estat d’ansietat, i que, quan aquesta disminuïa, la memòria millorava. Per tant vaig decidir deixar en un segon pla –sense descartar-lo- el treball cognitiu i donar-li prioritat al seu estat anímic, a ajudar-lo a expressar les emocions de forma saludable i reforçar la seva autoestima.\nCom faríem això des d’un programa musicoterapèutic? L’estratègia passava inicialment per reforçar la motivació perquè toqués més temps el piano, que augmentés el repertori amb altres cançons que anés recordant i que el compartís amb mi durant les sessions, quedant-me jo en un segon pla en l’execució musical.\nPer tant, durant les primeres sessions, l’animava a recordar cançons, que ell tocava al piano i cantàvem plegats. Només en les cinc primeres, ja van sorgir desenes de temes, dels quals cantava la lletra i tocava la música a la perfecció. I ho feia amb gran emoció. Des del primer moment van aparèixer indicadors de que anàvem per bon camí: somriures, respiració més relaxada, expressions verbals de satisfacció i de utilitat i, més enllà de les sessions, els professionals de la residència i de la Fundació percebien mostres de que estava més content.\nPerò la gran quantitat de cançons que va recordar començaven a fer-lo sentir desbordat. Per ajudar-lo a posar ordre i sentir-se més relaxat mantenint el control, vaig proposar-li dues coses: que escrivís el títol de les cançons en un paper cada vegada que li vingués una al cap, i per altra banda li vaig imprimir les lletres d’algunes cançons que recordava amb més dificultat i les vam posar en un dossier, del qual ell en tenia una còpia i jo una altra, per acompanyar-lo cantant. Van passar uns quants mesos fins que no em va demanar que jo toqués el piano, i jo tampoc no li vaig proposar.\nEra molt evident que tocar l’ajudava a autoafirmar-se, a sentir que la memòria i la capacitat d’executar una melodia i un acompanyament no li fallaven. També era important que sentís que el piano era seu, ja que un dels pensaments recurrents que el feia patir era que no tenia res, que ho havia perdut tot. Hi havia un sentiment de manca de control de la seva vida -estava tutelat per decisió judicial- molt punyent que, durant l’estona que estava recordant cançons, cantant-les i tocant-les, i a mida que evolucionàvem en les sessions, es feia més petit. Ell era el que m’ensenyava cançons que jo no coneixia i això l’empoderava. Tenia i conserva a dia d’avui una memòria musical extraordinària. Les cançons també ens donaven oportunitats per a revisar moments de la seva vida, bé perquè recordava quan l’havia après o cantat, bé perquè l’havia compost amb motiu d’algun fet –també tenia cançons pròpies-, bé perquè les cançons que, de vegades li proposava jo –sempre relacionades amb el que a ell li agradava- parlaven de la vida, com els tangos, que li agradava molt comentar. I això el feia sentir-se més relaxat i satisfet.\nLes sessions eren un popurri de cançons i una finestra d’aire fresc on es ventilaven emocions relacionades amb aspectes passats i presents de la seva vida, amb llargues converses que anaven guanyant en confiança amb força rapidesa. I les emocions expressades i compreses van anar donant peu a una reconciliació progressiva amb el seu passat, fet que aportava calma a les seves vivències presents. Les idees delirants, que al principi mencionava sempre, poc a poc van anar fonent-se dins les sessions, deixant pas a converses on el focus eren altres temes com notícies que havia vist a la televisió o coses que havia viscut en els seus passejos diaris.\nA més de tocar en les sessions, ho feia altres dies i sempre una bona estona abans que jo arribés ja estava assegut al piano preparant cançons.\nS’havia aconseguit que estigues motivat, més content durant més estones, que hagués millorat la seva autoestima i que expressés les seves emocions, almenys en l’espai controlat de la sessió, d’una forma saludable –cantant, parlant i de vegades improvisant expressions de tot tipus sobre les lletres de les cançons a mida que les cantava- . Uns mesos més tard, vam començar a incorporar també la guitarra, amb la qual jo acompanyava el piano i cantàvem. En aquest punt, podíem enriquir més encara l’experiència musical i això li donava llibertat per a tocar fent variacions i harmonitzar també amb la veu. Les sessions, en les seves pròpies paraules li ‘donaven vida’. Quedava pendent, però, l’aspecte de socialització del JM. En les seves relacions més properes –acompanyants, professionals de la residència i altres residents- s’havia millorat sensiblement però calia encara incidir en aquest aspecte, sense descuidar la resta.