a 12.6.22 0 comentaris\na 6.6.22 0 comentaris\nLa pujada a coll de Pal es una clàssica i veterana cursa que sempre havia volgut fer. Es un tipus de cursa, que al igual que la subida al Veleta i la subida a l’Angliru, tenen un mateix component de duresa i peculiaritat; son les tres úniques curses a Espanya que pugen un port de muntanya per la carretera. Es molt possible que n’hi hagi alguna més, però jo no la conec.\nA mi m’agrada molt aquest tipus de cursa perquè té components de la muntanya; paratges de gran bellesa, alçada i desnivell i també trets de les curses en ruta, sense complicacions tècniques, sense pedres, ni fang ni baixades.\nLa subida al Veleta l’he fet dues vegades, una cursa maquíssima i també molt dura que surt de Granada i acaba al cim del pico Veleta, 50km i 3000+. Aquí a Bagà es tracta de pujar fins a coll de Pal; 19km i 1300+. A l’Angliru hi aniré algun dia... Vinga som-hi!\nNo he entrenat específicament per això, però vaja, tampoc vaig a guanyar res, es tracta de córrer i res més. A aquestes alçades ja no m’interessa el crono, només es tracta de gaudir de l’activitat en comú i de la muntanya, donant-ho tot, això si, però fins on arribi i a exigir-me moderadament, intentant trobar l’equilibri entre rendiment-patiment-gaudiment. Una cosa molt difícil, ja ho sé, i més ara que tinc tants fronts oberts, que entre córrer, nedar i la bici no dóno a l’avast...\nSortida tranquil·la pels carrers de Bagà, em recorda la cavalls del vent de fa un pilot d’anys, però en sentit contrari i amb molta menys gent. Per davant una bona quilometrada i una bona pujada. Em poso al costat de la gran Laia Andreu, un referent per a mi perquè hi he corregut moltes vegades al seu darrere, els altres companys del Club atlètic Vic ja els he perdut de vista només de sortir. La carretera puja bastant sostinguda, llevat del km dos o tres que fa un pla i una lleugera baixada.\nEm trobo la mar de bé però deixo escapar la llebre que porto al davant i em quedo sol, i així correré tota la cursa. M’adono que tot i anar lent, mantinc una bona cadència i només cal anar regulant les pulsacions. Muscularment no tinc gairebé desgast, corro amb passa curta, bracejant vigorosament i intentant ser el màxim d’eficient.\nFa un dia radiant, el sol apreta de valent però a mesura que anem guanyant alçada s’està molt millor. Vaig pensant en que n’estic de feliç d’estar aquí i en un revol se’m apareix el Pedraforca, majestuós i imponent, que maco que és tot plegat.\nAvanço algun corredor i els quilòmetres passen bastant ràpid, tant ràpid que quan me’n adono només me’n falten tres. Potser m’he relaxat una mica; que estàs fent una cursa tio! Però ara ja no cal estressar-se, miro el rellotge i no crec que pugi baixar de dues hores, però tan és. Arribo a dalt amb una hora i quatre minuts, super content i amb una bala a la recàmara encara, però vaja, que no ve d’aquí... Un bon entrepà i un beure i a gaudir de les vistes.\nUna cursa maquíssima, molt casolana, organitzada molt bé pels amics de Bagà, moltes felicitats!\nVinga, gas a la burra.\na 29.5.22 0 comentaris\nPorto tota la vida sentint a parlar d’aquesta clàssica marxa cicloturista, i en aquesta 25ena edició, vinga va, m’apunto. Ara mateix no estic per fer 178 km en bici, així que faré la curta de només 100km, perquè últimament surto poquet en bici, i quan ho faig no passo dels 80km.\nVuit del matí, 2200 bicicletes a Sant Esteve d’en Bas i jo camuflat entre mig, amb la disfressa de ciclista i amb l’únic objectiu de passar una matinal esportiva, res més. Sempre dic que jo sóc corredor, no sóc ciclista, però a aquestes alçades de la vida ja tan m’he fa, em sento una mica com peix fora de l’aigua però que collons, es tracta de pedalar, i d’això ja en sé, més de pressa o mes lent, tan hi fa.\nEls primers quilòmetres es fan ràpids, esquivant bicicletes, frenant i accelerant, anem molt espessos i ho trobo molt perillós, la prioritat és no caure, però n’he vist més d’un i més de dos rodolant per terra. Quan la cosa es comença a estirar ja estem fent el primer port, les cames estan fresques i es deixa fer. A la baixada li foto candela i als plans sempre buscant un bon grupet, però o van massa ràpid, o van massa lents, així que faig molts trams sol. Però també faig molts quilòmetres a roda que em serveixen per recuperar. Alguna vegada em poso al davant a tirar però les cames em cremen i no aguanto gaire. Quan surto en bici gairebé sempre vaig sol, però en aquests moments penso que maco que es el ciclisme en grup!\nEl coll de Canes el conec bé, el vaig fer no fa gaire, un dia que feia molt fred, es llargot però la baixada encara ho és més, així que a tota òstia cap a Olot altre vegada.\nPassem per carreteres interiors fins a les Preses i això ja ho tenim. Aquí hi bufa el vent que emprenya una mica, però res de l’altre món. I pim pam, amb tres hores i vint minuts, ja torno a ser a Sant Esteve.\nLa veritat es que he trobat a faltar 20 0 30 km més, per acabar-ho d’arrodonir, però vaja, ja en tinc prou. L’any que ve la llarga, tot i que fer Barcons i Condreu, amb la calor que comença a fer...deunidoret...\nPròxima parada: Jufré i Quebrantahuesos, gas als pedals!\na 15.5.22 0 comentaris\nCURSA VIA CASTRUM\nEmpès per les bones sensacions de diumenge passat a Alpens, vaig voler fer un quart de volta més, una altre cursa i una nova apretadeta de cargols. A vegades em sembla que això no té aturador, i així és. Córrer és com la gana, encara que mengis molt, sempre en tornes a tenir al cap d’unes hores.\nAquesta cursa no l’havia fet mai, hi havia tres opcions, 30, 21 i 12 km, em quedo amb la del mig, ni curta ni llarga, 21km 100+. Trenta ara mateix em sembla excessiu i dotze potser una mica curt, jo que sé, a mi em va bé tot...\nSortida a tot drap, com sempre, ni escalfaments ni òsties, tots junts les tres curses. Bon ambient en un dia radiant, molt maco el poble de Santa Eulàlia de Puigoriol, no hi havia estat mai. A les primeres pujadotes, es fan els primers taps, no passa res, haver corregut més a la sortida nanu, però aquestes sortides canó no m’agraden, fins que no porto mitja horeta no em començo a trobar bé i als primers quilòmetres perdo moltes pistonades.\nCursa súper corriolera, amb trams (per a mí) molt tècnics, a les baixades semblo el Chiquito, però on es pot córrer i cara amunt, li foto estella tot el que puc. Les sensacions són boníssimes, corrent amb decisió, controlant la respiració, m’encanta ser aquí, que jo he nascut per això collons!\n21km que se’m han fet curts, si ho arribo a saber m’inscric a la de trenta. Corriols pel mig del bosc, camps a través, per sota les Balmes, caminets fets expressament i també algun tram ràpid, amb la terra molla i tova, una delícia córrer per aquí.\nMuscularment molt sencer, alguna molèstia al peu però en general molt bé, mica en mica vaig tornant a ser el que era; un corredor, amb la versió que més m’agrada de mi, imparable i corrent tot el que se’m posa pel davant.\nEstic molt content, aquests de la Via Castrum tenen una cursa molt maca, molt ben organitzada i amb molt de futur. Fins i tot l’entrepà de botifarra era boníssim!\nAl final dissetè de la general i segon de iaios, 2h 21m, però això es el de menys, en poder córrer en tinc prou.\na 1.5.22 2 comentaris\nTRAIL TRES COMARQUES\nEl divendres a ultima hora vaig decidir anar a Alpens a córrer el trail tres comarques, em vaig apuntar el dissabte al vespre i avui al matí ja estava corrent. Vaig decidir córrer la cursa curta, que quasi bé em fa vergonya, després de tants i tants quilòmetres, durant tants anys, sembla que no pugui ser. Però si, no sempre més és millor, així que 12 kilumetrillus 500+, i cap a casa.\nAquesta cursa ja la vaig córrer a l’any 2009 i també al 2019, i sembla que ha perdut una mica de participants. Poden presumir de ser la segona cursa de muntanya més antiga de Catalunya, que es diu aviat, i organització i recorregut no tenen res a envejar a altres “mega events trail run xtrem”, ja m’enteneu...\nSurto a tota metxa després d’haver escalfat uns quaranta minuts, em noto una mica l’abductor de les sèries de dimecres, però crec que aguantarà. També em noto una mica cansat, porto tota la setmana entrenant; dilluns 72km amb bici, dimarts dues sessions de natació, al matí a l’Estany de Banyoles i per la tarda amb el grup d’aigües obertes, dimecres un intent de pujar a Matagalls al matí i per la tarda les sèries amb Fanàtik, dijous altre vegada a nedar, que acabo baldat, divendres un petit rodatge de 44km en bici i dissabte natació matinal. Total, que ja descansaré quan em mori...\nEl primer tram es corredor, però de seguida ens posem per una pista amb moooolt de fang, desgasta molt córrer per aquí i costa mantenir l’equilibri però es divertit.\nUnes fortes pujades i més pista, la cursa es bastant corrible, i ràpida i m’ho estic passant bé, em sento bé, em sento fort i em sento ràpid. Bueno ràpid es una manera de parlar, vull dir que mantinc les pulsacions a dalt de tot a tothora, sense descans, peu a baix!\nPer un petit corriol enfangat hi ha gent animant, amb tambors i instruments, foten un xivarri que s’escolta des de molt enllà. M’encanta, es el petit Zegama d’Alpens, si senyor, es mereixen un somriure i un agraïment.\nPrats d’herba, corrent entre les vaques, algun corriol una mica més tècnic, pistes per córrer a tot drap, estirant la gambada, esquivant les pedres...genial, feia temps que no tenia aquestes sensacions tan potents.\nFet i fet ja quasi portem 10km, ara només queda la baixada que la faig prou ràpida per ser jo, em quedo sorprès de l’agilitat que encara conservo, i es que muscularment encara estic sencer, i em queda xispa i gas per entrar de nou a la plaça esprintant per que no em passin dos corredor que m’apreten pel darrere.\nAl final 22è i 2on màster, una hora i disset minuts, però això és irrellevant, el que comte son les sensacions i la experiència i la certesa de saber que desprès de tantes curses, i de tants entrebancs, encara disfruto com un malparit corrent per aquest món.\na 24.4.22 0 comentaris\nDissabte passat vaig participar a la cursa “pels camins dels matxos”, després de cinc inscripcions fallides, la primera fa més de deu anys, aquest, per fi he pogut participar, aquest any si. A aquesta cursa li tenies ganes de veritat, i tot i que no estic en el meu millor moment esportiu, he aconseguit estar a la sortida i hores després a l’arribada, que ja és molt. Perquè no és com es comença si no com s’acaba, això ho tenia clar només de sortir, i després de fer tantes curses és una cosa que mai pots oblidar.\nDe fet, ja no recordo quina va ser la última cursa llarga que vaig fer, mirant enrere, i sense comptar el triatló distància Ironman de l’any passat, crec recordar el trail del Bisaura del 2019, o la Rialp matxicots també del mateix any, entre mig han passat moltes coses, però jo segueixo essent el mateix, una mica rovellat, però si més no, amb el mateix esperit de sempre.\nPaciència, resistir, continuar, riure i plorar, per creuar una vegada més la línia d’arribada, ves quina cosa més tonta, una cosa que no serveix per a res, només per alimentar l’esperit d’emocions, i viure intensament moments fugaços de felicitat entre mig d’aquesta absurda existència.\nSis del matí, és fosc. Com sempre a aquesta mena de sortides, en aquesta mena de curses em poso seriós, m’haig de concentrar i m’aïllo de tot i de tothom, ara només existeixo jo i la distància, entre mig sé que hi haurà moments de tota mena, però ara cal una mica d’introspecció i confiar en mi. He fet moltes vegades distàncies i desnivells similars, i molt més, moltíssim més, però això no es garantia de res, això no ho regalen i m’hi hauré d’esforçar.\nAmb aquesta actitud surto de Torelló, tranquil, serè, amb el cap clar i les cames fresques. Som-hi!\nPrimers quilòmetres molt tranquils, per escalfar la maquinària, que el dia serà llarg i no cal esveraments que la distància et posa al teu lloc, al lloc que et correspon. Aquí no hi secrets, ets el que entrenes, i sé per experiència, que amb el volum que porto no serà fàcil. En altres ocasions hagués sortit amb el peu a baix, donant-ho tot fins a rebentar, i llavors aguantar com pogués fins a l’última apretada. Avui m’ho agafo molt tranquil i a les primeres pujades ja camino.\nArribo a Bellmunt que ja es de dia, molt bé, gaudint del que estic fent, donant gràcies, una vegada més, per poder ser-hi, i feliç.\nFins al Puigsacalm vaig molt còmode, creuant-me amb un munt de corredors que em precedeixen, en conec a molts i no paro de saludar aquí i allà. A dalt el cim hi ha un home que carda uns crits d’ànim que jo crec que els deuen sentir fins a baix a la vall d’en Bas, VAAAAA!, VAAAAA! Mare meva quin ambient, i es que això es una festa i d’això es tracta, de passar-ho bé.\nCap al prat de la Vola es fa una mica llarg, allà m’espera la Fina que com sempre em dona un cop de mà, em canvio el calçat i em dóna menjar, és un sol de noia i sempre al meu costat, li estic molt agraït. I ara toca el putu bucle de Cabrera... això si que es fa llarg. Pujo les escales poc a poc, molt poc a poc i a dalt un noi que està per allà em diu: aquí comencen els matxos...\nI molt cert, aquí començo a notar el cansament, i fins al prat de la Vola es fa llarguíssim, i total, per tornar a ser al mateix lloc. Però no passa res, arribats aquí, al cos encara li queda molta corda, es tracta d’aguantar, resistir i persistir.\nPerò les cames em fan figa, el peu em fa mal i ja sé que hi hauré de posar molt de la meva part.\nEncara gràcies que no fa calor, tampoc fa fred, així que corro trotant als plans, molt suau, deixant-me acompanyar pel paisatge i de la zona, gaudint de les fagedes i dels prats.\nI cap al castell del moros que vaig, resseguint tota la carena pedregosa fins a Torelló. Maleint la meva pobre carcanada, amb les cames una mica tocades però animat i content.\nArribant a Torelló es posa a ploure i faig els últims tres km sota la pluja, i arribo amb 9h i 57m, moll, cansat i super content de gaudir d’aquests 63km de pur trail.\nDoncs res, després de tants anys ja puc dir que que sóc un matxo i encara que no estava prou preparat puc estar content de com m’ha anat. Una cursa que m’ha agradat molt, ben organitzada, molt ben marcada i amb un esperit festiu i també competitiu al costat de casa.\nMoltes gràcies matxos!\na 14.4.22 0 comentaris\nEtiquetes de comentaris: córrer, curses de muntanya\nPrimera cursa de l’any, amb tots els problemes físics que arrossego últimament, però vaja, los viejos rockeror nunca mueren, i aquí estic.\nAquesta cursa ja l’havia fet dues vegades, 2012 i 2018 i avui tenia la particularitat que es feia al revés, o sigui en sentit contrari. Jo no he notat diferència, la veritat, les mateixes pujadetes i baixadetes guarres de sempre, i es que la zona sembla poca cosa però Déu n’hi do la quantitat de corriols i caminets i el desnivell total que surt.\nUna cursa de poble, feta amb dedicació i amb una organització impecable, estic molt content, aquesta gent d’Hostalets són collonuts.\nA nivell esportiu m’he trobat fluix, he trobat a faltar...això, mes curses, més ritme de competició, més entrenaments, més quilòmetres...\nNo fa pas tants anys que feia entre vint i trenta curses a l’any, algun any fins i tot més, i ho trobava a faltar, però ara mateix, val més menjar poc i pair bé...\nLa sortida ha sigut tranquil·la, feia molt fred per ser un mes d’Abril, i els primers quilòmetres planets m’han anat bé per escalfar. A les primeres pujades fortes s’han fet uns taps de corredors que no em deixaven anar còmode, jo hagués anat molt més ràpid, però vaja, que més endavant ho he agraït. Jo sóc de pujar ràpid i de córrer ràpid als plans, però a les baixades m’ho agafo amb calma, i més, després d’una primera reblincada al turmell.\nHe anat relativament bé quasi tota la cursa, davant la primera dona als primers 10km, i un cop m’ha passat i m’he tornat a girar el turmell, no tant bé, però vaja, he tingut temps de parar als avituallaments, de beure com cal, de gaudir del córrer sense deixar-me portar per aquella agonia i presses de les curses.\nJa sóc gat vell, i no em ve d’aquí. Estar a la línia de sortida ja es molt, a la de l’arribada ja serà la hòstia, així que després d’una tercera girada de turmell i de notar el bessó que em comença a demanar l’hora, decideixo anar encara molt més tranquil i mirar d’assegurar el tir.\nAixí que cap a Hostalets, pim pam, la ultima baixada i pla i avall, uns últims quilòmetres apretadets i donant-ho tot, manu a manu amb un altre veterà corredor, per arribar en dues hores i tretze minuts, bastant sencer malgrat tot. 55è classificat, 4art categoria màster.\nAvui m’he tornat a sentir corredor que bona falta en feia, però també dir que amb ser-hi en tenia prou, ara a veure com recupera aquesta meva maquinària, vella i atrotinada, que la setmana que ve la necessito a tope pels camins dels Matxos...