Què visitar a Heilbronn (Alemanya) - Escapada de Stuttgart - Fuet i Mate\nHeilbronn és una altra de les ciutats de la rodalia de Stuttgart famoses pels seus vins, sobretot el Riesglig.\nSi som sincers, no seria la nostra primera opció per a escapada des de Stuttgart, abans us diríem, per exemple, Esslingen. Però si passeu per la vora de Heilbronn, pareu-hi, és una ciutat tranquil·la, que té de tot. A mi em va recordar a Lleida.\nNosaltres només hi hem estat una vegada i la vam recórrer una mica en pla dominguero. Ho sento, feia molt bo i un 24 d’octubre que puguis anar amb màniga curta pel sol, s’ha de gaudir al parc.\nPerquè si una cosa tenen els alemanys és que els hi encanta gaudir del sol. A la que veuen el sol, busquen una zona per gaudir-los. Els parcs s’omplen de gent i sobretot els diumenges, després de dinar és tota una experiència.\nHeilbronn és una de les ciutats més importants d’Alemanya, si de vins parlem. Ha estat considerada, fins i tot, com a capital vitícola de Baden-Wüttemberg.\nHeilbronn també és l’exemple d’una típica ciutat alemanya sense gaires turistes. Si hi vas en diumenge prepara’t per trobar-te una ciutat tancada i pràcticament morta fins a les 14.00h i a partir d’aquí una ciutat amb una vida al·lucinant. Parcs plens de famílies gaudint del dia, preparant barbacoes, amics jugant a esports estranys, gent amb bicicleta o passejant. Terrasses dels bars plenes de gent, que tant poden estar fent un cafè a les 16.00h com menjant una pizza. 100% Deuscht stile!\nNo us espereu una ciutat impressionant, ni una ciutat antiga, però sí que podeu descobrir amb una ciutat amb molta història i una vida molt activa. La Heilbronn actual va ser pràcticament destruïda durant els bombardejos de la Segona Guerra Mundial. Com moltes altres ciutats, va ser reconstruïda, així i tot encara manté alguns indrets amb el seu encant original.\nUna de les tradicions de Heilbronn és la Käthchen von Heilbronn, que avui en dia ho podríem resumir com les nostres pubilles de festa major, va sorgir d’un drama escrit l’any 1807, pel poeta Heinrich von Kleist i ubicat a Heilbronn. La protagonista de l’obra és una noia de 15 anys, de classe burgesa que s’ha enamorat d’un cavaller, amb el que suposa la diferència de classe social.\nActualment, cada tres anys i pels voltants del 20 d’octubre, s’elegeixen les tres pròximes Kätchen. 3 noies que hauran de representar la ciutat de Heilbronn i el seu patrimoni.\nSi tirem molt endarrere, s’han trobat restes humanes a la zona de Heilbronn de l’Edat de Pedra. La seva proximitat al Neckar i les terres fèrtils sempre han ajudat al fet que la zona estigui habitada.\nAls romans també els hi va agradar la zona i fins i tot hi van establir un dels seus límits. Les vil·les van créixer ràpidament i essent, relativament importants.\nDurant l’Imperi Franc ja es va fer un assentament fix i va ser l’any 741 que es va documentar Heilbronn per primera vegada.\nHeilbronn va anar agafant importància i el 841, el rei Lluís hi va establir la seva cort.\nHem de recordar que durant l’edat mitjana, Alemanya no era l’Alemanya que coneixem avui en dia. El territori estava format per diversos ducs i senyors i fins i tot ordres de cavallers, com els teutons. De fet, els teutons, van controlar part de l’actual Heilbronn des del segle XIII fins al 1805. El Deutschhof és obra dels teutons, tot i que ha arribat als nostres dies força modificat.\nAl segle XIV, Heilbronn va aconseguir un altre nivell econòmic amb la navegació del Neckar, que va atreure comerciants i artesans. Tractes amb la zona del palatinat, van garantir la pau durant força temps a la ciutat, que va créixer i es va anar fent encara més important.\nDurant els temps de revoltes i guerres del segle XVI, Heilbronn no se’n va lliure i va patir les revoltes dels camperols i la crema d’església. El mateix va passar durant la Guerra dels Trenta Anys.\nEls següents anys són guerres entre els francesos i després amb el ducat dels Württemberg. De fet, a partir del 1803, Heilbronn deixa de ser una ciutat imperial lliure i passa sota el control de la casa dels Württemberg.\nA partir d’aquí, la història de Heilbronn queda unida a la de Stuttgart, per tant, quan el rei de Württemberg funda la línia de ferrocarril, aquesta arriba fins a Heilbronn i d’aquesta manera, aquesta ciutat també es comença a industrialitzar, arribant a ser el segon centre industrialitzat, per darrere de Stuttgart.\nLa industrialització a Heilbronn va ser tan important, que el 1892 es va convertir en la primera ciutat del món en tenir energia elèctrica de llarga distància.\nA partir d’aquí, la história ja és força coneguda per tothom. Primera Guerra Mundial, dissolució del Reich alemany, persecució als jueus i Segona Guerra Mundial.\nQuè visitar a Heilbronn, Alemanya\nHeilbronn, a Alemanya és una petita i tranquil·la ciutat envoltada de vinyes que li dona un aire entre rural i urbanita, com poques ciutats poden arribar a tenir.\nEls atractius turístics estan al voltant de la plaça del mercat i pels afores de la ciutat, recorrent els camps de vinyes.\nUn dels motius per anar a Heilbronn és anar a menjar als típics Besen, que són un restaurants rústics, on fan menjar casolà com Käsebrot, wurts amb sauerkraut és a dir, botifarres amb col, etc.\nPerò per això, no estan tots oberts i també s’ha de tenir en compte quins i quan obren. Us deixem un enllaç amb el calendari dels Besenwirtschaft. Un secret? aquest és el motiu pel qual nosaltres vam anar a Heilbronn.\nRuta fuetera d’1 dia per Heilbronn\nEls mínims per visitar Heilbronn són:\nL’església de Kilian\nL’ajuntament i el rellotge astronòmic\nMenjar en un Bessen\nTurisme per la ciutat de Heilbronn\nLa zona turística de Heilbronn és molt fàcil de recórrer, per una part, passejar per la riba del Neckar i per l’altre, pel carrer comercial de Sülmerstraße.\nA la plaça principal hi ha l’església, a Kilianskirche i l’ajuntament amb el seu rellotge astronòmic. Aquesta església va ser una de les primeres i més importants construccions del Renaixement a Alemanya. La plaça està decorada per un monument a Robert Mayer.\nL’església, que rep el seu nom del bisbe irlandès St. Kilian, data del segle XIII. Per la seva part, el RatKeller, l’ajuntament, es troba en un edifici original de l’any 1417 d’estil gòtic que va ser reconstruït entre el 1950 i el 1953 mantenint el model històric. El rellotge astronòmic és de finals del segle XVI.\nA la mateixa plaça del mercat hi ha la casa gòtica anomenada Käthchenhaus, que rep el nom del drama de Heinrich von Kleist que hem comentat anteriorment.\nHeilbronn va ser al seu moment, una ciutat emmurallada amb diferents torres d’entrada i de vigilància. Una de les que encara podem contemplar avui és la Götzentrum, que data del 1392. Avui en dia, la torre està decorada amb una funambulista obra de Hubertus von der Goltz, que recorda moltíssim a la torre de Esslingen am Neckar. La Bollwerksturm és una altra torre de l’antiga fortificació.\nUma mica allunyat però un bon lloc per descansar o per fer el picnic, és la zona del Pfühlpark, amb el llac i amb ganes, seguir fins al llac Trappensee, on hi ha uns dels racons més bonics de la ciutat és el Trappenseeschloss, un castell que es troba al mig del llac.\nEl castell va ser construït a finals del segle XVI a l’estil renaixentista i posteriorment reformat a l’estil barroc a finals del segle XIX. Ara, el lloc és de la ciutat, encarat a la cultura literària.\nEntre la plaça principal i el riu, hi ha l’Oficina d’Informació i Turisme. Al següent link trobareu una mapa amb les localitzacions que es poden visitar a Heilbronn, a Alemanya.\nEls Museus a Heilbronn\nCom bona ciutat alemanya, Heilbronn també té museus i aquí, sorprenentment n’hi ha un de gratuït. Així que és de l’únic que us podem parlar, ja que és l’únic que vam visitar. I de fet, un museu molt interessant, però tot en alemany.\nStädtische Museen Heilbronn: Museu d’arqueologia. Obert els dimarts de 10-19h i de dimecres a diumenges de 10-17h. L’entrada és de 4€ o 5€ depen del dia de la setmana.\nKunsthalle Vogelmann: Col·leccció d’art. Obert els dimarts de 10-19h i de dimecres a diumenges de 10-17h. L’entrada és de 7€ .\nSüddeutsches Eisenbahnmuseum Heilbronn: Museu de locomotores. Entrada 5€\nHaus der Stadtgeschichte: Museu història de la ciutat Obert els dimarts de 10-19h i de dimecres a diumenges de 10-17h. Gratis\nQuè i on menjar a Heilbronn\nAvui sí que ens mullarem i us direm que a Heilbronn heu de buscar un Besenwirtschaften. Que què és això? Els Besen són, tradicionalment, bodegues que serveixen el seu vi i que ho acompanyen amb menjar de Suàbia rústic, senzill.\nHeu de consultar als web,s ja que no estan oberts tots els mesos de l’any. Us deixem l’enllaç del web de turisme on hi ha la llista dels Besen que pots trobar per la zona.\nHeilbronn és la capital vinícola de Württemberg.\nHeilbronn és la regió de vins negres més gran del país.\nNosaltres només hem anat a un, però ens va encantar perquè vam poder menjar d’allò més rústic, sense floritures. Jutgeu vosaltres mateixos per les fotos. A més a més, els preus dels plats rondaven els 9€, un regal per Alemanya.\nNo ens paguen, però us deixem l’enllaç del Böckinger Beser, així de bo ens va semblar. A més, les noies que l’atenen són molt maques i agradables, cosa no gaire fàcil de trobar en la restauració alemanya (algú ho havia de dir).\nAquesta web, potser és més còmoda i tot, per localitzar Besen.\nQuan visitar Heilbronn\nTant hem parlat de vins, que no us podem recomanar una altra època que no sigui durant la verema. A més a més, els alemanys, tot i que no ens ho pensem, són molt fan del vi, com a mínim la gent d’aquesta zona. És molt fàcil que els vegeu caminar per la zona de vinyes amb una copa a la mà.\nEls dilluns es celebra el mercat setmana de la ciutat, que sempre és una cosa curiosa de veure.\nHauries de Saber per visitar Heilbronn\nCom anar a Heilbronn desde Stuttgart\nLa manera més fàcil per anar a Heilbronn des de Stuttgart, si no tens cotxe, és amb tren. Hi ha trens més o menys cada inghaim Bissingen i Heilbronn. El bitllet costa uns 10€.\nSi viatges amb algú, tingues present el bitllet regional. Una persona costa 24€, però cada persona extra son 8€ (fins un màxim de 5 persones). Per tant, si sou dues persones pagareu 32€ i per tant, 17€ per cap. A més a més, amb aquest bitllet us entren els metros i els autobusos, per tot el dia.\nDe fet, potser podeu fer una ruta, ja que amb aquest bitllet, també pots agafar tants trens regionals (per la mateixa regió) com vulguis en el dia.\nNo t’oblidis d’escriure els noms als bitllets regionals\nA més a més, l’estació de trens no està lluny del centre i si teniu bici, pugeu-la al tren, ja que gaudireu molt més de Heilbronn i els seus camps.\nEl R08 és millor que el R18, ja que només fa tres parades. Per cert,\nEl web de l’Oficina de Turisme on hi trobareu tota la informació cultural.\nTambé us deixem l’enllaç al web de turisme de la regió de Baden Wüttemberg.\nSi vols viatjar per Alemanya tranquil·lament, et deixem l’enllaç a una assegurança de viatges on vosaltres aconseguireu un 5% de descompte i nosaltres una comissió. Així, tots contents.\nSi voleu ampliar la vostra visita a Heilbronn, no us perdeu aquesta web on us expliquen la regió “HeilbronnLand” amb pobles, rutes, activitats i tot allò que us pugueu imaginar per gaudir del vostre viatge.\nRepetim que anar a Heilbronn, si només esteu d’escapada per Baden Wüttemberg, potser no és la millor opció. Nosaltres el recomanem pel tema dels Bessen, tot i que de Bessen en trobareu per molts altres pobles pròxims a Stuttgart, i fins i tot a Stuttgart.\nSi hi aneu, ja ens diureu, deixeu-nos un comentari amb quines coses us han agradat més.\nStrümpfelbach i el camí de les escultures (Alemanya)