\nEll era el que m’ensenyava cançons que jo no coneixia i això l’empoderava\nUn bon dia el seu teclat va començar a fer sons incontrolats i va deixar de funcionar. Com era molt antic, no hi havia possibilitat de reparar-lo i vam haver de substituir-lo per un de nou. Vaig tenir clar que el dia que el teclat arribés jo havia d’estar amb ell. Era important acompanyar-lo per a guardar amb molta cura i respecte el piano que l’havia acompanyat durant 40 anys, perquè era el símbol del seu lligam amb un temps passat de glòria, al que ell s’aferrava davant la sensació de pèrdues de diferents tipus. Així que vam netejar-lo bé entre tots dos, en un acte de respecte, el vam guardar a la capsa del piano nou i el vam desar al seu armari, al costat del seu llit. Per altra banda, l’aspecte, les funcionalitats i el so del piano nou eren diferents. I aquell mateix dia, a poc a poc, ho vam anar descobrint plegats. Va ser a partir d’aquell moment que em va donar permís per a tocar. M’estava obrint la porta de la seva confiança i era doncs, un moment clau. I d’aquesta manera, a poc a poc durant les següents sessions, tocant només cançons del seu repertori quan ell m’ho demanava, va descobrir l’al·licient de relacionar-se amb una altra persona, amb seguretat, sense ‘perill’ de que la seva autoestima es veiés ferida. I d’aquí va passar a demanar-me si sabia alguna cançó més i donant-me llibertat de tocar durant la sessió quan jo li proposava. Ell se sentia acompanyat i segur de sí mateix, i per tant, teníem una bona base des d’on començar a treballar les relacions amb els altres.\nUns mesos més tard, una tarda vaig arribar a la sessió abans d’hora. Vaig anar com sempre a la seva habitació, però aquell dia no estava tocant el piano i llavors el vaig veure al fons, assegut a la sala de televisió. A la sala hi havia tots els residents, les auxiliars del centre i la filla d’una usuària, la senyora P, que celebrava el sant de la seva mare, i que estava repartint dolços entre els altres.\nDes de que havia ingressat al centre, feia ja uns quants anys, el JM no havia tingut bona avinença amb cap resident i les relacions amb les professionals eren tenses. Més aviat havia tingut algun que altre conflicte, en certs moments, originat per la seva desconfiança i una impulsivitat que feia que les seves pors es transformessin en respostes agressives amb certa facilitat.\nQuan em va veure es va mostrar content, com era habitual. Li vaig demanar d’asseure’m al seu costat un moment. El veia que observava a la filla de la senyora P però que la seva expressió i el seu gest anaven ràpidament perdent la cordialitat i adquirint tons més grisos, fins que, dirigint-se a mi en veu baixa, va començar a fer comentaris despectius sobre la senyora P i la seva filla. Finalment, amb to enfadat, em va dir que marxéssim d’allà i anéssim a tocar el piano. Però just en aquell moment, quan ja ens estàvem aixecant, la filla de la senyora P es va acostar a nosaltres per oferir-nos un dolç. Vaig demanar-li al JM que ens quedéssim un moment i vaig intercanviar unes paraules amb ella, fent-m’ho venir bé per a incloure a JM en la conversa i alabar les habilitats que tenia amb la música. La filla de la senyora P, que el coneixia de veure’l i sentir-lo tocar quan venia a veure la seva mare, de seguida va sumar-se a les lloances, dient que JM tocava molt bé el piano i sabia moltes cançons que li agradaven a la seva mare. El rostre de JM es va anar suavitzant i va mirar a la filla de la senyora P directament als ulls, com esperant que continués amb les seves bones valoracions. Llavors ella li va demanar si podia tocar al piano una cançó que a la seva mare li agradava molt cantar quan era jove i ell hi va accedir.\nVam anar tots quatre a la habitació i JM es va asseure al piano per a tocar i cantar el que li havia demanat. Quan va acabar, el vam aplaudir i ell, espontàniament va començar a tocar una altra cançó. Nosaltres l’acompanyàvem, cantant també i fent palmes. I mentre això passava dins l’habitació, a fora van començar a venir altres residents i alguns professionals i es van quedar al corredor, davant de la porta, per a sentir-lo. Una cançó portava a una altra i cada vegada se sentien més veus acompanyant-lo. Ell, content i emocionat, anava donant resposta a l’alegria que generava amb noves cançons. Quan acabava una cançó tot eren aplaudiments i agraïments. Molt temps després, encara fa referència a aquell dia en que va sentir que ‘triomfava’ de nou i jo recordo, com si fos ara, la seva satisfacció. La música havia estat un vehicle de comunicació entre JM i el seu món més proper i havia servit un cop més per a reforçar la seva autoestima.