\na 3.4.22 0 comentaris\nAquest any havia de ser el de la recuperació, ja fa setmanes que es va fer el trail del senglar, a Santa Eulàlia de Riuprimer, aquesta cursa no hi podia faltar, passava pels camins i corriols que he fet cents de vegades, i alguns de nous també, el meu terreny de joc, a casa. A més, era una primera edició en que els organitzadors hi van posar esforç i il·lusió i si podia donar un cop de mà participant-hi, doncs que millor que fer-ho. Però, com a la cursa de Bellmunt, tampoc va poder ser, un petit trencament al soli em va fer la guitza a última hora.\nPerquè la cosa no està com per anar fent curses a la babalà, com feia abans, ara m’ho miro tot dues vegades abans d’encigalar-m’hi. Perquè la veritat, ja no recordo quina va ser la ultima, deu fer molts mesos, i des de que va començar la merda aquesta del covid, que tot ha estat diferent.\nTambé perquè vaig anar encadenant lesions: primer va ser una tenosinovitis al tibial anterior que em va durar, amb intermitències, un any. Després una tendinitis al rotulià que se’m va solapar amb una fascitis de llarga evolució que m’ha durat dos anys i que encara cueja.\nEs veritat que venia d’una llarga temporada entrenant molt, tres anys que van ser molt fructífers i on vaig ser molt feliç esportivament parlant. Vaig fer dos spartathlons i un munt de curses de tota mena, maratons i ultres, per muntanya i asfalt, em sentia invencible i a més, vaig escriure un llibre sobre tot això i em pensava, pobre de mí, que això duraria per sempre...\nPerò no, al final m’han arribat les rebaixes i el temps m’ha posat al meu lloc. I per acabar-ho de reblar, he descobert, després de moltes proves, que tinc una malaltia inflamatòria. Una espondiloartropatia que em dóna molt pel sac, i, he passat amb pocs anys, de córrer cent quilòmetres a la setmana a ser un pacient del reumatòleg. Bueno, no passa res, no vull ser dramàtic, es el que hi ha, però ara entenc totes aquestes lesions que havia tingut, ja que tot forma part del mateix.\nTot això es tradueix en un dolor a la zona del sacra, per una inflamació, que va causant desgast i problemes varis. I el córrer, no hi ajuda gaire.\nPerò jo no llenço la tovallola, encara no, no em resigno a ser un malalt i estic buscant la manera de portar-ho. De moment he canviat el que menjo i controlo molt les càrregues. M’he “passat” al triatló, per allargar tant com pugui la meva vida esportiva, i nedar ja forma part del meu dia a dia. A més, em sembla que de moment, deixo de banda la llarga distància, ara mateix no m’ho puc permetre.\nPorto setmanes mirant el calendari i no em decideixo encara, vull fer el triatló Altriman, però els seus 5000+ em fan una mica de iuiu i crec que amb el half ja aniré servit. La marxa ciclista Quebrantahuesos m’espera de nou i m’he inscrit al Matxos també, una cursa que no he pogut fer mai tot hi estar apuntat quatre o cinc vegades, totes per lesió, i abans de morir la vull fer, no es que m’hagi de morir eh? però ja m’enteneu... A veurem com va tot plegat, però crec que aquest any tampoc hi arribo.\nTambé vull fer vàries travessies de natació, gaudeixo molt de les aigües obertes i la intenció es anar allargant distàncies, i aquesta setmana he començat amb un nou grup d’entrenament, però mica en mica...\nAixí que res, així estic, vaig amb un esclop i una espardenya però de moment encara hi sóc.\na 1.3.22 1 comentaris\nDiumenge passat vaig participar a la travessia No a la fred, a Sant Feliu de Guíxols. Va fer un dia radiant de sol, amb una temperatura prou agradable a fora de l’aigua, perquè a dins, si no fos pel neoprè, no sé jo...\nTot i així molts valents ho van fer sense, es una cosa que m’agradaria provar i sé que tard o d’hora ho faré, però de moment amb neoprè molt millor.\nEs tractava d’anar fins al segon freu i tornar, també si es volia, es podia girar al primer, 2700m o 1500m, o el que vaig fer jo: que va ser girar a un entremig, i me’n van sortir 2300.\nLa veritat es que aquest hivern no he nedat cap dia al mar, llevat d’una altre travessia a Port de la Selva, a principis d’any, però que només van ser 1000m, amb un dia de fred i boira, això si.\nI com tot en aquesta vida s’hi ha d’agafar el costum, s’ha d’entrenar i exercitar, si no, passa el que passa. A mig recorregut vaig agafar fred, i tot i anar amb neoprè, vaig començar a tremolar. La natació la porto prou bé, hi vaig gairebé cada dia, i la distància fins a 5000m la tinc bastant controlada, però el fred no.\nRecordo l’any passat per aquesta època que em va agafar fort i vaig anar a nedar al mar moltes vegades, molts dies sol, i un dia a Tossa vaig sortir de l’aigua molt just, tremolant i sense poder moure les mans, em vaig espantar una mica, perquè això ve sense avisar i glugluglu...\nTotal, que cap a Sant Feliu hi falta gent, una bona matinal esportiva i nedant tranquil·lament i sense gaire trencadissa, una mica de fred i prou.\na 31.1.22 0 comentaris\nA finals de l’any passat, al mes de desembre concretament, vaig entrenar tots els 31 dies, estava començant a preparar el triatló de Platja d’Aro i em vaig adonar que no havia descansat ni un dia.\nVa ser a llavors, quan em vaig proposar fer el mateix, tots els dies de l’any següent, el 2021. I així ha estat: 365 activitats esportives en un any.\nPerò la veritat es que he fet una mica de trampa, tot s’ha de dir.\nAl Gener vaig començar molt bé, em van sortir mes d’una activitat al dia, perquè molts dies doblava, però vaig decidir que només en contaria una. Així va passar el Febrer i el Març, fent unes 20 hores setmanals, però a l’Abril vaig trencar la ratxa: després d’entrenar vaig tenir una diarrea i uns vòmits molt forts que em van fer passar la nit a l’hospital, vaig tenir una gastroenteritis molt forta i una deshidratació severa.\nDurant dos o tres dies vaig ser incapaç d’aixecar-me del sofà, així que vaig pensar que tots els dies que havia doblat, ja servien per tapar aquest forat. Es el que té marcar-se un mateix un repte, que tu poses les normes i les condicions, i t’hi vas adaptant segons s’escaigui per fer-t’ho venir bé.\nA l’estiu també hi va haver algun dia que no vaig poder entrenar, però la feina que feia ja era suficient com per engegar el gps i marcar un bon recorregut, a algun foc forestal, per exemple, també algun dia de tallar i estellar llenya i feines agrícoles i ramaderes vàries, perquè l’exercici forma part del meu dia a dia i a vegades no distingeixo l’esport pur i dur, de qualsevol activitat física.\nAl Juny em vaig fer un tractament amb factors de creixement al peu, per la fascitis plantar, i el podòleg em va dir que havia d’estar quatre mesos sense córrer i caminat molt poc. Vaig pensar que seria difícil mantenir el ritme d’una activitat diària però al final, entre la bici de carretera i la btt i sobretot nedant, ho vaig fer.\nTambé hi ha hagut dies que només he anat a caminar una mica, i dies que només he fet 5k corrent, però el compromís sempre hi ha sigut, cada dia.\nI si un dia, pel que sigui, no he pogut fer res, he mirat de fer dues o tres activitats el dia següent, portant en tot moment un control dels dies i de les activitats.\nI fins avui. 365 activitats que m’han servit per agafar un compromís amb mi mateix encara més ferm. Sembla fàcil però no ho és, amb un any passen moltes coses i sempre hi ha dies que pel que sigui no va bé. Com ahir, que per exigències del guió covidià, em vaig quedar sense la cursa de Bellmunt...\nCórrer, nedar, pedalar, caminar, muntanya, treball de força, raquetes, vies ferrades...una mica de tot i cada dia .Han sigut 1000km corrent amb 36000+, 5400km amb 97000+ de bicicleta, i 277000m de natació.\nA veure aquest 2022 si sóc capaç d’inventar-me una altre tonteria d’aquestes, que em serveixi per seguir fent el burro, gaudint de la natura, de l’exercici i de la vida.\na 29.12.21 0 comentaris\nDesprés de cinc mesos sense córrer tenia ganes de provar-me, quatre entrenaments de rodar, un parell de pujades a Matagalls i apali, un kilòmetre vertical entre pechu i espalda, tu...\nAquesta cursa l’he fet quatre vegades, la vegada que l’he fet més ràpid, en 1h 2m, i fa un parell d’anys 1h 8m.\nHe sortit desganat, pensant-me que patiria com un gos i que necessitaria, almenys, una hora i quart per pujar al Turó de l’Home des de el poble del Montseny. Tinc el peu que encara no està recuperat, a més, estic molt desentrenat, surto molt poc a córrer i res es com abans, (esportivament parlant).\nPerò com em va dir en Xevi, jo sóc un putu veteranu del Vietnam, curtit en mil batalles i aquí estic, a les dures i a les madures.\nI al final la cosa ha anat molt bé, he disfrutat moltíssim i les sensacions han sigut molt bones. M’encanten aquestes curses, peu a baix i gas a fons, fins on donin els pulmons, suant a raig fet i les cames que et cremen.\nQue no estamos tan mal, collons! 1h 9m per fer 1200 metres positius, en 6´5 km. 29è classificat de 90 corredors i...em carda mal tot...!\nAvui m’he tornat a sentir corredor, ho trobava a faltar, ja veurem demà com em llevo, però aquesta es una altre història, mentre pugui, gas a la burra, sempre...!\na 20.11.21 0 comentaris\n24 d’oct. 2021\nDesde finals de l’any passat que vaig començar a nedar al mar han passat moltes coses, vaig rescatar el neoprè que tenia guardat a l’armari de feia deu anys i vinga, metres i metres, aquí i allà. Ens hem corregut tota la costa Brava amunt i avall; Llançà, Pals, l’Estartit, Begur, Sant Feliu de Guíxols, Blanes, S’agaró, La Gola del Ter, Palamós, Calella, Platja d’Aro…\nI tot això convinat amb metres i més metres a la piscina. Pel mig van caure un parell de triatlons de llarga distància ,onades, vent, alguna enfredorada i algunes meduses, tot plegat, un bon aprenentatge. Així que faltava posar fi a la temporada amb una travessia al mar, i com no podía ser d’una altre manera, amb la meva filla Adela. Amb l’Adela ens entenem molt bé, nedem sempre de costat i al mateix ritme i a més es un plaer compartir aquests bons moments amb ella, es un sol de noia.\nSortim de casa que encara es fosc i el termometre marca 7 graus només i en arribar a l’Estartit en marca 12, passa un birujillo que la veritat, no ve gaire de gust possar-se a l’aigua. Quan falta mitja hora per la sortida ens comuniquen que la travessa llarga de 5’1km s’ha anulat i que farem tots la de 3’9km. Es veu que a darrere les illes, a mar obert, hi bufa un fort vent i hi han moltes onades.\nBé, que hi farem, no podrem donar la volta sencera a les illes. Esperem mitja hora més i sortim uns quatre-cents nedadors. Em sorprèn de la quantitat de gent que es dedica a això, normalment al mar, no ens trobem a gaire gent nedant, però avui sembla que són tots aquí.\nL’aigua està fredota però es només la primera sensació, al cap de poc ja s’hi està bé. Com alguna altre vegada m’ha passat, no acabo de trobar-m’hi bé, em costa respirar i tinc males sensacions.\nPerò després dels primers mil metres la cosa millora molt i començo a gaudir, entro en harmonia amb el mar i nedo amb ganes. Segur que els japonesos tenen una paraula específica per definir aquest estat: un fluir al medi, sentir-se moldejat per les onades, abraçat pel mar i gaudint de l’esforç, una passada vaja.\nTan, que al final se’ns ha fet curt, i quan ens hem donat comte ja tornem a veure l’arc de sortida i amb un tres i no res, ja som de nou a la platja.\nHem tardat una hora i tretze minuts i al final ha sortit un bon ritme: a 1´58 minuts/100m. I a més, ella ha quedat tercera de la seva categoria!\nUna bona matinal aquàtica que em rematat amb un bon dinar, i ara ja si, guardo el neoprè per una temporada.\na 24.10.21 0 comentaris\nEl dia 23 de Juny va ser l’últim dia que vaig sortir a córrer, he estat tot l’estiu sense fer-ho, el tractament amb factors de creixement i l’abast de la lesió així ho requerien. I es que havia arribat un moment en que posar el peu a terra era un suplici, sempre dolor, a cada passa, durant mesos i mesos...\nPerò avui he tornat a córrer, han sigut quaranta cinc minuts de trotar i sembla que les molèsties van desapareixent. Algun altre dia ja ho havia provat, caminant i intentant de córrer, però les molèsties seguien allà.\nQuatre mesos pot semblar poc, inclús per algú, pot semblar una cosa banal i insignificant, però per a mi ha sigut i està essent molt llarg.\nEn aquest temps m’he dedicat a la bici però sobretot a nedar, he descobert la natació en aigües obertes i ho he anat combinant amb sortides amb la btt i amb la de carretera.\nPerò jo sóc corredor, ho dic i ho diré sempre. Tots els altres esports o activitats no són res més que un succedani del que a mi m’agrada, i per fi avui he pogut córrer i quan he arribat a casa em saltaven les llàgrimes de felicitat.\nNo tinc clar com evolucionarà aquesta meva fascitis plantar, o fasciosis o com collons es digui, el que tinc clar es que no hi ha mal que duri cent anys, i un dia o altre s’ha d’acabar. De moment puc fer una miqueta, que ja es molt i em cal paciència i anar poc a poc, per mirar de no fer passos enrere, que també es una possibilitat...\na 14.10.21 0 comentaris\nMARCHA CICLOTURISTICA QUEBRANTAHUESOS\nJa no recordo quan ni perquè em vaig inscriure a aquesta marxa, feia tan temps que l’havien anat posposant, que quan va arribar el dia, gairebé em va enganxar desprevingut.\nLes previsions meteorològiques eren dolentíssimes, però el dia abans feia un dia radiant, com el que va fer el dia després, així doncs, just les hores de pedalar, donaven aigua, vent i fred...\nI així es van complir:\nA les set del matí ja està llampegant i mentre es fa de dia, uns núvols negres i amenaçadors tapen el cel. M’estic a la autocaravana i ho tinc tot apunt, m’he abrigat tant com he pogut però es que tampoc tinc roba per aquestes circumstàncies; una samarreta tèrmica, un paravent impermeable lleuger i uns guants de làtex, això es tot.\nLa veritat es que no sé si sortir, està claríssim que ens mullarem i fer 200km així, no em ve massa de gust. Però al final, decideixo que sortiré, faré una estona i torno, encara ni que siguin 10km.\nVaig cap a la sortida a les vuit del matí, em poso en un dels últims calaixos i just quant comencem a pedalar cau una tromba d’aigua que t’hi cagues. Penso que faré deu minuts i prou, perquè ja tinc els peus i les cames xopes, les mans i el cos de moment aguanten bé.\nSortim de Sabinánigo i seguim per una autovia tallada al trànsit de cotxes, hi ha força ambient i em sorprèn dels ciclistes que han sortit, uns 1600 de 6000 inscrits.\nJo segueixo pensant que en qualsevol moment giraré i tornaré per allà on he vingut. Però mira tu, al final la pluja afluixa una mica i em sento prou bé, amb ganes de pedalar, així que segueixo el grup pensant a veure fins on arribo\nNo et pots posar a roda perquè l’aigua de la bicicleta de davant t’esquitxa a la cara, vaig moll, tinc una mica de fred però em sento amb energia per anar pedalant, sense desgastar massa i intentant “gaudir” una mica.\nPerò la pluja no para, a vegades afluixa una mica i va fent ruixats intensos de tant en tant. La humitat ja m’ha començat a calar i miro de intensificar el ritme per generar calor. Les ambulàncies van passant, n’hi ha moltíssimes, algunes es posen al costat dels corredors i els van seguint al mateix ritme, com voltors al mig del desert. Haig de intentar no acabar a dins d’alguna...\nI fet i fet, arribo a dalt al primer port, al coll de Somport, fa bastant vent, plou, hi ha molta boira. Hi ha molts ciclistes parats, abrigant-se i preparant-se per la baixada. Sento algú dient que estem a 9 graus i la veritat es que no fa falta que m’ho diguin que ja ho noto.\nEstic relativament bé, vaig amarat de tot arreu i tinc fred, però res que no pugui suportar. Em quedo sorprès de mi mateix de com he arribat fins aquí, 50km en aquestes condicions i encara em sento animat, fa dues hores que no volia ni sortir i després volia girar cua i ara ja tinc el primer port fet.\nEncaro la baixada amb optimisme, pensant que si només és això, ja ho podré aguantar, tot i que sé que es molt llarga i molt perillosa.\nPerò quan porto uns 10km baixant em comencen a venir escalfreds i tremolors, les mans no me les trobo i els peus els tinc com dos peces de gel. I la carretera segueix baixant i baixant i el vent es fred, i baixa aigua per tot arreu i mica en mica en vaig acollonint, penso que això que estic fent es una temeritat i una imprudència.\nJa gairebé no puc frenar, les mans no em responen i la mandíbula em tremola com el parafang d’un tractor. Faig 10km més i només tinc ganes de que s’acabi, que vingui la pujada! Però que va, això no s’acaba mai. Estic tremolant molt i em noto com la energia sem en va, estic entrant en una hipotèrmia severa i haig de reaccionar. I just quan tinc aquest pensament, veig un bus de l’organització recollint corredors, així que paro i dono per finalitzada la quebrantahuesos.\nDoncs res, fins aquí he arribat, de fet, estava cantat, però després de tant temps esperant, ho havia de provar.\nN’he acabat moltes de curses “per collons” he arribat a límits inusitats, ho he donat tot moltes vegades, però això ha sigut corrent. En bicicleta aquest esperit em sembla que no el tinc, o si més no, no l’he exercitat prou.\nUna activitat esportiva més que em queda pendent d’acabar...\na 20.9.21 0 comentaris