Contacte con nosotros en El nostre hospital de idcsalud Hospital General de Catalunya\nA través del telèfon 902 53 33 33 d'accés a idcsalud Hospital General de Catalunya, s'establiran diferents serveis com la gestió de transferència de trucades habitual, la citació de visites o el consell sanitari.\nL'objectiu del Call Center és que la porta d'entrada telefònica a idcsalud Hospital General de Catalunya sigui àgil, fàcil, agradable i efectiva. El servei està a càrrec de professionals formats i dedicats a aquesta tasca amb una àmplia experiència.\nMarqui el 902 53 33 33 i estarem al seu costat donant-li la resposta que necessiti.\nL'Hospital General de Catalunya està ubicat al terme municipal de Sant Cugat del Vallés, en un enclavament estratègic que el situa en un lloc privilegiat per la seva bona comunicació amb tot Catalunya. El seu accés és fàcil a través de les autopistes molt properes i el Ferrocarrils de la Generalitat.\nC/ Pedro i Pons, 1. Sant Cugat del Vallès\nLinia S1 (direcció Terrasa)\nEstació Hospital General de Catalunya Tunels de Vallvidrera, Sortida 10 St. Cugat - Mirasol


Com mantenir els espinacs a la fresca | l-groop.com\nCom mantenir els espinacs a la fresca\nPer mantenir la frescor, emboliqueu els espinacs en tovalloles de paper, poseu-lo en una bossa i, a continuació, guardeu-lo al calaix de la cruixent del frigorífic fins a 10 dies. Els espinacs són un aliments increïbles, cosa que significa que cada porció està plena de nutrients vitals que us ajudaran a mantenir una bona salut. Des de pastes fins batuts, utilitzeu espinacs per obtenir un impuls addicional de vitamines A, C, E i K. Com que és un complement tan versàtil i saludable dels àpats, és fàcil comprar a granel. Amb salut, no es poden comprar massa espinacs, però és difícil que es mantingui tot fresc a temps per menjar. Tot i així, amb tècniques de compra i emmagatzematge adequades, sempre podreu prendre espinacs frescos i saborosos com a part dels vostres àpats.\nBusqueu espinacs amb fulles verdes i cruixents. Hauria d’aparèixer com si hagués estat escollit, ferm i sense ofegar. Comprar espinacs orgànics i sense pesticides, si és possible, ja que la majoria d'espinacs regulars tenen alts nivells de residus de pesticides. \nEliminar qualsevol espinacs amb taques o signes de putrefacció, o fulles groguenques o daurades.  X Font de la investigació Són molt inapetents.  X Font d’investigació\nUn quilo d’espinacs es courà fins a una tassa d’espinacs cuits.  X Font d’investigació\nComproveu la tija i compra en conseqüència. Una tija fina i flexible indica una planta més jove, mentre que una tija fibrosa gruixuda mostra que és una planta més madura i més dura. Compra d’acord amb la recepta que estàs preparant. \nLes plantes més joves són millors per a amanides i receptes on els espinacs se serveixen crues.  X Font d’investigació\nS'ha d'utilitzar espinacs més gruixuts i madurs per cuinar.  X Font d’investigació\nEviteu bosses o envasos amb humitat excessiva.  L’excés d’humitat farà que els espinacs es podreixin. També perdran més ràpidament si s’emmagatzemen en una bossa de plàstic humida.\nAssegureu-vos que els vostres espinacs estiguin secs abans de comprar.\nNo renteu els espinacs fins que no l’utilitzeu.\nSapigueu que els espinacs frescos no són necessàriament la millor opció. Els espinacs perdran el seu valor nutritiu en els dies posteriors a la collita. Els espinacs en conserva i processats es processen immediatament després de la collita. \nEls espinacs en llauna o congelats poden retenir més nutrients i vitamines que els espinacs frescos que han estat viatjant durant quilòmetres.  X Font d’investigació\nEmmagatzemar espinacs frescos\nGuardeu els espinacs frescos en un recipient net i embolcallat amb tovalloles de paper. Poseu-lo a la nevera al cruixent calaix per guardar els greixos fins a deu dies. \nEls contenidors protegiran que els verds es desplacin o es trituren com ho farien en bosses.  X Font d’investigació\nLes tovalloles de paper absorbeixen la humitat i mantenen els espinacs frescos.  X Font d’investigació\nNo el col·loqueu a cap lloc prop de fruites que produeixen etileno, com ara plàtans o pomes, o que decauran prematurament. Això vol dir que una poma massa madura o fruita podrida pot provocar que l'espinac es desgradi i que es desfaci més ràpidament.\nGuardeu els espinacs al seu envàs original o a una bossa de plàstic seca si teniu previst menjar-ne d’aquí a una setmana. Aquest mètode està bé si mengeu els espinacs entre 3 i 7 dies. \nAssegureu-vos que s'elimina la humitat enganxant els espinacs secs amb una tovallola de paper.\nDeixeu una tovallola de paper a la bossa amb els espinacs per absorbir l'excés d'humitat.  X Font d’investigació\nGuardeu el més fred possible sense congelar. Tingueu cura d’on deixeu els espinacs a la nevera. Els espinacs es poden congelar quan es conserva a 32 ºF o per sota. Assegureu-vos que la temperatura de la nevera sigui superior a aquesta.\nMantingueu la nevera a 39 graus Fahrenheit per evitar la pèrdua de contingut en folats i carotenoides en els espinacs.  X Font d’investigació\nGuardar espinacs a la nevera farà que es redueixi la pèrdua de nutrients. Mantenir la nevera a 50 graus o superior accelerarà la pèrdua de nutrients.  X Font d’investigació\nCongeleu els espinacs per mantenir-los durant diversos mesos. Amb aquest mètode de conservant , podeu mantenir els espinacs durant nou a 14 mesos.  Primer, escorreu els grells en aigua bullent durant un minut o dos, i després refredeu-los en un bany d’aigua amb gel durant el mateix temps. Escorreu el bany i traieu l’aigua dels espinacs torçant-la a les mans. Agafeu un bon grapat i formeu els espinacs humits en una bola i emboliqueu-ho bé amb un embolcall de plàstic, guardant-los en una bossa gran congeladora. Congelar les boles d’espinacs i descongelar-les per servir ben a punt de greixos.\nSi utilitzeu els espinacs en un termini de sis mesos, també podeu congelar els espinacs sense blanquejar-los. Això dóna lloc a un producte prim i s’utilitza millor en plats per cuinar o cuinar.  X Font d’investigació\nTambé podeu arrebossar l’aigua i després col·locar els espinacs en bosses de congelador en lloc de convertir-les en boles.  X Font d’investigació\nUtilitzeu una palla per aspirar tot l'aire o el segell de buit per evitar que es cremi el congelador.  X Font d’investigació\nConsumiu-lo dins dels 2 o 3 dies posteriors a la compra. Els espinacs no duren gaire temps després de la recollida i compra i es mengen més frescos. \nProveu de picar espinacs i afegint-hi sopes, chilis, sofregits o salses d’espaguetis dos minuts abans de servir-los.  X Font d’investigació\nAfegiu espinacs frescos a les amanides.  X Font d’investigació\nAfegiu espinacs al vostre plat d’ou d’esmorzar favorit amb les altres verdures saludables.  X Font d’investigació\nUtilitzeu cubells de gel d’espinacs purificats congelats als batuts, salses o guisats.  X Font d’investigació\nTraieu les tiges abans de rentar-les per assegurar-vos un bon àpat. Les tiges d’espinacs poden ser fibroses, cordoses i difícils de menjar.  Eliminar les tiges, fer-les servir per compostar o guardar-les per afegir a un brou de verdures. \nDoblegueu la fulla d’espinacs per la meitat al llarg de la columna vertebral i agafeu la part inferior de la tija i trinxeu-la cap a la punta de la fulla.  X Font d’investigació\nRentar els espinacs només abans d’utilitzar. Renteu bé les fulles abans de coure-les. Això eliminarà el sòl o qualsevol altre contaminant. Assecar les fulles abans de cuinar ja que els espinacs no necessiten humitat quan es cuin.\nRenteu-ho fent girar els espinacs en una conca d’aigua freda. Deixeu reposar els verds durant un minut, després poseu-los a assecar. Escorreu l’aigua i repetiu-los segons calgui.  X Font d’investigació\nRenteu els espinacs orgànics i suposadament “rentats”. Mai se sap què passa en el procés d’entrega.  X Font d’investigació\nUtilitzeu una filadora d’amanides per buidar els espinacs amb les tovalloles de paper.  X Font d’investigació\nCom congeleu els espinacs no cuits?\nEls espinacs no cuits es poden congelar; veure els detalls per fer-ho a: Com congelar espinacs.\nCom puc congelar espinacs?\nSi voleu congelar els espinacs per poder-lo guardar per més endavant: poseu els espinacs a sota d’aixeta i regeu fins que tot l’espinac estigui cobert d’aigua. A continuació, poseu-hi una bossa resalable i poseu-la al congelador. Espereu fins que es congeli i quedi fresca aproximadament el doble de temps.\nLes tiges d’espinacs són comestibles o s’han d’eliminar abans d’emmagatzemar-les?\nSón comestibles, però poden ser difícils de mastegar. La majoria de la gent els elimina a causa d'això i fa que els espinacs siguin més presents.\nSi els espinacs estan mullats a la bossa, vol dir que és segur menjar?\nEls espinacs són una verdura estranya. La humitat pot ser perquè els espinacs són frescos i rentats. Heu de mirar primer el color dels espinacs; si sembla fresc i de fulla verda, és molt probable que es mengi, però no li recomanaria menjar-lo si és marró i ofegat.\nCom puc refrigerar els espinacs descolorits?\nCom congelar els porrosCom congelar espinacsCom identificar cubs de grau alimentariCom mantenir el bròquil frescCom fer rotlles d'espinacsCom guardar plàtansCom emmagatzemar apiCom emmagatzemar CilantroCom emmagatzemar farinaCom emmagatzemar llimonesCom guardar les cebesCom guardar patatesCom saber si una pinya està madura


Aïda Gómez és l'artista escollida per a fer la seva intervenció artística en un espai públic de Mataró dins el projecte Womart, l'acte destacat del qual tindrà lloc el dissabte 14 d'abril. El seu estil utilitza jocs de llenguatges, mots encreuats i la substitució dels codis socials en l'entorn quotidià, buscant una forma de capturar i desafiar la visió dels vianants per desconfigurar la realitat urbana i dotar-la de nous sentits. Les obres d'Aïda Gómez empren multiplicitat de materials, instruments i combinacions d'elements diversos.\nEl projecte Womart té l'objectiu de visibilitzar i reconèixer el talent artístic de les dones i fomentar la presència d'aquestes en el camp de l'art urbà i afavorir la seva professionalització.\nEstà comissariat per l'Associació Rebobinart i s'està desenvolupant de manera simultània a les 10 ciutats que conformen la Xarxa Transversal. Les creadores que conformaran el projecte Womart, i les ciutats on treballaran són:\nHyuro a Reus (pintura mural); Paula Bonet a Figueres (pintura mural); Elbi Elem a Tortosa (pintura mural); B-Toy a Olot (pintura mural); OVNI a Manresa (pintura mural); Monica Rikic a Granollers (instal·lació); Aïda Gómez a Mataró (instal·lació); PEDRA a Girona (instal·lació); Minuskula a Sant Cugat del Vallès (pintura mural); i Lula Goce a Vilanova i la Geltrú (pintura mural).