\nUns mesos després d’aquest fet, JM de tant en tant, quan hi ha alguna celebració, treu el seu teclat a la sala i toca alguna cançó. A dia d’avui encara hi ha molt camí a recórrer per a que JM gaudeixi d’unes relacions normalitzades però sí que aquest fet va marcar un punt d’inflexió i darrerament, quan algú entra a la seva habitació i ell està tocant, en comptes d’un gest o un comentari de rebuig, és possible que gaudeixi d’una cançó dedicada, cantada amb emoció per una persona sensible, que necessita, com tothom, que se l’escolti i se’l comprengui per a viure una vida més plena i feliç.\nMusicoterapeuta especialitzada en demències, fundadora de ‘Singular, música y alzheimer’\nalzheimer-admin 2017-12-21T10:21:48+00:00 febrer 17th, 2017|Publicacions|


Cs descarta dimissions després del daltabaix electoral malgrat la pressió dels crítics\nArrimadas assegura que els cessaments «no solucionarien el problema» i Carrizosa es compromet a reflotar el partit els pròxims quatre anys\nUn grup de militants exigeixen la marxa dels seus líders després dels tres últims fiascos a les urnes\n15 de de febrer del 2021. 22:04\nLes files de Ciutadans s’han quedat sense nord després del daltabaix a les urnes, però els seus lideratges estan fora de perill. Almenys, per ara. La direcció passa la jornada de ressaca electoral fent balanç de la pèrdua de fins a 30 escons i es conjurarà aquest dilluns a les 19 h a Madrid per posar en comú els pròxims passos a seguir per reconstruir el projecte. El sector crític ja s’està mobilitzant i exigeix que hi hagi una renovació de la cúpula.\nLa presidenta del partit, Inés Arrimadas, ha descartat cessaments i ha assegurat que tampoc es planteja abandonar la força política pel seu propi peu, tot i que el sector crític comenci a moure fitxa demanant l’assumpció de responsabilitats. «Si això solucionés el problema, estaríem en un altre escenari, però la veritat és que no», ha etzibat en una entrevista a Onda Cero.\nA diferència de la compareixença nocturna de diumenge, a Cs admeten «errors» en la campanya, però atribueixen el resultat a la baixa participació i a la falta de mobilització de l’electorat constitucionalista. «No hem pogut mobilitzar el nostre electorat i és absolutament responsabilitat nostra, i l’assumim, però continuem treballant», s’ha reafirmat, i ha asseverat que «si un vol fer anàlisis honestes no pot prendre de punt de partida el que va passar el 2017».\nEl líder a l’escuderia catalana, Carlos Carrizosa, ha seguit la mateixa línia i ha afirmat que «no se soluciona res obrint una crisi en el partit», per la qual cosa s’ha mostrat convençut que pot ser útil mantenint el seu lideratge per reflotar el partit en els pròxims quatre anys. En una entrevista a Antena 3, Carrizosa ha afirmat que el resultat de les urnes «no representa amb fidelitat la pluralitat de la societat catalana ni la seva centralitat».\nEn la mateixa direcció, en una roda de premsa telemàtica, el portaveu Nacho Martín Blanco ha defensat que «no és el moment per a grans canvis» en la formació: «No hem sabut convèncer el votant constitucionalista de la importància d’aquestes eleccions», ha reconegut, no sense lamentar que l’independentisme s’hagi vist reforçat aquest 14 de febrer.\nEls crítics demanen canvis urgents\nEl sector crític ja ha posat fil a l’agulla per demanar explicacions perquè, segons el seu parer, «els resultats electorals obtinguts per Cs no són només conseqüència d’una mala campanya electoral, sinó d’un cúmul de desencerts, d’errors estratègics i de comunicació, de lideratge i direcció que s’han anat produint aquests últims anys i que culminen amb una campanya electoral fallida».\nAsseguren que el primer error va ser la mudança de Arrimadas del Parlament al Congrés dels Diputats, junt amb bona part dels seus escuders a Catalunya, perquè això va traslladar «la imatge de falta de confiança en la mateixa capacitat per articular una autèntica alternativa de govern a l’independentisme». També retreuen que aleshores no s’impulsés una moció de censura contra el llavors president Carles Puigdemont perquè, fins i tot havent-la perdut, «hauria sigut l’ocasió d’oferir un programa de govern per a Catalunya i visualitzar Arrimadas com a líder indiscutible amb clares i serioses aspiracions a presidenta de la Generalitat i, alhora, Cs com un partit de govern».