Unió Patronal Metal·lúrgica / Actualitat / Foment del Treball i la UPM alerten del gravíssim problema que l’increment de l’energia està generant al sector industrial\nEl cost actual de l’energia, fruit d’un sistema de preus molt complexa amb les tensions geopolítiques del moment, resulta inassolible per a molts sectors industrials, que estan tancant momentàniament la seva activitat, especialment els que tenen un ús intensiu, com és el cas de les siderúrgiques. De prolongar-se aquesta situació en el temps, Foment del Treball i la Unió Patronal Metal·lúrgica (UPM) alerten que podria significar el tancament definitiu de moltes empreses. Per això, consideren indispensable la presa de mesures d’efecte immediat.\nA més, aquesta situació és especialment greu en el sector de l’automoció i en els sectors que depenen de l’automoció. El president de la patronal UPM, Jaume Roura i Calls, ha afirmat: «El cost elèctric i el sistema de tarificació està sent insuportable i ja tenim empreses d’altres sectors i zones que han aturat la seva producció. Ens enfrontem a problemes greus i immediats i des de la patronal ens preguntem què tenen a dir o respondre l’administració pública però també les companyies elèctriques. Si aquesta situació no s’atura immediatament portarà el tancament d’ empreses i posa, ara mateix, en perill fins a 500.000 llocs de treball. No es pot suportar més aquesta situació, ni un dia més. Cal que el govern interfereixi en les elèctriques ja».\nEl president de Foment del Treball, Josep Sánchez Llibre, ha demanat revisar la fiscalitat aplicada sobre la gasolina i el gasoil, ja que els preus actuals són insuportables i encareixen el cost de vida dels ciutadans per l’increment del preu del transport que, entre d’altres, afecta la cadena alimentària, i en general, la industrial.\nEl 10 de març de 2021, Foment mostrava ja la seva preocupació pels increments dels preus de producció (matèries primeres i nòlits), el 12 d’agost demanava mesures concretes per fer abaixar el preu de l’electricitat, i el 12 de gener de 2022 va sol·licitar a la seu del Parlament Europeu mesures urgents per reduir la incidència del preu de l’energia, i assenyalava, entre d’altres, la modificació excepcional del mercat interior de l’energia, que tot sembla que es pugui dur a terme molt properament.\nFoment i la UPM demanen al Govern de la Generalitat i al Govern d’Espanya que, en funció de les seves competències, adoptin mesures urgents per acabar amb l’espiral de pujada de preus.