El que amaga la polèmica del Born: la pugna històrica per l’hegemonia del catalanisme\n“Haurem d’insistir en la història dels homes, perquè gairebé tota la ideologia es redueix o bé a una concepció falsejada d’aquesta història o bé a una abstracció d’ella”. S’escau recordar aquesta cita de Marx i Engels perquè aquest estiu passat ha emergit una polèmica sobre la memòria històrica que, molt més política i mediàticament interessada que historiogràfica o acadèmicament seriosa, el que en el fons amaga és una pugna per l’hegemonia ideològica o cultural a Catalunya de molt llarg recorregut. La discussió va ser suscitada inicialment per l’exposició “Franco, Victòria, República. Impunitat i espai urbà”, projectada per l’Ajuntament de Barcelona al Born aquesta tardor. Però, en paral·lel, també el debat sobre el full de ruta del procés sobiranista, la participació o no en les diferents manifestacions de l’11 de setembre d’aquest 2016 i, fins i tot, el pregó de la Mercè a càrrec de Javier Pérez Andújar han reobert una caixa de Pandora on bufen fort vents creuats entre l’independentisme transversal i l’esquerra en general. Els corrents d’aire i les tormentes són especialment intenses a l’espai d’intersecció on políticament conviuen i competeixen ERC, la CUP i les confluències d’esquerres d’ICV, EUiA, Podem i Barcelona en Comú o, per simplificar, l’anomenat món dels comuns. Però, més enllà de sigles o picabaralles circumstancials, convé analitzar amb calma l’ull de huracà: la història i el futur del país i dels seus homes i dones, sempre lligats al binomi de llibertat i cohesió social.\nHo ha definit molt bé Jordi Amat a ‘El día inexorable’, un text no viral publicat en paper al número 8 de la revista ‘La maleta de Portbou’ però tan imprescindible de llegir com el seu llibre ‘El llarg procés’ abans de parlar o piular sobre el moment polític català actual. És útil i lúcida la visió d’Amat sobre el procés com una “innegable mutació” de la cultura del catalanisme definida per un caràcter espasmòdic i per ser “un desafiament de les classes mitjanes debilitades a l’obtús establishment centralista” que ha elaborat “un relat històric legitimador” destinat a “la conquesta de l’hegemonia per part de l’independentisme”. La clau de volta de moltes coses, com apunta Amat, és que el catalanisme, malgrat ser el moviment social i nacional dominant a Catalunya, “no ha aconseguit ser permeable a tota la societat catalana i és precisament aquest límit el que ha provocat i segueix provocant cert miratge hegemònic”.\nLa batalla de fons fa molts anys que està plantejada: la pugna per l’hegemonia cultural i política a l’interior del catalanisme\nLa batalla de fons fa molts anys que està plantejada. I no parlem del conflicte entre Catalunya i Espanya, que és secular, sinó de la pugna per l’hegemonia cultural i política a l’interior del catalanisme. Aquesta pugna està latent ja des del seu naixement com a moviment polític i social durant la segona meitat del segle XIX i, amb comptades excepcions, sempre ha resultat favorable al catalanisme conservador. No són alienes a aquesta batalla cultural les diferències entre el que puguin representar les idees de Valentí Almirall, Josep Narcís Roca i Ferreras, Enric Prat de la Riba i Josep Torras i Bages; o bé l’acció política de Francesc Cambó, Francesc Macià i Lluís Companys; o, fins i tot, les aportacions i el paper d’Antoni Rovira i Virgili, Rafael Campalans, Andreu Nin i Joan Comorera.\nMenys alienes encara, i prou conegudes però en bona mesura per historiar, són les influències, derivades i algunes interrelacions del catalanisme propiciades per noms com Jaume Vicens Vives, Raimon Galí, Josep Benet, Jordi Solé Tura i el món obrer i de la immigració del que es va fer altaveu Paco Candel. És aquest un magma intel·lectual més relacionat del que sembla amb la pugna actual perquè va nodrir la contraposició –potser desfasada però encara viva en molts subconscients- entre el catalanisme de Jordi Pujol (proper però no estrictament coincident amb els límits de la tradició montserratina, democristiana i àdhuc liberal) i el del PSUC, Comissions Obreres i l’esquerra marxista en general, tant diversa (i no sempre estrictament catalanista) com allò que va del PSAN al PSC, passant per totes les variants maoistes i trotskistes.\nL’imaginari antifranquista i la praxis unitària de l’Assemblea de Catalunya, així com la divisa Catalunya, un sol poble i la famosa sentència “és català qui viu i treballa a Catalunya [i té voluntat de seguir-hi vivint]” són espais de trobada compartits per ambdues tradicions catalanistes. Però espais compartits no vol dir necessàriament consensuats ni exempts de conflictivitat. I tampoc significa que el copyright d’aquest mínim comú denominador del catalanisme modern s’hagi de dividir al 50%. És cert que la paternitat de la sentència d’esperit candelià tan sovint citada és de Jordi Pujol. Com cert és que la idea de l’Assemblea de Catalunya com a organisme unitari antifranquista és del líder del PSUC Antoni Gutierrez Díaz, el Guti. Però la posada en escena de tot plegat i la feina, la lluita sorda i constant van anar a càrrec principalment de militants obrers i veïnals, singularment comunistes i catòlics amb consciència social, ajudats per alguns companys de viatge amb estudis universitaris i/o de família burgesa. El resultat és que l’hegemonia cultural que es va imposar en el catalanisme durant els anys 60 i 70 va ser la de l’esquerra i en clau molt popular.\nL’hegemonia cultural que es va imposar en el catalanisme durant els anys 60 i 70 va ser la de l’esquerra\nAixò va ser possible a partir d’una presa de consciència social i d’una impugnació històrica del paper de la burgesia i la cultura liberal, posant al mateix nivell la reivindicació nacional i la social. A banda de l’Església més compromesa, només el PSUC va poder integrar i difondre les dues reivindicacions amb èxit teòric i social, una “fita històrica” que Jordi Amat assenyala pel fet que, com no havia succeït mai abans de la guerra civil, un sector majoritari del món obrer explotat que procedia de la immigració espanyola va naturalitzar en la seva protesta social la reivindicació nacional catalana. La historiadora Carme Molinero ho va sintetitzar prou bé en la seva conferència de la Diada a l’Ajuntament de Barcelona, després de recalcar la importància que va significar que una quarta part de la població catalana s’establís al país provinent de la immigració espanyola durant el franquisme: “Aquest canvi demogràfic –de magnitud extraordinària- va ser paral·lel a l’extensió de la reivindicació catalanista en l’espai polític antifranquista. Això s’explica per múltiples factors de caràcter polític, cultural i social, però, per raons de síntesi, destacarem el fet que el nou moviment obrer va assumir com a pròpia la reivindicació nacional, i que entre els treballadors mobilitzats es combinaven els conceptes de classe, democràcia i reivindicació nacional”.\nDesprés hi tornarem en analitzar l’estigma del soleturisme per l’esbiaixada lectura política (o no lectura) de ‘Catalanisme i revolució burgesa’, però així com són inapel·lables (pel segle XIX i principis del XX) els orígens populars del catalanisme que Josep Termes va posar sobre la taula en oberta discussió amb Jordi Solé Tura dins l’entorn intel·lectual del PSUC, també és difícil de rebatre la tesi segons la qual la dreta conservadora o el liberalisme burgès havien hegemonitzat sempre el catalanisme fins la “fita històrica” assolida pels comunistes als anys 60 i 70. Així doncs, quina hegemonia hi havia als anys 30, a la Catalunya republicana dels presidents Macià i Companys?\nAl marge de que la guerra civil i el feixisme acabessin amb aquella experiència democràtica, convindria revisar mites sostinguts per la historiografia frontpopulista des de la transició. Hi contribueixen José Luis Martin Ramos al díptic ‘La rereguarda en guerra i Territori capital’ (L’Avenç) i José Luis Oyón a ‘La quiebra de la ciudad popular. Espacio urbano, inmigración y anarquismo en la Barcelona de entreguerras’ (Serbal): mostren una fractura social brutal a la societat catalana i una hegemonia política en disputa a tres bandes entre els móns d’ERC, la CNT i el PSUC. Sobre això parlava clar i català Josep Benet en un text inèdit recuperat el 2014 per Publicacions de l’Abadia de Montserrat: “En realitat, l’Esquerra era un partit burgès, molt mancat de sentit social […]. De fet, sense forçar les coses, pot dir-se que la majoria de dirigents de l’Esquerra –no tots- varen mirar el moviment obrer només des de l’angle interessat i curt de mires del nombre de vots que els podia aportar. Alguns altres –els menys- tenien, en canvi, una autèntica preocupació social i uns quants fins i tot perseguien l’objectiu d’incorporar el moviment obrer al catalanisme a través de l’Esquerra”.\nUna de les claus del catalanisme dels anys 30 va ser el pont entre Salvador Seguí, Francesc Layret i Lluís Companys\nSeria injust menystenir l’enorme tasca feta per les tradicions del republicanisme federal, el liberalisme progressista i l’incipient separatisme d’Estat Català (a banda d’elements “feixistoides”, segons adjectivació d’Anna Murià a la premsa de l’època en referència als germans Badia) de cara a la construcció d’un catalanisme popular abans de la guerra civil. Les formacions marxistes Unió Socialista de Catalunya i Bloc Obrer i Camperol, i després el POUM, jugarien cartes més minoritàries però rellevants. I clau per a aquest catalanisme va ser el pont que van intentar bastir entre el moviment obrer (majoritàriament anarcosindicalista) i l’esquerra política (majoritàriament republicana) tres personatges morts per acció de la reacció conservadora, patronal o militar: Salvador Seguí, el Noi del Sucre, Francesc Layret i Lluís Companys. Ara bé, si convenim que ERC era el que Benet definia com “un partit mancat de consciència social” i constatem el seu antagonisme amb la CNT-FAI durant la República i amb el PSUC durant la guerra, és com a mínim discutible que l’hegemonia política i electoral republicana de 1931 i 1936 arribés a consolidar una hegemonia cultural clara del catalanisme popular dins d’un país socialment fracturat i, després, militarment destrossat.\nAixò i, més enllà de l’exili, el paper gairebé testimonial d’ERC durant els anys de lluita antifranquista acaben per fer ressaltar l’hegemonia del gruix de l’esquerra marxista en el catalanisme des dels anys 60, justament quan la immigració proletaritzada d’arreu d’Espanya podia fer perillar alhora tant les tradicionals bases populars del catalanisme com l’hegemonia o l’ordre burgesos. Pujol i el seu món nacionalista, especialment temorencs davant d’aquests dos perills, no van pair mai una hegemonia del catalanisme d’esquerres que cauteritzava el primer risc però accentuava el segon. I, sorprenentment, ni en dictadura ni en democràcia Pujol no va saber confrontar a aquesta hegemonia cultural de les esquerres catalanistes un aparell intel·lectual ben organitzat. Això sí, aprofitant les seves successives majories a la Generalitat i una ERC subalterna, va jugar-hi molt efectivament a la contra des de l’administració autonòmica.\nL’hegemonia catalanista d’esquerres va anar decaient en democràcia, malversada políticament pel PSC i ICV\nLa realitat és que aquella hegemonia catalanista d’esquerres forjada durant la dictadura i la transició va anar decaient progressivament en democràcia, malversada políticament pels seus marmessors del PSC i ICV, amb responsabilitats alíquotes diferents. Hi van impactar negativament, a mig i llarg termini, els dèficits democràtics congènits de la Constitució de 1978, el desenvolupament autonòmic no federalista ni plurinacional posterior al 23-F de 1981 i el progressiu rearmament del nacionalisme espanyol: del PSOE al PP, passant per Ciutadans. Però el declivi de l’hegemonia cultural del catalanisme popular va ser, sobretot, causat per divisions, renúncies i errors propis de l’esquerra catalana. I alhora propiciat per mèrits atribuïbles al nacionalisme conservador i liberal que, en última instància, ha mutat cap a l’independentisme (una petita part de l’esquerra ja ho era des de molt abans).\nCom Vicenç Villatoro va confessar en una entrevista a CRÍTIC, el pujolisme no es va preocupar mai de consolidar una hegemonia intel·lectual nacionalista (potser en va tenir prou amb guanyar eleccions i desplegar TV3?). Però el sobiranisme en ascens sí que s’ho va fixar com a prioritat. A tall d’exemple, Jordi Amat relata “una aposta gramsciana” que, el 2007, el director de la Fundació Ramon Trias Fargas (rebatejada CatDem) Agustí Colomines va plantejar a un grup de joves intel·lectuals com a “pretensió, honesta i legítima, de conquerir l’hegemonia”. Senyal que ni CDC ni el catalanisme conservador la tenien, més enllà d’haver perdut el poder polític a mans de l’esquerra catalanista liderada per Pasqual Maragall, el 2003. Més o menys per la mateixa època, quan el tripartit governava Catalunya -sense proposar cap actualització estratègica i unitària del catalanisme popular que no fos la tempestuosa i enrevessada agenda política del nou Estatut-, destacats dirigents d’ERC orquestraven un altre pols per l’hegemonia. Era potser menys elaborat que el de la CatDem però, en darrera instància, d’èxit còmplice o complementari. L’objectiu dels republicans era substituir les restes importants d’hegemonia psuquera al món cultural, periodístic i universitari. En paral·lel, i amb l’auge del sobiranisme, l’estratègia política d’una ERC socialdemòcrata o liberal, segons el dia, no ha oblidat ni els seus vasos comunicants amb CiU ni les picades d’ullet a un flanc esquerre on la CUP ha crescut i el PSC s’ha trencat.