\nAquest grup de militants considera que «s’ha malgastat un èxit històric», la victòria electoral del 21-D del 2017, i que Cs s’ha acomodat com a «etern partit de l’oposició».\nUna altra dels errors que apunten és l’intent de coalitzar-se amb el PSC i el PPC, «una estratègia ingènua i amb una finalitat exclusivament propagandística» que no va fructificar i «va perjudicar doblement Cs» perquè els va mostrar «febles i subalterns» renunciant a presentar-se com «un projecte clarament diferenciat» dels socialistes i els populars. Els crítics critiquen a la cúpula no haver actuat en campanya amb moral de victòria, sinó com a puntal per a un govern del PSC.\nLa falta de democràcia interna és un altre dels punts sota la lupa. Asseguren que s’ha produït la baixa d’afiliats més elevada de la seva història i que els lideratges actuals han distanciat Cs de l’electorat. «En definitiva, sota el lideratge d’Arrimadas, els resultats electorals, lluny de millorar, han empitjorat cada vegada més. Estem davant el tercer fracàs electoral sota la presidència d’Arrimadas. Primer van ser les eleccions gallegues i basques, ara les catalanes, en les primeres amb resultats dolents i decebedors i les catalanes s’han saldat amb la més estrepitosa patacada electoral viscuda per Ciutadans. En conseqüència, esperem i exigim canvis importants», conclouen.


CGT GIRONA: La CGT assegura que l’acomiadament d’Ana Pozo va ser com a venjança per la seva activitat sindical\nUna cinquantena de persones van concentrar-se el 30 de maig davant dels jutjats de Girona per donar-li suport a la sindicalista de CGT Ana Pozo en un cas que van qualificar de flagrant repressió sindical. Per aquest motiu, van exigir la readmissió immediata i van demanar a l’ajuntament la municipalització dels serveis de la neteja.\nDurant el judici, la defensa d’EULEN va centrar les seves acusacions a partir de la carta d’acomiadament. Segons la carta, el motiu de l’acomiadament era degut a motius laborals i no sindicals. Tanmateix, el propi advocat reconeixia que Ana Pozo havia exercit funcions sindicals anys abans com a assessora sindical i portaveu del sindicat, tasques realitzades en un moment en què la concessió del servei de la neteja corresponia a CLECE. L’actual empresa que va gestionar la concessió del subministrament, EULEN afirma que no era delegada sindical quan hi hagué eleccions sindicals per què estava d’excedència.\nPozo va ser acomiadada arran d’una queixa del director de la direcció de l’escola a l’empresa EULEN i cinc de les seves companyes de feina, membres del comitè d’empresa, van ser sancionades amb setze dies de sou i feina per haver anat a l’escola -CEIP Bruguera- a informar sobre el que s’havia acordat en una reunió en matèria de prevenció i riscos laborals. Les sancions van produir-se en els dies que EULEN S.A. havia anunciat la reducció de 200 hores, unes mesures que Pozo havia criticat com a secretària general del comitè de la neteja del sindicat CGT.\nL’aportació dels testimonis, clau\nLa part acusatòria va sostenir que en el transcurs de la jornada laboral l’empleada no va ser localitzada entre les 17:15 i 17:55. L’únic testimoni que no manté cap relació contractual amb l’empresa -el conserge del centre- va afirmar que les dues encarregades de Pozo es van presentar aquell mateix dia a l’escola. En el judici, aquestes van reconèixer que el motiu de la seva presència es devia al fet que li anaven a fer entrega d’una notificació per part de l’empresa. Segons el conserge, això va succeir abans de dos quarts de sis de la tarda, hora en què finalitza la seva jornada laboral i no posteriorment com s’afirmava des d’EULEN.\nEls motius exposats a les conclusions van posar de manifest que l’empresa mai no havia aplicat la potestat disciplinària cap a d’altres treballadors pels motius exposats a la carta d’acomiadament. La baixa laboral no voluntària de Pozo coincidia en el moment que no ostentava el càrrec de delegada sindical però sí el de secretària general del comitè de neteja de la CGT. També es va fer pal·lesa la incongruència de l’acusació que per una part, negava que l’acomiadament fos per motius sindicals, però per l’altra, feia esment d’un detall que no sortia a la carta d’acomiadament: que Pozo utilitzava l’ordinador per activitats sindicals, fet que demostraria el coneixement per part de l’empresa de la seva tasca sindical.\nEtiquetes: Ana Pozo, Ni retallades ni repressió, retallades