OPCC - Observatoire Pyrénéen du Changement Climatique - Observatorio Pirenaico del Cambio Climático - Pyrenees Climate Change Observatory - En poques paraules, Sílvia Calvó Armengol\nEn poques paraules, Sílvia Calvó Armengol\nEn poques paraules, Sílvia Calvó Armengol, Ministra de Medi Ambient, Agricultura i Sostenibilitat\nEl passat 30 de març en andorra Andorra es va celebrar per primera vegada el dia Dia Mundial de la Meteorología. A través d'aquest acte es va reconèixer el mèrit de les persones i institucions que han aportat coneixement sobre meteorologia a Andorra i es va anunciar la creació d'una xarxa d'observadors meteorològics voluntaris. Quina importància li dóna Andorra a la participació ciutadana en l'estudi científic de l'evolució del clima i els seus impactes?\nGràcies a la participació ciutadana en l’observació sistemàtica de l’entorn, Andorra disposa de sèries històriques de dades climàtiques abans que la modernització del país permetés establir els primers registres permanents de temperatura i precipitacions l’any 1934.\nUna mostra d’aquesta participació són els registres pluviomètrics de què disposem des de l’any 1896 per part de l’apotecari de les Valls d’Andorra Sr. Antoni Dallerès Armengol, o bé la sèrie pluviomètrica des de l’any 1909 realitzada pel senyor Lluís Molné Salines. Des de l’any 1983, durant la temporada d’hivern, hi ha observadors nivometeorològics a totes les estacions d’esquí del país.\nAquestes observacions de la ciutadania van ser l’inici de la meteorologia a Andorra i han estat de vital importància per estudiar la climatologia al país. Com a reconeixement de la participació ciutadana que actualment hi ha en l’obtenció de dades meteorològiques, aquest any 2017 hem creat la Xarxa d’Observadors Meteorològics Voluntaris, a la qual s’adhereixen les persones que actualment estan obtenint informació referent a les condicions meteorològiques de l’atmosfera.\nPer tant, per part del Ministeri és important mantenir aquesta participació ciutadana i l’interès de les persones per les qüestions relacionades amb la meteorologia.\nUn dels papers del OPCC és promoure aquesta generació de coneixement científic i divulgar-la per desenvolupar i seleccionar les mesures d'adaptació més eficaces per limitar els impactes del canvi climàtic. Com creu que aquest coneixement científic s'ha de traslladar a la societat i en concret als gestors tant públics com a privats?\nLes eines divulgatives que hi ha en l’actualitat ens permeten arribar fàcilment a tots els sectors de la societat, tant públics com privats. Cal vetllar perquè la informació que es tramet sigui vàlida i d’utilitat per a la presa de decisions.\nAnualment el meu Ministeri publica els indicadors ambientals en què recollim les dades de temperatura, precipitacions i caiguda de neu. També tenim butlletins climàtics mensuals i estacionals disponibles en format digital. Ens consta que aquestes informacions generen interès prop de la població i són consultades amb freqüència.\nPer tant, en aquest àmbit, com en la majoria de temàtiques que afecten temes mediambientals, ens esforcem per divulgar de manera periòdica i entenedora la màxima informació disponible per així sensibilitzar la població sobre aquests aspectes.\nEn 2015 es va llançar el procés d'Adaptació d'Andorra al Canvi Climàtic. En quina situació es troba actualment?\nEl Procés participatiu d’adaptació d’Andorra al canvi climàtic (PAACC) va permetre identificar un conjunt de 94 mesures d’adaptació que es van reagrupar en 43 mesures classificades i aplicables a diversos sectors econòmics del país, per tal de facilitar posteriorment l’establiment d’una estratègia d’adaptació al canvi climàtic.\nLes mesures d’adaptació són principalment de planificació referents als sectors de l’energia, la gestió dels recursos hídrics, el turisme, la mobilitat i els riscos naturals. En segon lloc, les principals actuacions proposades són de caire més operacional, especialment per als sectors de l’agricultura i la ramaderia, la salut pública i l’energia.\nA hores d’ara algunes d’aquestes mesures d’adaptació s’han fet o posat en funcionament. En el sector de l’agricultura i la ramaderia destaquen la potenciació de l’ecoturisme de muntanya de manera que el sector primari sigui menys vulnerable, així com l’establiment de l’etiqueta de qualitat i la promoció i la venda de productes nacionals amb el Segell Oficial Andorra Producte Agrícola, el qual permet una diferenciació dels productes de la terra i de proximitat. En el sector energètic, estem treballant en el Pla sectorial d’infraestructures energètiques, amb l’objectiu de diversificar les fonts d’energia renovables i enfortir la sobirania energètica.\nDurant la darrera Cimera Mondial del Clima, COP22 a Marrakech, el Govern d'Andorra va organitzar un esdeveniment sobre l'impacte del canvi climàtic en zones de muntanya, al que va convidar a l'Observatori. Quin creu que és l'estratègia per unir esforços en la visibilitat dels territoris de muntanya i la seva vulnerabilitat davant del canvi climàtic?\nAndorra és un país que se situa en la seva totalitat en zona de muntanya i per tant les problemàtiques muntanyenques són al cor de totes les nostres polítiques. L'estratègia per fer més visibles els territoris de muntanya passa per difondre entre la societat la importància de les muntanyes i de la seva extraordinària rellevància en l'aportació de béns i serveis, no només als residents en aquestes regions sinó també a la resta de ciutadans que es troben més avall a les planes. Exemples dels serveis d'aquestes regions són la regulació dels recursos hídrics i el manteniment d'una bona qualitat de l'aigua, els embornals i les reserves de carboni que generen els seus boscos i altres ecosistemes vegetals que permeten una lluita contra el canvi climàtic i també una excel·lent qualitat de l'aire, així com els hàbitats naturals preservats que permeten mantenir una gran biodiversitat, que és també font de béns i serveis indispensables. A més, hi hem de sumar la importància ètica i estètica de les zones de muntanya com a espais de calma i inspiració, de lleure i de pràctiques esportives que permeten als homes assolir fites i superacions personals.\nCal difondre que les muntanyes de tot el món són especialment sensibles als efectes del canvi climàtic i que les dades disponibles en l'actualitat mostren que els efectes del canvi climàtic estan succeint més ràpidament i de forma més extrema en les regions de muntanya, fet que posa en perill, pel fet de la seva rapidesa, bona part del que hem comentat anteriorment.\nPer acabar, com imagines el futur del OPCC?\nL’OPCC ha de ser un organisme de referència dels coneixements sobre els efectes del canvi climàtic als Pirineus i les accions necessàries per adaptar-s’hi, que tingui en compte les característiques específiques de cada regió o país del massís. El coneixement que l’OPCC pugui recollir i difondre té un gran valor afegit pel fet de ser fruit del treball en xarxa i de l’intercanvi i l’observació de les accions i els seus resultats realitzades al llarg dels anys.\nPer aquest motiu, parlant de clima no es pot entendre l’OPCC si no és en el llarg termini i en la durada, mantenint sempre aquest esperit de cooperació i intercanvi en tota la geografia dels Pirineus.