\nDes del 2006, s’ha confirmat una mutació del catalanisme i l’auge de l’independentisme interclassista o transversal\nÉs evident que la crisi econòmica global i les de l’estat del benestar, del model autonòmic i de la democràcia espanyola en general, coincidents a Catalunya amb el debat i la retallada de l’Estatut, han incidit, i molt, en aquesta batalla per l’hegemonia. La sociòloga Marina Subirats va encertar el diagnòstic en definir l’independentisme com a l’única utopia disponible en temps de crisi i d’incertesa, especialment útil i permeable com a esperança o il·lusió màgica per a les classes mitjanes i els joves. Aquesta mutació en el catalanisme i les seves derivades sociopolítiques es va covar entre el 2006 i el 2010 i va cristal·litzar a la manifestació de l’11 de setembre del 2012. El clam d’independència va ser unànime. El mateix ha passat en les successives diades fins aquest 2016, organitzades per l’Assemblea Nacional Catalana (ANC) i Òmnium en el que ha esdevingut un moviment social sense precedents a Europa però cada cop més institucionalitzat i mediàtica i políticament instrumentalitzat.\nLa singularitat de l’11 de setembre del 2012 és que, per primer cop, en una gran manifestació als carrers de Barcelona, hi va haver moltes més estelades que senyeres, banderes roges o qualsevol altra mena de pancartes. I moltes més estelades de triangle blau que d’estrella roja. Vet aquí la constatació plàstica del canvi d’hegemonia en discussió i, en aquell moment, viscut amb sorpresa per gent provinent de l’heterogènia tradició del catalanisme marxista, fossin d’ICV, del PSC, de la CUP o, fins i tot, d’ERC. Tota mena d’enquestes i els successius tests al carrer o en urna realitzats fins ara, inclosa la consulta del 9-N del 2014 i les eleccions pretesament plebiscitàries del 27-S del 2015, han confirmat aquesta mutació del catalanisme i l’auge de l’independentisme interclassista o transversal, que ha maquillat el seriós retrocés del centre-dreta nacionalista tradicional i la seva corrupció. No obstant, també han quedat clars l’estancament electoral de l’independentisme al voltant del 50% i la necessitat democràtica, més enllà de frivolitats de fulls de ruta i de passar o retrocedir pantalles, de celebrar un autèntic referèndum d’autodeterminació.\nEn paral·lel, durant aquest temps ha semblat conjurar-se a Catalunya (no pas a Espanya) el risc de consolidació d’una hegemonia alternativa espanyolista, tot i el fantasma del lerrouxisme apuntat en el creixement de Ciutadans, el manteniment del PP i l’aparició d’entitats com Societat Civil Catalana. Per contra, i malgrat quedar políticament en fora de joc tant la socialdemocràcia com la democràcia cristiana de tradicionals pedigrís catalanistes, sí s’ha forjat una hegemonia alternativa a l’independentisme interclassista. Té la curiosa condició de sorgir a parts iguals de dins mateix del catalanisme i de les brases del 15-M, i de mantenir bona relació amb sectors emergents de l’esquerra espanyola. Genealògicament emparentada amb el catalanisme popular dels anys 70 i alhora impulsora d’una revisió crítica dels anys de la transició com a forma de legitimar-se, aquesta hegemonia alternativa és la de l’anomenat espai dels comuns.\nHa emergit un nou i complex espai polític d’esquerres, sobiranista però no necessàriament independentista: els comuns\nAixí doncs, a la Catalunya on encara conserven el poder polític els hereus gairebé innominats del pujolisme (en aliança tàctica amb l’esquerra independentista i alguns socialdemòcrates), de cop ha emergit un nou i complex espai polític d’esquerres, també sobiranista però no necessàriament independentista. Encara en fràgil construcció al voltant d’ICV, EUiA, Podem i Barcelona en Comú, aquest espai polític ha estat capaç de guanyar per sorpresa a Catalunya les dues darreres eleccions espanyoles i, a les municipals del 2015, l’alcaldia de la capital i d’altres ciutats metropolitanes. És just en aquesta complexa situació d’empat i d’impàs polític i sociològic que la pugna per l’hegemonia cultural a l’interior del catalanisme s’ha intensificat.\nFins fa no res, la partida semblava clarament guanyada per uns. A finals d’estiu, així ho descrivia Albert Recio a ‘Mientras tanto’: “A Catalunya, l’esquerra està sotmesa a un relat dominant del que és difícil sortir: el de la independència. Es tracta d’un relat que ha aconseguit l’hegemonia en àmplies capes de la societat, clarament fora de l’àrea metropolitana i de forma notable entre les capes mitjanes barcelonines”. Precisa Recio que l’independentisme disposa de “poderosos mecanismes culturals i organitzatius, així com una base social consolidada per neutralitzar i menystenir les propostes intel·lectuals que venen d’aquest espai que els resulta incòmode”, en referència al dels comuns. El pregó de la Mercè hagués pogut ser el penúltim exemple d’això si no fos perquè el genial relat i l’habilitat de Javier Pérez Andújar, contraposats a l’astracanada del pregó alternatiu de Toni Albà, ha evidenciat el que ja era un fet: la pugna per l’hegemonia dins del catalanisme no està ni molt menys resolta.\nAlguns -i amb tots els matisos que, per exemple, a CRÍTIC han exposat Sergi Picazo i Montse Santolino– argumentem que és clau la batalla de les ciutats invisibles i garantir la cohesió social. N’hi ha d’altres, de batalles. I molt entrecreuades sobre la complexa malla dels eixos social (esquerra-dreta), nacional (Catalunya-Espanya) i de regeneració democràtica (que és molt més que la tramposa dicotomia vella-nova política). Però tot es complica encara més quan, des d’arreu, alguns compareixen al combat per l’hegemonia amb tacticismes polítics o amb poc elaborats arguments classistes, historicistes o fins i tot etnicistes, fàcils per desqualificar l’oponent i per lluir en un tuit, titular o tertúlia però molt poc útils per entendre la complexitat del moment. D’exemples de tacticisme n’hi ha a cabassos: són pur càlcul polític la llista i el Govern de Junts pel Sí i els seus fulls de ruta; ho són les anades i vingudes de la CUP, i ho és també el marejar la perdiu d’alguns actors comuns sobre el referèndum i la conveniència de manifestar-se alhora al costat de l’ANC a Barcelona i, a Sant Boi, un dia amb la CUP i ERC i un altre amb els hereus del PSUC, bo i apel·lant sempre al catalanisme popular.\nIgualment nombrosos, però més preocupants, són els arguments classistes, historicistes o, en algun cas, etnicistes o supremacistes. És gruixut desqualificar la memòria popular, obrera i de barri, que en bona mesura és la de la Catalunya metropolitana, menystenint la seva capacitat transformadora en benefici de les classes mitjanes suposadament més il·lustrades. També és gruixut menysprear aquesta memòria titllant-la de simple nostàlgia o, fins i tot, despatxant-la com a subcultura al servei de la ideologia dominant espanyola per poder mantenir subordinada la cultura catalana. És comprensible que a determinats sectors del catalanisme no li agradi la síntesi culturalment alternativa i amb apel·lació a l’hegemonia internacionalista i de classe que va fer Javier Pérez Andújar en castellà: “Barceloneses del mundo, ¡uníos!”. Però està per veure si reivindicar la cultura popular, obrera i de barri dels anys 60, 70 o 80 és menys legitimador (i més nostàlgic) pel lliure futur i la cohesió social del país que recórrer al 1714, a polèmiques fàcils sobre la guerra civil o a manifestos lingüístics que acusen la immigració castellanoparlant de ser “instrument involuntari de colonització lingüística”.\n“Mantenir ponts entre diferents imaginaris de referència històrica catalanista com són els de 1714 i 1939”\nHi ha qui fa esforços per mantenir ponts entre diferents imaginaris de referència històrica catalanista com són els de 1714 i 1939. No són contradictoris i, segons com es llegeixin ambdues derrotes, conformen un mateix relat nacional sobre Catalunya: sotmesa primer per l’absolutisme borbònic i, dos segles més tard, pel feixisme i el nacionalcatolicisme franquista. No obstant, convé no perdre de vista que les èpoques i els contextos històrics són molt diferents i que segons quines analogies o solucions de continuïtat són fàcils de fer però també equívoques i poc rigoroses. La polèmica mantinguda a l’agost, al diari digital Ctxt, entre Núria Alabao (‘Guerras culturales en Cataluña: el 1714 contra el antifranquismo‘) i Jordi Graupera (‘Memorias en común u olvido excluyente‘) és segurament l’exemple de més nivell en un debat sovint enfangat, de poca volada intel·lectual i encara menys rigor històric. El problema és que en la guerra de posicions per l’hegemonia, sobretot en l’esfera comunicativa, sembla que valgui tot: sectarisme, reduccionisme, distorsió argumental, mala caricatura… En el catalanisme, qui ha cavat còmodament trinxeres amb moral de victòria en els darrers anys i ara es veu amenaçat per foc que voldria amic no té manies en sortir a la càrrega.\n“És normal que els hereus del comunisme i del món llibertari s’inflin com a paons després de la fallida del capitalisme ultraliberal. És normal que no se’n sàpiguen avenir, de tenir una companya a l’alcaldia de Barcelona, de guanyar les eleccions generals a Catalunya. Però les seves conviccions són, com a mínim, tan granítiques com les dels independentistes. I a diferència d’ells, ja saben el que és l’hegemonia cultural (la que tenia el PSUC) i, redéu, com la trobaven a faltar. L’intervencionisme del món dels comuns va més enllà de l’emotivitat de les estelades: porta al darrere tota una visió del món i una arquitectura moral. […] Tot plegat genera una maquinària propagandística que revela la voluntat d’una hegemonia que només és popular mentre quedi clar qui és classe popular i qui no ho és”. Aquesta acalorada cita d’agost és del bloc de Toni Soler: resumeix prou bé el nerviosisme de l’independentisme mainstream enfront de la lluita per l’hegemonia dins del catalanisme. Més resolutiva i sofisticada és la sortida per la tangent de Jordi Graupera (Ara, 25/9/2016), que intenta argumentar la mort del catalanisme i en separa o, fins i tot, confronta l’independentisme. El risc de decretar la mort del catalanisme (popular o conservador, tant se val), de renunciar als seus valors morals i d’unitat, i de desitjar amb infantilisme la desqualificació o incompareixença del rival per atorgar directament la nova hegemonia a l’independentisme transversal és que es poden convocar els fantasmes del lerrouxisme. I no és només que s’afavoreixi l’espantall que l’espanyolisme voldria agitar, sinó que alhora s’anima el soleturisme precisament per part d’aquells que critiquen un concepte, d’altra banda, mal encunyat.\nDes dels sectors de l’independentisme que saben qui era Solé Tura (que no vol dir que l’hagin llegit) se l’acusa de defensar que els catalanistes havien de ser burgesos o rics i que els autèntics obrers mai no podrien ser catalanistes. Res més lluny de la realitat perquè, com resumeix Xavier Domènech a ‘Camins per l’hegemonia‘, “el llibre acaba dient que la realitat nacional no és exclusivament burgesa i que, perquè Catalunya pugui assolir les màximes aspiracions nacionals, qui ha de prendre en les seves mans la lluita nacional és la classe obrera”. Al marge del debat historiogràfic suscitat per Josep Termes el 1974, la qüestió de fons és, com diu Domènech, que s’ha codificat la història de les classes populars dins de la història del catalanisme, jutjant-la en la mesura que era més o menys catalanista i fent difícil d’entendre en tota la seva dimensió la història mateixa del catalanisme popular. En síntesi simplificada per Domènech, vet aquí el problema: “Hi ha una part de l’independentisme d’esquerres a qui els independentistes de dretes han explicat el passat. I se’ls han cregut. […] I si els de Podem s’ho empassen ja és l’hòstia”.\n“No tot l’independentisme transversal ha caigut en la trampa de caricaturitzar o menystenir la memòria del catalanisme popular”\nAfortunadament, en l’espai dels comuns hi ha independentistes i també una ICV, hereva del PSUC i de l’Entesa dels Nacionalistes d’Esquerra, que, si s’escau, poden donar testimoni a companys de viatge, a propis i a estranys; és la mateixa força política a qui ningú pot donar lliçons de catalanisme o defensa del dret a l’autodeterminació. Una altra cosa és que a algú li convingui atacar o estigmatitzar els ecosocialistes en refregues espúries d’un combat per l’hegemonia que inclou la lluita per l’herència del PSUC i el catalanisme popular. Afortunadament, tampoc no tot l’independentisme transversal ha caigut en la trampa de caricaturitzar o menystenir la memòria del catalanisme popular per la via polisèmica fàcil de posar en evidència que allò que ara és popular és el moviment social que –pacíficament i de forma massiva, com mai i enlloc- es manifesta cada 11 de setembre. Més enllà de si el referèndum torna a estar en el centre del debat polític per tacticisme o convenciment, la prova de que l’independentisme reconeix que l’hegemonia cultural es juga en el camp social, de la memòria històrica i de la cohesió nacional és la campanya que Òmnium endega aquesta tardor amb el nom de ‘Lluites compartides’. El seu objectiu declarat és conèixer el passat i reconèixer tothom per fer qualsevol pas endavant, admetent la contribució de tota mena de lluites socials a la cohesió del país i a la seva diversitat, ja que uneixen persones de procedències diverses en una causa compartida i plasmen la visió candeliana de “Catalunya, un sol poble”.\n“Saber que el relat propi és dèbil, que l’hegemonia està fora, és el primer pas per situar una tasca crucial. […] Però quedar-se paralitzat per aquesta hegemonia i no tractar de construir un relat diferent és el que no ens podem perdonar”. La cita és d’Albert Recio a ‘Mientras tanto’ i, per tant, emesa des d’un espai proper als comuns. Però segurament és reversible i de lectura similar des de l’independentisme mainstream. Als dos sectors principals en lluita per l’hegemonia els ha de pesar la consciència de saber que, independentment dels seus orígens, l’hegemonia del catalanisme ha estat gairebé sempre a la dreta. Però ara, com excepcionalment va succeir durant el franquisme, sembla clar que es guanyarà a l’esquerra.\nSectors del sobiranisme tracten d’apropiar-se de la memòria de l’anarcosindicalista Salvador Seguí, el Noi del Sucre\nPer això, d’un temps ençà i fora de context, sectors del sobiranisme tracten d’apropiar-se de la memòria de l’anarcosindicalista Salvador Seguí, el Noi del Sucre, per un discurs de 1919 a l’Ateneo de Madrid de qui un vell company després afí a ERC en va reconstruir una cita, el 1949, a l’exili de Montevideo, en clau d’ucronia protoindependentista: “Als treballadors, com sigui que amb una Catalunya independent no hi perdríem res, ans al contrari, hi guanyaríem molt, la independència de la nostra terra no ens fa por”. I per això, també, hi ha un penúltim intent de l’independentisme transversal de dotar d’èpica històrica i contingut social la seva batalla per l’hegemonia tot reivindicant el federalista d’esquerres Narcís Roca i Ferreres, el primer a preconitzar la creació d’una República Catalana al servei de les classes populars. “Aquí va néixer tot”, resava la convocatòria de l’ANC, la Comissió de la Dignitat, la revista Sàpiens i el Cercle Català de Negocis quan, el 25 de juliol, es va rememorar el centenari del míting del teatre Novetats organitzat el 1886 contra el tractat de lliure canvi entre la Gran Bretanya i l’Estat espanyol i en el que Roca i Ferreras va intervenir per carta.\nMitificar un míting proteccionista i Roca i Ferreras és una opció legítima que, un cop més, barreja interessos diversos en pro d’un relat independentista interclassista. Però també confronta hegemonies i, fins i tot, dóna cobertura als qui signen certificats de defunció al catalanisme. Recordem que, precisament, el 1886 Valentí Almirall va publicar la seva obra seminal ‘Lo catalanisme’. Aquesta seria una altra opció, més clàssica i més procliu a un federalisme de tall confederal, però també escorada a l’esquerra. I allunyada igualment del catalanisme conservador de Prat de la Riba que, sota una forma o altra, gairebé sempre ha estat hegemònic. Amb l’única excepció del catalanisme popular dels anys de l’antifranquisme i l’incertesa sobre el futur actual.\nÉs en aquest context de combat per l’hegemonia cultural i política, i sense haver d’anar tant enrere a buscar referents, que reviscola la memòria del catalanisme popular: el de Cipriano García i la Comissió Obrera Nacional de Catalunya, que als anys 60 van treure del testimonialisme la celebració de la Diada abans de passar el testimoni a l’Assemblea de Catalunya. Aquella Assemblea de Catalunya que, sota el paraigües del moviment veïnal, el febrer de 1976 va convocar a Barcelona les manifestacions per la llibertat, l’amnistia i l’Estatut d’Autonomia que van posar la mortalla al franquisme. Escollir uns o altres referents (1714, 1886, 1931-1939 o 1976) comporta una opció i segurament porta a relats diferents, no excloents però tampoc innocents. Tot són opcions. Per això cal tornar a insistir en la història dels homes. I de les dones.\nMarc Andreu és periodista i historiador.


Estàs aquí:Home Anecdotari\nReforçaran la Linia 01 per el concert a Ciutadella de Menorca\nPublicat el Dimarts, 16 Juliol 2013 08:00\nReforçaran la Linia 01 que va de Maó a Ciutadella passant per les diferents poblacions, el proper divendres 19 de juliol per el concert de Ja t'ho Diré a Ciutadella de Menorca.\nLlegeix més:Reforçaran la Linia 01 per el concert a Ciutadella de Menorca\nArriba la segona part del retrobament puntual de Ja T’ho Diré\nPublicat el Diumenge, 30 Juny 2013 08:00\nArriba la segona part del retrobament puntual de Ja T’ho Diré. Després dels dos concerts a Salt, el grup menorquí afronta el mes de juliol amb el compromís de les tres últimes actuacions, al GREC de Barcelona, a la mallorquina localitat de Porreres i es tancarà a Ciutadella.\nLlegeix més:Arriba la segona part del retrobament puntual de Ja T’ho Diré\nLlegeix més:L’esclat de Salt i l’homenatge a Ciutadella\nEsdirecte, el disc que emmarcà la carrera de Ja T’ho Diré\nPublicat el Dijous, 23 Maig 2013 07:58\nAquest mes de maig s’acompleixen 14 anys de l’edició del CD “Esdirecte”, l’antepenúltim treball de Ja T’ho Diré. Es tracta d’un aplec musical elaborat a partir dels enregistraments duits a terme en diversos concerts celebrats a Catalunya i Menorca. Es tracta d’un compacte doble que inclou un total de 29 cançons entre les quals hi ha el èxits més sonats i populars de la banda menorquina després de tretze anys de trajèctoria.\nLlegeix més:Esdirecte, el disc que emmarcà la carrera de Ja T’ho Diré\nJa t'ho diré, rep el Disc d'or del seu disc 'Moviments Salvatges'\nPublicat el Divendres, 17 Maig 2013 08:00\nEl passat dilluns 13 de maig JA T’HO DIRÉ va rebre el Disc d’or del seu treball “MOVIMENTS SALVATGES”.\nLlegeix més:Ja t'ho diré, rep el Disc d'or del seu disc 'Moviments Salvatges'\nEl comiat de Menorca amb proa cap Girona...\nPublicat el Dijous, 25 abril 2013 07:58\nTot allò que t’ha deixat grata memòria (el gust reconfortant dels moments plàcids de la vida, la lluentor de les vivències, el gaudi personal i instransferible dels dies de joventut...) es converteix en un somriure enyoradís que encén els ulls dins les dècades passades. Seran molts els menoquins i menorquines que tenen ben present quan Ja T’ho Diré deixà l’illa, perquè deixaríem de gaudir, de forma propera i en directe, la seva valuosa música. El grup de Ciutadella decidí cercar horitzons nous. Abandonaren Menorca, però se l’emportaren als seu cor i molt clarament reflectida en les seves lletres. Es tancava una preciosa etapa menorquina que havia de florir també amb força a les comarques gironines primer, i a la resta de Catalunya després, entre altres molts indrets.\nLlegeix més:El comiat de Menorca amb proa cap Girona...\nJa t'ho diré, actuarà a Mallorca, el 6 de juliol a Porreres, amb la mini gira “MOS TORNAM A TROBAR”\nPublicat el Dijous, 25 abril 2013 08:00\nJa T’ho Diré anuncia un nou concert el proper 6 de juliol al Parc de N’Hereveta, a Porreres. Les entrades es posaran a la venda a 28€, el mateix preu per totes les dates, aquest divendres 19 d’abril a les 10h a www.jathodire.com\nAquesta nova data s’uneix als tres concerts ja anunciats a la Sala La Mirona de Girona (31 de maig i 1 de juny) i al de Ciutadella de Menorca (19 de juliol).\nResten tan sols 500 entrades per exhaurir el segon concert a La Mirona (Girona).\nLlegeix més:Ja t'ho diré, actuarà a Mallorca, el 6 de juliol a Porreres, amb la mini gira “MOS TORNAM A TROBAR”\n“Un ram de locura”, la maduresa més genuïna\nPublicat el Dijous, 25 abril 2013 08:02\nSi Moviments Salvatges significà l’èxit més sonat i alhora la catapulta als primers llocs de la música, dos anys més tard, l’any 1997, el grup de Ciutadella reafirmà la seva extraordinària creativitat. I tornà encertar amb un nou treball: Un ram de locura. Un disc en el que el cantant Cris Juanico expressà l’aportació total i absoluta amb l’elaboració de quatre composicions. A la ja coneguda trajectòria i habilitat per musicar lletres pròpies, com són els casos de Jesús Moll “Fly” i Sebastià “Titi” Saurina, s’hi suma amb encert l’empenta del cantant solista del grup. Peces com Pecat de dia, Sal i dolçura. Aromes de roques i La mar portaven el segell propi de Cris Juanico.\nLlegeix més:“Un ram de locura”, la maduresa més genuïna\nJa T'ho Diré, seran els encarregats d'obrir la gran gala dels PREMIS ENDERROCK 2013...\nPublicat el Dijous, 25 abril 2013 08:03\nLa 15a edició de la gala se celebrarà per primera vegada a Girona.\nLluís Gendrau, director editorial del Grup Enderrock, i l'alcalde de la ciutat Carles Puigdemont, han fet públic el cartell dels Premis Enderrock d'enguany, que per primera vegada se celebraran al Teatre Municipal de Girona.\nEncara resta per saber qui actuarà en aquesta gran festa, però ja s'ha confirmat que el grup Ja T'ho Diré seran els encarregats d'obrir la gran gala. Prop d'una dècada després del seu comiat, tornen plegats als escenaris en concerts a Salt i Ciutadella: els Premis Enderrock seran també la primera ocasió per veure en directe la mítica banda menorquina.\nUna carrera exitosa, una trajectòria premiada\nPublicat el Dijous, 25 abril 2013 08:07\nSi bé és cert que el reconeixement i èxit d’un grup, entitat o activitat qualsevol, la magnifica o la popularitza el públic i/o seguidors, també és cert que els diferents agents socials, des d’una visió analítica, crítica, tècnica o artística, rebleixen allò que socialment és una evidència reconeguda. No sé si aquests agents estan influenciats pel comportament i suport dels seguidors i fans (és molt probable, en alguns casos) però també cal considerar que qui premia o guardona una obra, activitat o trajetòria, ho fa -més enllà de dades empíriques- valorant un treball precís, uns resultats tècnics demostrables i uns elements artístics de contrastada qualitat. I açò passa amb gairebé en tots els àmbits de la vida. I també en la música.\nLlegeix més:Una carrera exitosa, una trajectòria premiada\nMoviments Salvatges, el disc que consolidà Ja T’ho Diré\nPublicat el Dijous, 25 abril 2013 08:09\nUn treball que es reeditarà el proper mes juntament amb dues maquetes “Roquenrels” i “Otras hierbas”, a més, amb tres temes de la primera època que mai s’havien editat\nParlam del disc que va consolidar Ja T’ho Diré entre els més populars de la moguda musical d’aleshores. Es tracta de “Moviments Salvatges”. Fou el seu tercer treball quatre anys després de la seva arribada a les comarques gironines. Un disc que amplificà tots els sentits de l’expressió musical del quintet de Menorca. Un Cd que desenvolupà tota la força creativa, tota la madudesa artística, tota la contundència interpretativa i que, a més, ratificà, amb molta potència, l’estil i els missatges que sempre havien fet i cantat.\nLlegeix més:Moviments Salvatges, el disc que consolidà Ja T’ho Diré\nJa t’ho diré oferirà una segona data a LA MIRONA .\nPublicat el Dijous, 25 abril 2013 08:10\nAixí doncs s’anuncia un SEGON CONCERT a LA MIRONA, que serà el dia 1 de juny de 2013. Aquesta segona data és IMPRORROGABLE. Les entrades per aquest segon concert, tindran el mateix preu que pel primer (28€ + despeses de gestió) i es posaran a la venda el proper dimarts 4 de desembre a les 10:00h de forma online.\nEl disc “És blau es fester” acompleix 21 anys\nPublicat el Dijous, 25 abril 2013 08:15\nEl mes d’octubre de 1991 surt al mercat el disc “És blau es fester”, Va ser el seu primer treball discogràfic complet forjat de la mà de PDI. Va ser el punt de sortida de la banda Ja T’ho Diré poc temps després d’afincar-se a Girona. Tan sols feia nou mesos que els cinc components del conjunt menorquí s’havien instal•lat a Biure, però les ganes i la il•lusió de treballar a fons obtingué el seu primer i bon resultat en la seva primera edició discogràfica com a professionals. Un aplec de 10 cançons amb tota l’essència de Menorca (podeu llegir-les a les fotos de l’interior del treball que s’adjunten). Potser podríem dir que és el disc més menorquí de tots els que han fet. Són cançons creades quan encara eren a la seva illa. Les lletres són un cant profund a la terra que feia poc havien deixat, lletres conreades amb l’estima dels qui no l’han oblidada mai.\nLlegeix més:El disc “És blau es fester” acompleix 21 anys\nLlegeix més:Ja t'ho diré, es retroben per fer dos concerts, a Girona i a Menorca el maig i juliol de 2013


Centres sociosanitaris | http://www.xaropclown.com/web\nHome Page › Centres sociosanitaris\nQuinzenalment visitem el centre sociosanitari Maria Gay, on s’incorpora la figura del pallasso professional dins del marc de participació en la vida comunitària del centre.\nDes del gener de 2019 visitem als pacients de geriatria del Centre Sociosanitari Bernat Jaume de l’hospital de Figueres els dimarts quinzenalment.\nNo es tracta només d’omplir el temps de les persones grans, ni de distreure-les. Xaropclown realitza actuacions per a i amb les emocions de les persones grans amb l’objectiu de donar-los veu perquè manifestin i expressin els seus pensaments i estats emocionals positius.\nIgual que en el seu projecte a l’hospital, Xaropclown forma pallassos professionals amb el seu mètode de treball adaptat a aquest entorn:\nLínia artística diferenciada: Els personatges que visiten aquest centre destaquen per la seva simplicitat i senzillesa, i han desenvolupat tota una història de vida que comparteixen amb els usuari que tenen curiositat de tenir contacte humà de proximitat.\nLa música ens acompanya: Després de dos anys d’experiència, hem descobert que, en les actuacions per a gent gran amb un cert grau de dependència, la música obre les portes del cor i la memòria, i és capaç d’aconseguir grans gestos.\nActuacions personalitzades: Els pallassos adapten les actuacions a l’estat de cada persona per generar estímuls i experiències que despertin sensacions i aportin una dosi de qualitat humana al dia a dia del centre.\nRegularitat i constància: Per tal de crear una relació de confiança amb els usuaris, fem les visites amb regularitat i respectant els horaris.