Educació Emocional, una filosofia de vida. » Per què l’educació socioemocional a les escoles\ncontact\tPer què l’educació socioemocional a les escoles\nEn la pràctica docent ens lamentem de la poca motivació dels alumnes i de l’augment dels comportaments disruptius. Ho atribuïm a la realitat canviant de la societat, a la crisi de valors, a la disgregació del sistema familiar, a la influència dels mitjans de comunicació etc. Després de molts estudis sabem que l’educació emocional, el coneixement emocional que posseïm de nosaltres mateixos i dels que ens envolten és important per conviure junta i aprendre a interrelacionar-nos amb èxit. Parlem dels sentiments, de pensar en els altres, de situar-se en el lloc de l’altre, d’assertivitat,… Sabem que gran part del fracàs escolar dels alumnes no és atribuïble a una manca de capacitat intel·lectual, sinó a dificultats associades a experiències emocionalment negatives que s’expressen en comportaments problemàtics, conflictes interpersonals, etc. Els estudis indiquen que entre un 10 i un 25% dels escolars són víctimes o participen en actes de maltractament envers els companys; són conductes abusives, intimidadores i humiliants, sovint envers els individus socialment més dèbils. Aquest fenomen es coneix amb el terme anglosaxó de bullying. Les aportacions científiques actuals destaquen la vinculació entre les emocions i el pensament com a base de tota l’activitat humana. Per tant es fa necessari un replantejament seriós d’aquest tema.\nEn general, a les escoles se solen prioritzar els aprenentatges científics i tècnics; els continguts acadèmics que faciliten solament una part de la formació de les persones. El criteri de formació l’entenc des de la formació integral. Per aquest motiu i tenint en compte el context social apuntat més amunt, considero bàsic que l’educació emocional formi part dels continguts escolars.\nEl projecte d’intervenció pretén fer un treball de prevenció i millora de les qualitats emocionals dels infants. Supòsits teòrics del projecte\nDes dels principis psicopedagògics constructivistes que impregnen el sistema educatiu des de fa un temps, i la perspectiva istèmica més recentment, és imprescindible preveure aquests factors quan es pretén el desenvolupament integral de les persones i quan, d’acord amb les necessitats i demandes socials, es pretén educar ciutadans capaços de ser i de conviure i no únicament d’adquirir sabers conceptuals.\nIntroduir els conceptes i teories que donen sentir als continguts emocionals no és tasca fàcil. Algunes de raons de la dificultat estan relacionades amb l’organització i la dinàmica dels centres escolars. Altres raons estan relacionades amb la tipologia dels continguts d’ensenyament-aprenentatge entorn dels quals es vertebren les programacions escolars, habitualment conceptuals, organitzats en àrees o matèries escolars. Algunes raons finals que també dificulten la integració dels continguts emocionals i que es generen més enllà dels límits de l’escola, és el foment social de la competitivitat i la selectivitat excloent partint d’un tipus determinat de coneixements. La quantitat de problemes de relació i trastorns de conducta que actualemtn hi ha als centres escolars és un tema candent i cada vegada més palpable als centres educatius formals. El Departament i els mateixos professionals intenten posar fil a l’agulla per reflexionar sobre l’arrel del problema i actuar per modificar la situació.Des de fa temps estan sortint programes educatius específics, llibres, s’organitzen cursos formatius per als professionals… destinats a treballar i solucionar els problemes. Els continguts emocionals als centres educatius són una necessitat. Aquest projecte d’intervenció n’és la mostra.\n« No esperem, només, l’estona d’educació emocional\nCom em veig? »\nData : 21 setembre 2008\nCategories : 2. GENERAL, Per què l'educació socioemocional a les escoles