Població: 800.215 (INE 2020)\n• Densitat: 5.850,78 hab./km²\nLa ciutat de Valéncia o Cap i Casal del Regne és la capital de la Comunitat Valenciana i de la província de Valéncia. Des d'un punt de vista històric i tradicional, és la capital del Regne al que dona nom. És la tercera ciutat d'Espanya per importància i població, i la 15ª de l'Unió Europea: 800.215 habitants en el municipi (INE 2020) i 1.581.057 habitants en l'àrea metropolitana (INE 2020). És coneguda popularment com el Cap i Casal i la Capital del Túria. Situada a la vora del riu Túria, és va fundar com Valentia Edetanorum en l'any 138 a. C., mentres el cònsul romà era Decimus Junius Brutus Callaicus.\n9.1 Ciutats agermanades estrangeres\n9.2 Ciutats agermanades d'Espanya\n9.3 Ciutats agermanades de la Comunitat Valenciana\nDespuix de la mort sense descendents de Martí l'Humà, el Compromís de Casp instaura un nou llinage, la família castellana dels Trastàmara, en la Corona d'Aragó.\nDespuix de la victòria borbònica en la batalla d'Almansa, 25 d'abril 1707, l'eixercit anglés evacuà Valéncia i la ciutat.\nDistrictes i Barris de la ciutat per districtes\nBarris del Districte\nAlguns d'estos barris i pedanies eren antigament municipis independents que s´incorporaren a la ciutat fonamentalment en la segona mitat del sigle XIX. Estos són: Beniferri, Benimaclet, Patraix i Russafa al voltant de l'any 1877. Benimàmet i Orriols al voltant de 1887. Borboto, Campanar, Mauella, Poble Nou del Mar i Vilanova del Grao al voltant de l'any 1897. I Benifaraig, Carpesa i Masarrochos al voltant de 1900.\nMedicions corresponents al periodo entre els anys 1971 i 2000. Són valors relatius per a la ciutat de Valéncia, des del centre de medició ubicat en la ciutat. Els valors ací representats estan obtenguts de miges mensuals i miges globals anuals, algunes senyes poden haver segut superades tant en màximes com en mínimes. Estes senyes són exclusives de l'observatori indicat.\nLa població censada en la ciutat és de 800.215 habitants (INE 2020), mentres que la seua àrea metropolitana alberga al voltant de 1.581.057 hab. L'àrea metropolitana de Valéncia està formada principalment per municipis situats en l'Horta de Valéncia; algunes d'estes localitats se troben completament anexionades en el caixco urbà de Valéncia, com Mislata, mentres que el restant se situen en una primera o en una més difusa segona corona metropolitana. Destaquen per la seua població Torrent (80.107 hab.), Paterna (67.340 hab.), Mislata (43.320 hab.) i Burjassot (37.546 hab.).\nCollage de Valéncia\nCiutats agermanades d'Espanya\nCiutats agermanades de la Comunitat Valenciana\nArtícul principal → Alcaldes de Valéncia.\nWikimedia Commons alberga contingut multimèdia sobre Valéncia.\nFira de Mostres de Valéncia\nVisit Valéncia (Web Oficial)\nObtingut de «https://www.lenciclopedia.org/w/index.php?title=Valéncia&oldid=208988»\nEsta pàgina fon modificada l'última volta el 16 jun 2022 a les 19:12.


Guant nitril pesat recobriment palmell i dits amb maniguet\nGuants de protecció amb suport de cotó recobert de nitril blau. Guant amb el dors transpirable i puny de seguretat.\nGuant de nitril pesat parcialment recobert, deixant transpirable el dors de la mà, i impregnat de nitril NBR blau sobre un forro de punt de cotó de jersei.\nGuant de protecció robust i resistent model 3430 preparat per activitats brusques i pesades, repel·lent a olis i greixos, que supleix amb avantatge la duració dels millors guants de pell.\nRecomanable per treballs on l’índex d’abrasió sigui considerable. Model de guant que per les seves condicions té una comoditat apreciable, dissenyat per exercir treballs que requereixin una protecció mecànica exigent.\nUtilitzacions habituals en el món de la construcció, fusteries, fosses, motlles de plàstic (freds), metal·lúrgia, xapes, neteges d’espais públics, etc.\nGuant EN388 de Categoria II, i uns codis de resistència mecànica:\n- A l’abrasió: 4.\n- Al tall: 2.\n- A l’esquinçament: 1.\n- A la perforació: 1.\nAquest guant també està disponible sense el puny de seguretat. > Veure model 3410.\nDisponible en talles 8, 9, 10 i 11.\nCompra mínima de 12 parells de guants amb recobriment de nitril i puny de seguretat.\nGuant de protecció antitall 5\nGuants de protecció a tall nivell 5, teixit amb 10 GG de fibra de vidre i poliamida. Recobert de PU, també li otorga una resistència superior a l'abrasió i a l'esquinçament. Incorpora un puny elàstic per una adaptació superior.\nCompra mínima 12 parells.\nTalles disponibles: 9 - 10\nNormativa: EN 388-2003\nGuants vermells de PVC amb suport de 36 cm\nGuants vermells de PVC amb suport de 36 cm. Guants de protecció química confeccionats de PVC i recobriment amb suport 100º cotó Interlock.\nCompra mínima de 10 parells de guants PVC\nGuants Hylite 47-409 de Ansell Edmont\nGuants Hylite 47-409 de Ansell Edmont totalment coberts de nitril sobre folre de punt de cotó intercalable. Guants HYLITE, folre tèxtil, puny seguretat, coberts de nitril.\nCompra mínima 12 parells de guants Ansell 47-409.\nGuants blaus de nitril 9013\nPreu 1,78 €\nGuants Sacobel model 9013 nitril blau. Guants de nitril, color blau, suport lleuger, teixit camisa de cotó.\nNormativa: EN 4211\nGuant de nitril pesat model 210F\nGuant recobert de nitril pesat amb suport jersei textil. Guant solsament cobert unes 3/4 parts del dors. Guant transpirable. Guant amb puny elàstic per major ajustament.\nGuants de PVC vermells sobre suport 27 cm\nPreu 2,08 €\nGuants de PVC de 27 cm vermells amb suport interlock. Guants per a la indústria química recoberts amb tractament Actifresh.\nCompra mínima 10 parells de guants PVC\nGuants de nitril amb maniguet de seguretat\nGuants de nitril sobre suport tèxtil i maniguet de seguretat. Guants de nitril Vulcan 6 de 3L.\nGuants 3L PVC blaus sobre cotó\nPreu 3,07 €\nGuants Super Oil 35 cm de PVC blaus sobre teixit de cotó. Guants sense costures model Super Oil.\nGuants nitril lleuger sobre tèxtil nylon\nPreu 0,51 €\nGuants de nitril amb puny elàstic model 5071 PG fabricats amb nitril de gran qualitat.\nCompra mínima 12 parells de guants nitril\nGuant de làtex foam mod. Garden\nGuant suport tèxtil 13G, recobriment làtex foam. Guant amb excel·lent tacte i dextereritat.


Sr. Postu: "és un honor i una responsabilitat fer el pregó d'un dels pobles més importants de Ponent" - Arxiu sonor - Ràdio Les Borges 107.1 FM\nAmb motiu de la Festa Major de les Borges, que se celebrarà de l'1 al 5 de setembre, hem parlat amb el Sr. Postu, que serà el pregoner d'enguany. Sota una màscara d'Spiderman i un barret de palla de l'Aplec del Caragol, aquest personatge ha fet de l'humor la seva eina bàsica per promocionar diverses causes solidàries i per donar a conèixer els atractius, els costums i la manera de parlar de les terres lleidatanes.\nAquest postureta enamorat de la seva terra organitza, impulsa i participa en diverses activitats i iniciatives benèfiques, com serà també el pregó de les Borges en què els gegants duran xapes solidàries. Les xarxes socials han esdevingut un mitjà bàsic des d'on el nostre protagonista dóna a conèixer la seva tasca.\nEn una divertida conversa als estudis de Ràdio les Borges, el Sr. Postu ens ha parlat de les Borges i les Garrigues, ha donat pistes de què trobarem al pregó de dissabte i també ha parlat d'aspectes més personals del personatge i com el combina amb el seu dia a dia.\nNo us perdeu l'entrevista!\nEl Sr. Postu als estudis de Ràdio les Borges.


A VOLTES AMB L’ESTAT – El Republicà\nA voltes, amb la crisis de la COVID-19\nLa societat civil actual s’ha convertit en una estructura molt complexa i resistent a l’administració pública i a les crisis com està demostrant el curs de la pandèmia COVID-19.\nA voltes amb un empresariat que vol créixer\nLa crisi no ha desmoralitzat l’empresariat que ha seguit treballant buscant mercats exteriors i diversificant el negoci. Ni han abandonat ni han perdut la confiança en sortir-ne i fer-se un futur.\nHan caigut les empreses que s’han tancat en si mateixes provocant elles mateixes l’autodestrucció, treballant en la superficialitat i sense veure la realitat que és de fusions i aliances com han fet els bancs i algunes asseguradores. El futur està en la concentració dels negocis. L’individualisme no té futur.\nLa inestabilitat i el conflicte polític influeixen en l'economia\nEl marxisme reconeix que cap societat desapareix mentre les forces productives que ha desenvolupat tinguin capacitat per a nous desenvolupaments progressius ulteriors. Aquesta realitat és la que ha fet que el socialisme es modifiqués per la força dels fets.\nLa realitat imposa l’equilibri de forces sobretot quan hi ha estabilitat, ja que la inestabilitat i el conflicte polític és sabut que influeixen en l’activitat econòmica.\nA voltes, amb la guerra de maniobres\n2307 empreses catalanes que van marxar de Catalunya, pressionades o atemorides pel procés o es van vendre beneficiant la capital de l’Estat, són la mostra d’una covardia i d’un egoisme d’arrel capitalista, tot i que Catalunya ha seguit creixent i manté una notable activitat econòmica.\nEspanya ha fet una guerra de maniobres intentant destruir les defenses de la muralla legal i democràtica catalana, sense adonar-se que noi havia acabat amb les forces civils que s’han posat fidelment al costat del període històric que els ha tocat viure.\nLa crisi i les pressions de l'Estat no han acabat amb l'independentisme\nEls recursos polítics, socials i morals de l’independentisme no es van acabar amb l’empresonament de part del govern destituït pel 155 i l’exili de l’altra part. Les eleccions del 14 F 2021 ho van demostrar.\nLa crisi i les pressions de l’Estat repressor no van assolir la tasca de fer desaparèixer el sentiment independentista, avui amb majoria parlamentària a Catalunya per segona vegada.\nA voltes amb l'Estat, segueixen les reivindicacions catalanes\nA diferència del món econòmic, les reivindicacions catalanes segueixen en la incomprensió del centralisme d’Estat que comença a practicar el socialisme espanyol, i els catalans han assumit el repte de no deixar-se superar i desenvolupar-se amb més força en defensa dels seus drets nacionals.\nEscrit a General Tagged covid19, crisi, espanya, independentisme, repressió\n← Karlitus número 167\nBeneficios empresariales y políticas de izquierdas →


BTT MORELL: d’octubre 2010\nLa 2a Avellana Bike als mitjans de comunicació\nEls mitjans de comunicació es fan ressò de la propera realització de la segona edició de l'Avellana Bike.\nRÀDIO MORELL (98,3 FM)\nRàdio Morell recomana navegar la seva web amb Mozilla Firefox.\n► El dia 13 d'octubre Ràdio Morell va publicar-ne una notícia a la seva pàgina web, alhora que va inserir-hi un bànner publicitari que es mostra de manera aleatòria juntament amb altres banners dels programes que ofereix l'emissora local.\nClica la imatge per accedir a la notícia\n► El dia 19 d'octubre es va començar a emetre per antena i també a través del servei d'streaming (ràdio on-line en directe) una falca publicitària sobre l'esdeveniment, la qual s'emet aleatòriament entre la programació.\nEscolta o descarrega't la FALCA\n► El dia 4 de novembre dins el programa Electors, que s'emet tots els dijous a les 22 hores, Ràdio Morell va emetre en directe una entrevista sobre la realització de la 2a edició de l'AVELLANA BIKE - Open de Resistència BTT El Morell, tenint-hi com a convidats el president del Club Ciclista El Morell Ramon Ferré i els membres de l'agrupació BTT Morell Josep Zubero i Josep Calbet, la qual va ser emesa a la segona part del programa i que es pot escoltar al web de Ràdio Morell.\nEscolta i descarrega't el programa\nELECTORS del dia 04-11-2010\nEL VALLENC (setmanari comarcal d'informació independent)\n► En l'edició del setmanari El Vallenc del divendres 22 d'octubre se'n va publicar una notícia a la secció d'esports on es fa difusió de l'esdeveniment (es troba a la pàgina 110).\nClica la imatge per agrandir-la\n► A l'edició d'El Vallenc del divendres 29 d'octubre es va publicar una altra notícia sobre l'esdeveniment (aquest contingut està pendent de publicació).\n► A l'edició d'El Vallenc del divendres 12 de novembre es va publicar una notícia sobre el resultat de la segona edició de l'Avellana Bike (és a la pàgina 90).\nActualitzat per BTT MORELL: dimarts 23 de novembre de 2010 (23:30)\nPublicat per BTT MORELL a les 13:16 Cap comentari:\nEtiquetes de comentaris: Audio, Avellana Bike, BTT, BTT MORELL, El Morell, El Vallenc, Marxes i Pedalades, Notícies, Premsa, Ràdio Morell\n2a Edició de l'AVELLANA BIKE - Open Resistència BTT El Morell\nClica la imatge per descarregar el CARTELL\nEl Proper dissabte 6 de novembre es durà a terme al Morell la Segona Edició de l'AVELLANA BIKE, es tracta d'una cursa de resistència BTT de tres hores de durada en circuit tancat, en la que hi poden participar equips formats per un màxim de tres persones, podent ser masculins, femenins o bé mixtes.\nEl nom que rep la prova li ve donat en referència a la presència majoritària dels característics cultius d'avellaner que trobem a la superfície agrícola del terme municipal del Morell.\nLa primera edició, que va tenir lloc l'any passat en motiu del 30è Aniversari del CLUB CICLISTA EL MORELL i que a més va coincidir amb la Festa Major d'Hivern del Morell, va resultar ser tot un èxit tant en la participació com en la organització que va anar a càrrec del CC EL MORELL, enguany, degut a l'aceptació obtinguda a la primera edició, s'ha decidit donar continuitat a la prova millorant-ne alguns aspectes i alhora coorganitzant-la amb el grup BTT MORELL.\nEn aquesta edició s'ha optat per canviar la ubicació i les característiques del circuit, traslladant-lo a les afores del nucli urbà de la població, concretament a la vila abandonada de La Granja dels Frares, on tant els participants com els assistents podran gaudir d'un millor entorn i mantenir un contacte més proper amb la natura.\nClica la imatge per descarregar el DIPTIC\n● Equip Femení\n● Equip Mixte\n● Premis Especials als Equips amb les mitjanes d’edat més Jove i més Alta\nNOTA IMPORTANT: Les categories General, Equip Femení i Equip Mixte es divideixen en 3 subcategories que son: Individual (1 persona), Parella (2 persones) i Grup (3 persones).\n● De 8:30 a 9:45 h. Inscripcions i Lliurament de Dorsals (caldrà presentar el DNI, la llicència federativa, i el comprovant de l'ingrés si s'ha formalitzat la inscripció anticipada)\n● 10:00 h. Inici de la Prova\n● 13:00 h. Fi de la Prova\n● 13:30 h. Classificació, Lliurament de Trofeus als 3 primers classificats de cada Categoria i Obsequis per a tots els Participants\n● 14 h. Botifarrada (Gratuïta per als participants, i té un preu de 5€ per als acompanyants i la resta del públic prèvia inscripció)\n● ANTICIPADA (fins el dia 3 de novembre)\nFEDERATS: 14 €\nNO FEDERATS: 20 € (14 € + 6 € en concepte de federació per un dia)\n● El MATEIX DIA de la prova\nFEDERATS: 18 €\nNO FEDERATS: 24 € (18 € + 6 € en concepte de federació per un dia)\n● La BOTIFFARRADA serà Gratuïta per als participants a la prova, i per als acompanyants i la resta del públic el preu serà de 5 € prèvia inscripció.\nla BUTLLETA D'INSCRIPCIÓ\n● Les Inscripcions s'hauran de fer amb la butllueta d'inscripció adjunta i de manera individualitzada encara que es participi en grup. Si es participa en grup s'haurà de fer un pagament per cada un dels seus integrants per la quantitat corresponent a cadascun d'ells, tot i que en les inscripcions anticipades al FORMULARI D'INSCRIPCIÓ ON-LINE hauran d'inscriure's tots els membres d'un mateix grup a la vegada.\n● Les inscripcions anticipades es podran realitzar fins el dia 3 de novembre inclòs, les que es rebin a partir del dijous 4 de novembre inclòs no es donaran per vàlides.\n● Si les inscripcions anticipades s'haguéssin de tancar abans de la data límit, per haver-se cobert ja el nombre màxim de participants admesos a la prova, la organització ho faria públic oportunament a través dels mitjans al seu abast, i en aquest cas no s'admetria cap inscripció el mateix dia de la prova.\n● Per formalitzar les inscripcions de manera anticipada s'haurà de complimentar un FORMULARI ON-LINE a través del web del CLUB CICLISTA EL MORELL, a més també s'haurà d'omplir la butlleta d'inscripció adjunta (per enviar-la), i caldrà fer un ingrés per la quantitat que correspongui al compte de La Caixa número\nfent constar al comprovant de pagament el nom i cognoms del participant i la referència 2a AVELLANA BIKE, les inscripcions seran efectives un cop s’hagi realitzat l’ingrés.\n● Un cop realitzat l’ingrés envieu-ne el comprovant i la butlleta d’inscripció adjunta degudament complimentada amb totes les dades i signada al fax 977 84 26 99 o al correu electrònic del CC EL MORELL (ccelmorell@hotmail.com) o al del grup BTT MORELL (btt_morell@hotmail.com).\n● Caldrà fer constar a la butlleta d'inscripció la confirmació d'assistencia a la botifarrada, i si cal també el nombre d'acompanyants que hi assistiran, havent-se d'ingressar la quantitat corresponent a aquests juntament amb la inscripció del participant;\nExemple: un participant federat realitza la inscripció anticipada i assistirà a la botifarrada amb 3 acompanyants, el preu a pagar seria la quantitat que resulta de 14,00 + (3 x 5,00) = 29,00 €.\n● Avituallaments líquids i sòlids\n● Cronometratge en les Classificacions\n● Vestidors i Dutxes per als Participants\n● Bossa amb Obsequis per a tots els Participants (inclou una samarreta exclusiva de la prova)\n● Trofeus per a totes les Categories (els 3 primers classificats de cada subcategoria)\n● Sorteig d’Obsequis durant la prova\n● Serveis Sanitaris i Ambulància\nÉs situat a les afores del nucli urbà del Morell (Tarragonès) i més concretament es troba a la vila abandonada de La Granja dels Frares, en podreu veure les situacions geogràfiques clicant els enllaços següents:\n● Situació del Morell (Mapa Google a través de l'IDEC)\n● Situació de La Granja dels Frares (Mapa Google a través del portal Pobles de Catalunya)\n● Mapa Cartogràfic amb situació del Morell (Mapa Topogràfic de l'ICC)\nLa seva longitud és d'aproximadament uns 3,36 Km. i transcorre per un entorn de camps i ribera amb varis tipus de terreny ben diferenciats que ofereixen atractiu al recorregut i alhora li atorguen certa dificultat tècnica en alguns trams, tot i no disposar de grans rampes ni desnivells els metres de desnivell s'aniran acumulant a cada volta al circuit que realitzin els participants.\nLa seva ubicació estarà degudament indicada i senyalitzada per tal que els assistents puguin accedir-hi amb facilitat.\nNORMES I REGLAMENT\n● La cursa és oberta a totes les persones que tinguin la llicència de la Federació Catalana de Ciclisme en vigor. Les persones que no estiguin federades poden contractar una llicència vàlida per un dia (el de la prova) en el moment de fer la inscripció.\n● Els menors de 18 anys han de presentar una autorització signada pels pares o els tutors legals i han de venir acompanyats per ells.\n● El suplement en el preu de la inscripció per als participants NO federats servirà per tramitar l'assegurança individual obligatòria per a poder participar a la prova.\n● Caldrà presentar el DNI i, si cal, la llicència federativa en el moment de formalitzar la inscripció o en el moment de la recollida del dorsal si la inscripció es va fer de manera anticipada.\n● La prova està limitada a un màxim de 300 participants.\n● És obligatori l'ús de casc homologat durant la realització de la prova.\n● Els dorsals dels participants haurant d'estar sempre en llocs visibles durant la prova.\n● Els equips poden estar formats per un màxim de 3 participants, també poden estar formats per parelles o ser individuals, siguin masculins, femenins o mixtes.\n● Cada participant haurà de córrer amb la seva bicicleta.\n● El circuit estarà degudament senyalitzat i balissat, i hi haurà diversos punts de control.\n● Seran motius de desqualificació no seguir la totalitat del recorregut del circuit sortint-se del mateix i/o desobeir les indicacions dels membres de la organització.\n● En cas d'abandonar la prova cal comunicar-ho a la organització o al punt de control més proper.\n● L'organització quedarà exempta de tota responsabilitat davant de qualsevol accident dels participants així com dels danys que es puguin ocasionar a tercers (tant personals com materials), entenent-se que, en cas de produir-se hauran de ser coberts pels mateixos participants que els hagin ocasionat.\n● Els participants, amb la seva inscripció, renuncien explícitament a reclamar a la organització qualsevol indemnització o compensació econòmica en cas d'accident durant la seva participació a la prova.\n● L’organització es reservà els drets a resoldre qualsevol incident que es produeixi durant la realització de la prova, així com qualsevol dubte sobre la interpretació d’aquestes normes, i a poder modificar qualsevol aspecte que es consideri adient.\n● Es demana respecte envers la resta de participants i per a l’entorn de la zona on es desenvolupa la prova (tan les propietats privades com el medi natural), restant totalment prohibit l’abandonament de qualsevol tipus de residu a l’interior del circuit i a les rodalies d’on es desenvolupi la prova, fets que també seran considerats motiu de desqualificació.\n● Pel sol fet de participar, els participants accepten totes aquestes normes, així com el reglament de la Federació Catalana de Ciclisme.\n● CLUB CICLISTA EL MORELL\n620 39 77 03\n● BTT MORELL\nBTT MORELL Facebook Perfil\nBTT MORELL Facebook Grup\n2a AVELLANA BIKE Facebook Esdeveniment\ni ara també a PerfilCAT\nBTT MORELL PerfilCAT Perfil\nBTT MORELL PerfilCAT Esdeveniment\nActualitzat per BTT MORELL: dilluns 01 de novembre de 2010 (17:42)\nPublicat per BTT MORELL a les 5:44 3 comentaris:\nPresentació de la pàgina de BTT Morell\nEl present bloc esdevé la pàgina web de BTT MORELL.\nAquesta pàgina alberga la informació més rellevant de l'activitat realitzada pels integrants de BTT MORELL, així com qualsevol altra notícia o informació relacionada amb el món de la BTT i del ciclisme en general que es pugui considerar convenient de publicar.\nEs tracta d'un espai web destinat bàsicament a la publicació d'algunes de les sortides més rellevants i de les rutes que es van realitzant, així com de les marxes i pedalades en les que participem o puguem organitzar o bé col·laborar en la seva organització.\nEn la mesura de lo possible es complementarà qualsevol informació amb el màxim de dades possibles que estiguin al nostre abast, amb la inclusió de fotografies, vídeos, mapes, perfils altimètrics, enllaços, etc. per tal que la pàgina esdevingui un lloc de consulta tant per als propis integrants del grup com per la resta de persones aficionades o interessades en la pràctica d'aquest esport.\nLa pàgina es troba en constant creixement i els continguts que s'hi presenten sovint s'aniran ampliant.\nPublicat per BTT MORELL a les 5:36 Cap comentari:\nEtiquetes de comentaris: BTT, BTT MORELL, El Morell\n2a Edició de l'AVELLANA BIKE - Open Resistència BT...