Demanen 22 anys de presó per a un home acusat d'assassinar la seva dona el 2016 al port de Pollença\nEl judici començarà dilluns a l'Audiència de Palma i està previst que s'allargui fins dijous\n2 min. Palma 08/12/2018 14:01\nLa fiscalia ha sol·licitat una condemna de 22 anys de presó per a un home de 60 anys acusat d'assassinar la seva dona el 2016 al port de Pollença. El judici tindrà lloc la setmana que ve a l'Audiència de Palma. Arrancarà dilluns a les 9.30 h i està previst que s'allargui fins dijous, segons ha informat el Tribunal Superior de Justícia de les Illes Balears i publica l'agència Efe.\nEl fiscal ha exposat en el seu escrit d'acusació que el matí de dia 29 de maig de 2016 la víctima va arribar a l'habitatge familiar a les 10 h. Al menjador l'esperava el seu marit, que va iniciar una discussió, enfadat per la seva absència, i li demanà on havia estat.\nLa disputa verbal va acabar convertint-se en violència física per part de l'home, que va agafar la dona pel coll amb força. Ella va aconseguir distanciar-se i anar fins al balcó, mentre l'home es dirigí a la cuina a agafar un ganivet, de 16 centímetres de llargària, segons l'acusació pública.\nL'home va anar al balcó amb l'arma i va clavar a la dona diverses ganivetades a la part superior del pit. Seguidament va sortir, però després va tornar a atacar-la per l'esquena, mentre ella intentava incorporar-se i demanava auxili, segons descriu la fiscalia.\nLa víctima no va tenir oportunitat de defensar-se, segons l'acusació, i, tot i rebre assistència mèdica d'urgència, va morir a causa de la gravetat de les ferides, que varen afectar els òrgans vitals. La parella tenia dos fills majors d'edat. El ministeri públic reclama ara una indemnització de 100.000 euros per a cadascun.


Receptes de Cuina - Page 177 of 178 - Booonissim\nReceptes de cuina, senzilles i fàcils de seguir, que podràs fer a casa. Les receptes que fem son totes casolanes i majorment receptes catalanes. Les fem a la cuina de casa.\nmarç 28, 2011 desembre 7, 2020\nRead More »Espatlla de xai a la caçadora\nmarç 20, 2011 desembre 7, 2020\nHo confesso: he pecat. Aquest matí no tenía temps de fer la massa; bé, no tenia temps de fer-la ben feta i també em feia una mica de mandra. A més a més havíem de sortir no gaire tard amb la “quiche” llesta i…sí, no he fet la massa. Ahir ja n´havia comprat una de pre-cuinada i he de confessar que queda molt bé, fins i tot et fa replantejar la utilitat de fer-la tu mateix. La resposta és obvia: auto-satisfacció. I bé, que en el fons és més bona, tot i que la linea entre una i l´altra és molt fina.\nRead More »“quiche lorraine”\nLa patata és el més important per fe el braç de gitano. Tipus de patata? Doncs la millor per a fer purés, i amb això… Read More »Braç de gitano de patata


Arnau Muniesa i Juan, autor en Ab Origine Magazine\nGraduat en Història (UAB) amb Màster en Història Contemporània (UAB). Professor de secundària i comunicador. La meva recerca se centra en l'Espanya liberal i en els conflictes i relacions internacionals als segles XIX i XX.\nTota producció que s’anunciï rere aquest epígraf s’haurà hagut d’encarar a la severa mirada d’un repte exigent. I és que la capital catalana a les portes dels anys vint de la darrera centúria assolí per la via del conflicte el clímax d’una turbulenta dinàmica social en absolut senzilla de recrear. Vorejant els 750.000 habitants, Barcelona era llavors la ciutat més incontrolable i conflictiva d’Espanya: flanquejada per un fabril teló de fum amb la desigualtat com a combustible, es convertí en escenari de permanent enfrontament entre un moviment obrer d’ànima àcrata i una sòlida burgesia industrial.\nDe l’adveniment de la República (III): el naufragi de la Corona\nEl 14 d’abril de 1931 els republicans havien entès que a les urnes del dia 12 s’hi havien guanyat més que unes eleccions municipals i que, davant la inoperància d’un govern incapaç d’amainar la crisi, qualsevol empenta podia precipitar l’ensorrament de la corona d’Alfons XIII.\nDe l’adveniment de la República (II): la conquesta del carrer\nMalgrat el cop infligit a la monarquia d’Alfons XIII en les eleccions municipals del dia anterior, la claror de l’alba del dilluns 13 d’abril de 1931 emblanquinà uns carrers transitats escassament i mandrosa, on l’ambient distava prou del que hom entén per una celebració.\nEl 12 d’abril de 1931, la societat espanyola era convocada a les urnes per primer cop en vuit anys. Es tractava d’unes eleccions municipals convocades pel president del govern amb l’objectiu d’iniciar un cicle electoral que permetés un retorn controlat a la normalitat parlamentària.\nTinta i sang damunt la sorra: la Resolució 181 de l’ONU\nLa tarda del 29 de novembre de 1947, a la seu provisional que la flamant Organització de les Nacions Unides tenia a Flushing Meadows, a les afores de Nova York, l’Assemblea General d’aquest ens supranacional prengué una decisió crucial pel desenvolupament del projecte sionista: l’aprovació de la resolució 181, que establia les bases d’una divisió del mandat britànic a Palestina en dos estats, un d’hebreu i un d’àrab, donant així cobertura jurídica internacional a la construcció d’un estat jueu al Llevant Mediterrani.


Consell Comarcal del Gironès: Manifest amb motiu del 25N: Dia internacional per a l'eliminació de la violència envers les dones\nManifest amb motiu del 25N: Dia internacional per a l'eliminació de la violència envers les dones\nEl Consell Comarcal del Gironès s’ha volgut sumar al manifest unitari amb motiu del Dia internacional per a l’Eliminació de la Violència envers les Dones que enguany ha volgut posar en relleu les violències sexuals.\nD’aquesta manera a les 14 h s’ha fet una aturada de l’activitat del Consell que ha reunit a conselleres, treballadores i treballadors a l’exterior de l’edifici per a fer una lectura del manifest. En el text s'assenyala que tant les administracions com els agents socials han de seguir treballant coordinadament amb l’objectiu d’erradicar totes les formes de violència masclista així com donar suport a les dones supervivents. A més, també destaca la lluita constant i incansable de tots els moviments feministes així com el reconeixement de la valentia de les dones que es troben en una situació de violència masclista, les que l’han superada o les que han estat assassinades.\nEl manifest l’ha llegit la consellera d’Igualtat i Gent Gran, Gemma Johé, que acompanyada pel president i pel vicepresident del Consell, Quim Roca i Marc Puigtió, ha transmès als concentrats les xifres de les quals disposa el Consorci de Benestar Social en el seu camp d’acció: “Aquest últim any des d’Atenció Primària del Consorci s’han atès 42 casos nous. Des del SIAD aquest any 2019 s’han atès per violència 41 dones i 38 estan en atenció psicològica”. La consellera també ha volgut destacar que en total, des de tots els serveis que ofereix el Consorci de Benestar Social, s’estan atenent, per desgràcia, unes 430 dones.\nTot seguit ha pres la paraula Jordi Corominas, psicòleg i coordinador del SIAD, que ha presentat els cartells que s’han elaborat des del Servei d'informació i d'atenció a les Dones i que s’han fet arribar als diversos municipis del Gironès per a donar visibilitat des dels consistoris a la violència envers les dones.\nL’acte ha finalitzat amb un minut de silenci en solidaritat amb totes les dones que han patit i pateixen qualsevol tipus de violència.\nGirona, dilluns 25 de novembre de 2019.


Guia Ubuntu/Escrivint al Terminal - Viquillibres\nGuia Ubuntu/Escrivint al Terminal\nEn informàtica, un terminal es refereix al dispositiu de maquinari utilitzat per introduir o mostrar dades d'un ordinador. Per extensió, també es pot entendre com a terminal la línia d'ordres que és el programari que habitualment s'associava a aquests terminals.\nUna interfície de línia d'ordres (o CLI, per les seves inicials en anglès) és un mètode per a manipular amb instruccions escrites el programa que en feu ús. S'interactua amb la informació de la manera més simple possible, sense gràfiques, només amb el text cru. Les ordres s'escriuen com línies de text (d'aquí el nom), i, si els programes responen, generalment ho fan posant informació en les línies següents.\nEl Terminal, a l'Ubuntu, és una finestra que us permet executar amb Linux algunes accions sobre el sistema o bé iniciar algun programa. A la guia Ubuntu, en ocasions us demanarem per escriure al Terminal. Aleshores, el que haureu d'escriure estarà imprès amb el símbol del dòlar al davant tal com es mostra al següent exemple:\n$ mv /home/desktop/report.doc /home/keir\nEl símbol del dòlar a l'inici de l'ordre no s'ha d'escriure. Tan sols és per a indicar que és l'inici d'una ordre per al Terminal.\nAl principi, l'ús del Terminal pot semblar difícil. Però de fet és molt simple, tan simple que només cal escriure una mica. Amb el temps, els que s'hi acostumen, ho acaben utilitzant més que l'entorn gràfic. Per la seva fiabilitat i facilitat d'ús.\nEl Terminal també serveix d'eina de diagnòstic. Si un programa no s'inicia, podeu iniciar-lo amb el Terminal i veure si respon cap error. Per fer un tast: obriu un Terminal i executeu Firefox. Si ha anat bé, el normal és que tingueu el Firefox obert. Normalment trobareu el Terminal al Menú Accessoris. Anomenat Terminal, LXTerminal o Consola, segons la distribució que utilitzeu.\nPer veure un error, per exemple, executeu poweroff, que és l'ordre per apagar l'ordinador. El correcte és que no s'apagui l'ordenador i el Terminal us informi que només l'usuari root (administrador) pot fer-ho des de Terminal. Com veieu, el Terminal us dóna una informació que pot ser molt útil.\nPer aprendre una mica més del ús del Terminal, podeu fer un cop d'ull aquí: http://ajuda.ubuntu.cat/9.10/basic-commands/ca/index.html\nObtingut de «https://ca.wikibooks.org/w/index.php?title=Guia_Ubuntu/Escrivint_al_Terminal&oldid=34585»\nDarrera modificació: 29 abr 2013 a les 19:48\nLa pàgina va ser modificada per darrera vegada el 29 abr 2013 a les 19:48.


Inici | Calaf Industrial\nDAGA investiga, desenvolupa i fabrica equips especialitzats per a la depuració i tractament de l'aigua, des de l'any 1965.\nPICVISA desenvolupa sistemes de visió artificial per a la classificació d'elements, principalment en el sector del reciclatge.\nTPR Automatització de processos industrials per a diversos sectors\nNEXTRENCHER és una marca dedicada al disseny i fabricació de màquines rasadores.\nFinalització del Projecte VIDREBUIG El projecte VIDREBUIG es va beneficiar d'una subvenció del programa de suport a la recerca i desenvolupament de NUCLIS d'ACCIÓ, amb fons del FEDER del Fons Europeu de Desenvolupament Regional, en el m... 07-01-2019\nCONAMA 2018 OCU i CIRCE us convidem a la presentació dels avenços del projecte CIRC-PACK, el proper 28 de novembre a CONAMA 2018 (Congrés Nacional del Medi Ambient). Aquest projecte europeu, finançat pel programa... 22-11-2018\nVIDREBUIG: una nova solució de recuperació del vidre contingut en els residus urbans. CALAF INDUSTRIAL ha dissenyat una nova solució d'extracció de vidre dels residus sòlids urbans (RSU) basada en la innovació tecnològica d'equips de visió artificial. Aquests equips identifiquen i sepa... 17-09-2018


Inauguració del nou centre Maria Padilla a Sevilla\nExitosa inauguració del nou centre Maria Padilla, situat al Centre Comercial WAY de Dos Hermanas, a Sevilla.\nEns plau comunicar-vos l'exitosa inauguració del nou centre Maria Padilla, situat al Centre Comercial WAY de Dos Hermanas, Sevilla.\nMaria Padilla, esteticista i cosmetòloga, és un clar referent en el sector estètic nacional, i dirigeix 6 centres avantguardistes situats a Barcelona. Van rebre el premi nacional als millors centres d'estètica el 2017 i 2019. Des que va començar la seva marxa, diversos conceptes han guiat els seus passos: innovació, entusiasme, passió per la feina ben feta, honestedat, eficàcia i una decidida aposta per ressaltar la bellesa natural, interna i externa.\nMaria Padilla ha desenvolupat un mètode propi a la recerca contínua d'innovació, eficàcia i qualitat en els seus tractaments orientats cap a una bellesa completa i integral. Com a clíniques de medicina estètica, ens esforcem per aportar als nostres clients la millora constant en els nostres resultats i la recerca constant de noves tecnologies. El nostre equip és el principal factor perquè es compleixi la nostra filosofia de treball, el seu ampli coneixement dels nostres protocols i de la pell.\nLes nostres esteticistes i metges, així com la contínua aportació de noves tecnologies i un correcte diagnòstic, ens permeten donar excel·lents resultats a les nostres clientes. Conèixer la cosmètica i els aparells és imprescindible, diagnosticar l'inestetisme que preocupa a la nostra clienta, unint aquestes dues eines, tracem un pla d'acció per a un treball ben fet.\nEls nostres projectes futurs, seguir transmetent cada dia a més esteticistes i metges l'amor i la passió per la cura dels nostres clients. Ens agradaria créixer tant en equip humà com en desenvolupament de nous productes i serveis.\nSer capaços de seguir desenvolupant la nostra empresa per consolidar el seu lideratge en el sector, compaginant desenvolupament empresarial i personal per a cada un dels components de la nostra organització, i mantenir un clima de treball que permeti gaudir del que fem, en perfecta harmonia tant de la nostra família com del nostre equip humà.\nEn nom de tota l'organització, li donem la benvinguda al Grup Maria Padilla i li desitgem el major dels èxits.