Club Atletisme Vall d'Albaida-Stocklogistic: Gilberto Vicedo guanya el Cross d'Alcoi\nGilberto Vicedo guanya el Cross d'Alcoi\nL'ontinyentí Gilberto Vicedo es va convertir en el gran protagonista del CAVA en guanyar el Cross d'Alcoi en categoria junior, prova que es va celebrar el 26 de gener. Gilberto va fer la millor carrera de la temporada en el cross més dur del Circuit de Cross de la FACV. Va saber regular les seues forces des del primer moment i, ja en la última volta, es va llançar cap a un important triomf que permet mantindre intactes les seues opcions per a classificar-se per al Campionat d'Espanya. És el segon pòdium que aconsegueix aquesta temporada després del que va aconseguir al mes de desembre al cross de Vinaròs.\nTambé va tindre una excel·lent actuació Sofia Cambra en acabar quarta en categoria cadet. Sofia va fer una prova molt semblant a la de Gilberto, corrent la prova de menys a més i acabant ben forta. El quart lloc la clava de ple en la lluita per les sis places per a disputar el Campionat d'Espanya, la selecció del qual es decidirà al cross d'Ontinyent el proper 2 de febrer.\nLa resta d'atletes del CAVA també van estar a bon nivell. En infantil femení Lorena Perales fou setena, Júlia Bañuls la 23, Marina Agustín la 24 i del lloc 31 al 34 entraren Ana Penadés, Andrea Sanchis, Helena Santamaria i Sandra Campos. En xics, Nico Azorín hagué de retirar-se per malaltia. En alevins, Álex Conchilla arribà el 27, mentre que en benjamí Clara Agustín fou desena, mentre que Víctor Cambra fou el 26. En juvenils, Josep Barberà acabà vuité, Joan Reig onzé, mentre que Víctor Sanz hagué de retirar-se. Per últim, en junior a més del triomf de Gilberto, Cristian Marín acabà el 21 i Jason Tomàs el 26, mentre que Sergi Tomàs no pogué acabar per problemes físics.\nPublicat per CAVA a 1/26/2014 09:01:00 p. m.\nNotícia del Cross Ciutat d'Ontinyent a MK Televisión\nElena Vidal, Lara Ortiz i Laura Navalón acaben amb...\nPresentat el Cross Ciutat d'Ontinyent\nAndrea Sanchis, la més destacada al provincial inf...\nPresentació del Cross Ciutat d'Ontinyent\nBon començament d'any al cross d'Almoradí.\nAndrea Sanchis tercera al Campionat Autonòmic de M...


El creixement de l'endeutament de les societats no financeres, durant la dècada dels noranta i fins al 2007, va ser un fenomen generalitzat a la majoria de països europeus i especialment intens a Espanya. Per aquest motiu, se sol afirmar que l'endeutament de les nostres empreses és excessiu i que cal iniciar un procés de despalanquejament.\nPer mesurar els nivells d'endeutament podem utilitzar diferents indicadors. Les ràtios més utilitzades són la de deute sobre actius (que informa sobre el percentatge del balanç finançat amb fons aliens); la de deute sobre resultat econòmic brut (que mesura la capacitat de devolució del deute amb les rendes generades), i la de càrrega financera sobre el resultat (percentatge del resultat destinat al pagament d'interessos pels deutes contrets). Valors alts d'aquestes ràtios indiquen vulnerabilitat de les empreses, ja que suggereixen una dependència excessiva de fons externs o alts percentatges del resultat destinats al pagament de deutes.\nCom s'observa al gràfic, les conclusions sobre l'endeutament de les empreses espanyoles varien segons l'indicador utilitzat. Sembla que la seva estructura del balanç no mostra, en termes agregats, signes de sobreendeutament: el percentatge finançat amb fons propis és coherent amb el que presenten altres països de la zona de l'euro. En canvi, els indicadors vinculats al resultat o al valor afegit brut són els que recullen un major nivell d'endeutament diferencial en relació amb altres països de la zona de l'euro i indiquen la necessitat d'incrementar la rendibilitat dels actius empresarials. El deteriorament de la nostra economia ha intensificat aquest problema, ja que ha erosionat els comptes de resultats en un gran nombre de sectors i ha generat un augment de les ràtios d'endeutament que adopten aquesta variable com a referència.\nEl problema d'aquestes ràtios agregades és que no permeten distingir si el major endeutament d'un país és degut al fet que presenta més pes en sectors que, per les seves característiques, requereixen més endeutament o bé al fet que presenta un problema de sobreendeutament generalitzat a tots els sectors. Un exemple il·lustratiu és el sector de la promoció i construcció. A la majoria de països analitzats, és el sector que presenta ràtios més altes d'endeutament, de manera que el seu major pes en la nostra economia explicaria una part de les nostres ràtios més elevades. No obstant això, sí es pot parlar d'endeutament excessiu quan, a més a més, aquest sector presenta, a Espanya, una ràtio d'endeutament de 27 cops el seu resultat anual, per una ràtio de 10 cops a la resta de països europeus. Com veurem més endavant, aquest no és l'únic sector a Espanya que pateix aquest mal.\nEl nivell d'endeutament sostenible d'una empresa depèn de molts factors. Uns són específics de la branca d'activitat en què opera. Així, per exemple, un sector amb processos de producció que requereixin molts actius intangibles tindrà menys actius tangibles per poder aportar com a garantia d'un préstec que un altre sector més intensiu en maquinària. Altres factors estan determinats per característiques de la mateixa empresa –com la capacitat de gestió per obtenir més rendibilitat o la capacitat d'aportar garanties addicionals–. En aquest sentit, la dimensió també és important, ja que els mercats tenen poca informació sobre les empreses petites: els seus contractes no solen ser públics i no emeten títols cotitzats pels costos que això comporta, comparativament elevats. Atesa aquesta situació, les empreses petites tendeixen a confiar més en l'autofinançament o en el crèdit bancari. En qualsevol cas, el seu comportament és diferent al de les empreses grans.\nPer tant, per jutjar si el nivell d'endeutament de les empreses és excessiu, caldria tenir en compte tots aquests factors. Una manera de fer-ho, és comparar els nivells d'endeutament de les empreses espanyoles amb els d'empreses similars a altres països de la Unió Europea que operin en la mateixa branca d'activitat. D'aquesta manera, comparant entre empreses de la mateixa branca, es minimitzen les diferències que puguin derivar de les particularitats sectorials. Si, a més a més, es compara entre empreses de la mateixa dimensió, les diferències que puguin venir d'un major o menor accés als mercats també es redueixen. Així, la resta de diferències haurien de ser atribuïbles a la diferent capacitat de gestió o a altres circumstàncies específiques. Aquest tipus d'anàlisi s'ha dut a terme en un estudi recent,(1) els principals resultats del qual resumim a continuació.\nEn primer lloc, l'anàlisi mostra que, efectivament, hi ha un comportament molt diferent entre empreses grans i petites. Les ràtios d'endeutament són molt dispars, tot i que el fet que un tipus o altre d'empresa estigui més endeutat depèn de la branca d'activitat.\nEl segon dels resultats ve de la comparació dels nivells d'endeutament de les empreses espanyoles amb els nivells mitjans dels principals països de la zona de l'euro, per a cada branca d'activitat i segons la dimensió de l'empresa. Al gràfic següent, es pot observar com, el 2010, de mitjana, les empreses grans espanyoles estaven més sobreendeutades en relació amb les seves homòlogues europees que les empreses petites. En efecte, les empreses grans tenien un endeutament superior a la mitjana europea al 45% dels sectors, xifra que es redueix al 20% per a les empreses petites. Addicionalment, per a una proporció elevada d'aquests sectors sobreendeutats, l'endeutament relatiu va empitjorar des del 2007 (perquè va augmentar el palanquejament o perquè es va reduir menys que als altres països).(2)\nFinalment, l'anàlisi mostra que, pel que sembla, el menor endeutament relatiu de les empreses petites és el fruit d'un major esforç per reduir-lo des del final del 2007. De fet, la càrrega financera de les empreses petites va créixer al voltant del 15% entre el 2007 i el 2009, mentre que només va augmentar lleugerament per a les empreses grans. Cal pensar que, atesos els tipus d'interès més baixos durant el 2009, la major càrrega financera de les empreses petites reflecteix un deteriorament més intens del seu resultat. Atesa aquesta situació, és probable que aquestes empreses intentessin reduir la dependència de fons externs i es concentressin a satisfer els compromisos de deute que consumien gran part del seu resultat. De la mateixa manera, el deteriorament del resultat també va incrementar el risc percebut pels creditors que les empreses no poguessin afrontar els deutes. Això dificulta la renovació del crèdit a curt termini i intensifica el procés de despalanquejament, en especial en un context amb menys apetència pel risc. Coherents amb aquest fet, les dades mostren que l'endeutament ha tendit a reduir-se més entre els sectors on l'endeutament, el 2007, era superior a la mitjana europea.\nEn definitiva, malgrat que les dades agregades mostren una proporció de fons aliens en el balanç de les empreses espanyoles similar a la d'altres països, una anàlisi desagregada per sectors mostra la necessitat d'ajustament en molts d'ells. Aquest ajustament s'ha iniciat ja i ha estat especialment intens a les empreses petites, però encara hi ha nombrosos sectors sobreendeutats. Addicionalment, és imprescindible augmentar la productivitat de les empreses per apropar els nivells de càrrega financera i de deute sobre resultats als de la resta de països europeus. L'augment de la rendibilitat és un repte tan o més important que el de la reducció de l'endeutament.\n(1) S. Jódar-Rosell i I. Martínez Carrascal (2012), «El sobreendeutament de les empreses espanyoles: problema comú o d'unes quantes?», Document de Treball de "la Caixa" (01/2012).\n(2) L'anàlisi per al 2010 només s'ha pogut realitzar amb dades del balanç agregat per a cada sector i tipus d'empresa. Per tant, la ràtio d'endeutament calculada d'aquesta manera pot estar afectada pels valors que presentin les empreses més grans de cada grup (les grans de les petites i les grans de les grans). No obstant això, per al 2009, es disposa de les ràtios d'endeutament per percentils i les conclusions per a l'empresa representativa de cada grup es mantenen.\nAquest requadre ha estat elaborat per Sandra Jódar-Rosell i Inmaculada Martínez Carrascal