EMATSA S'ESTRENA A LA 26A MITJA MARATÓ DE TARRAGONA | EMATSA\nEMATSA S’ESTRENA A LA 26A MITJA MARATÓ DE TARRAGONA\nL’Empresa d’Aigües de Tarragona repartirà 4.000 ampolles d’aigua de l’aixeta embotellada i instal·larà un punt d’hidratació a la meta amb gots individuals pels participants a la competició\nDiumenge, 26 de novembre, s’espera que prop de 3.000 atletes completin els dos recorreguts de 21 i 10 quilòmetres\nEl diumenge 26 de novembre els carrers de la ciutat viuran novament la 26a Mitja Marató Ciutat de Tarragona + 10 K, que enguany estrena el nom de Memorial Marbel Negueruela per recordar qui va ser consellera d’Esports de l’Ajuntament.\nL’Empresa Municipal Mixta d’Aigües de Tarragona (Ematsa) s’estrena enguany com a col·laborador de la Mitja Marató. En concret, l’empresa d’aigües de Tarragona repartirà 4.000 ampolles de 50cl. d’aigua de l’aixeta embotellada per Ematsa per l’avituallament d’arribada; un punt d’hidratació a la meta amb gots individuals i personalitzats amb el nom de la cursa; i 2.500 gots personalitzats.\nEl canvi d’un dels trams del recorregut, que no passarà pel passeig Marítim a causa de les obres de construcció de la passarel·la que enllaçarà amb el Balcó del Mediterrani, és una altra de les principals novetats d’aquesta edició.\nLa sortida i l’arribada tornarà a situar-se a l’avinguda Vidal i Barraquer. Els atletes que completin els 21 quilòmetres del recorregut passaran per algunes de les principals vies de la ciutat com al Rambla Nova, l’avinguda Ramón y Cajal, l’antiga Nacional 340, el Moll de Costa o el passeig de l’Escullera. Els corredors de la cursa de 10 quilòmetres faran una versió reduïda d’aquest circuit, que enguany s’ha modificat a causa de les obres a la franja marítima de la ciutat.\nEn total s’espera la participació de prop de 3.000 atletes, 2.000 a la mitja marató i els altres 1.000 a la cursa de 10 quilòmetres, una xifra similar a les anteriors edicions. Les inscripcions continuen obertes.\nEl mateix dia 26 de novembre s’iniciarà el 17è Certamen Fotogràfic Mitja Marató Ciutat de Tarragona, amb la participació d’uns 60 de fotògrafs professionals i aficionats.


El Govern central requereix a la Generalitat pel pla d'Acció Exterior\nEl Govern requereix incompetència a la Generalitat pel pla d'Acció Exterior\nL'Executiu al·lega que s'atribueix comeses que no respecten l'àmbit d'actuació de l'Estat\nMadrid - Divendres, 23/08/2019 - 18:02\nEl Consell de Ministres ha decidit aquest divendres acordar un requeriment a la Generalitat pel pla estratègic de relacions exteriors, al considerar que transcendeix l’àmbit d’actuació d’un Executiu autonòmic. La portaveu del Govern, Isabel Celaá, ha assenyalat que, després d’estudiar la norma, ha arribat a la conclusió que aquesta “no respecta les competències de l’Estat ni els principis i directrius que han de regir les accions exteriors d’una autonomia”.\nLa Moncloa considera que el pla, aprovat el 25 de juny, ofereix una projecció de Catalunya com a Estat i es presenta per acció o omissió com un “subjecte internacional”. El Govern considera que el text no esmenta que Catalunya és una autonomia i afavoreix en canvi altres expressions “ambigües”.\nEl ministre d’Agricultura, Luis Planas, ha explicat que el requeriment d’incompetència és el pas previ per interposar un recurs davant del Tribunal Constitucional. El Govern tindrà un termini de 30 dies per modificar la norma i ajustar-la als criteris suggerits pel Govern central. Si no ho fa, l’Executiu tindrà la via oberta per plantejar el conflicte davant del tribunal de garanties constitucionals.\nTemes: Isabel Celaá Govern Consell de Ministres Pedro Sánchez Govern


Vila Kosodrevina Štrbské Pleso Vysoké Tatry strbske Pleso Eslovàquia - Ofertes d'hotels amb els MILLORS DESCOMPTES EN LÍNIA Fer un comentari al lloc web\nVila Kosodrevina Štrbské Pleso Vysoké TatryLimbova 4010, Štrbské Pleso Centre, strbske Pleso, Eslovàquia, 059 85 - Veure al mapaExcel·lent8,8Basada en163comentarisVila Kosodrevina Štrbské Pleso Vysoké TatryVeure més fotos"A very nice place to stay. So spacious, we did not though we..."CharlotteFranceVeure més fotosVeure totes les 37 fotosExcel·lent ubicació 9,4Veure al mapa9,4UbicacióParticularitats que li encantaranWi-Fi gratuït en totes les habitacionstransport hotel/aeroportaparcament de cotxesservei de llançadora\nSobre l'allotjamentDescripcióDissenyat tant per oci com per negoci, Vila Kosodrevina Štrbské Pleso Vysoké Tatry està situat idealment a strbske Pleso; una de les localitzacions més populars de la ciutat. Des d'aquí, els viatgers poden gaudir d'un fàcil accés a tot el que aquesta viva ciutat ofereix. Amb la seva bona localització, l'hotel ofereix fàcil accès a les destinacions obligades de la ciutat. El Vila Kosodrevina Štrbské Pleso Vysoké Tatry, s'esforça al màxim per tal que els seus hostes es tribin còmodes. Per tal d'assolir això, l'hotel compta amb els millors serveis i instal.lacions. L'hotel ofereix accés a una gran gama de serveis, inclosos Wi-Fi gratuït en totes les habitacions, transport hotel/aeroport, habitació familiar, instal.lacions de barbacoa, biblioteca. Les instal.lacions de l'hotel han estat seleccionades amb cura per tal de satisfer el més alt grau de comfort i conveniència, amb calefacció, escriptori, aparell de televisió LCD/pantalla de plasma, cuina americana, nevera a cada habitació. Durant el dia podeu gaudir de l'atmòsfera relaxant de esquí, ping pong. Vila Kosodrevina Štrbské Pleso Vysoké Tatry és la vostra destinació si buscau allotjament de qualitat a strbske Pleso.Mostrar mésCaracterístiquesAccés a InternetWi-Fi gratuït en totes les habitacions Serveis i comoditatszona de fumadors Accéss'admeten animals de companyia Disponible a totes les habitacionsassecador de cabellempolles d'aigua de cortesiatelevisió de pantalla planacalefaccióestris de cuina cuina americananevera Mostra MenysPolítiquesEls llits supletoris depenen de l'habitació escollida. Consulti la capacitat de l'habitació individual per obtenir-ne més informació.Al reservar més de 5 habitacions, poden aplicar-se diferents condicions i suplements addicionals.Mostrar més


RESPIRA !!! – Blocdepares\nXerrada: l’acompanyament emocional de l’ensenyar i l’aprendre\nParlo de respecte: article del diari Ara !\nBenvolguts seguidors i seguidores de blocdepares!\nAvui us proposem un vídeo d’una durada de 8 minuts on tots un seguit de nens i nenes ens expliquen com ens ho hem de fer per relaxar-nos i evitar l’estrès del dia a dia!\nNomés respira, és un original curtmetratge on varis nens i nenes parlen de les emocions i de com se senten quan s’enfaden, per presentar-nos un bon exercici per tornar a la calma.\nLa idea va sorgir quan Julie Bayer Salzman i Josh Salzman van escoltar al seu fill de 5 anys parlar amb un amic sobre com les seves emocions afectaven al seu pensament i com es tranquil·litzava respirant. Un excel·lent exercici tan vàlid per a nens com per adults.\nEsperem que gaudiu junts amb la família d’un moment de relax !


.: Els Biodiesel :. Ens renovem!: 100% Tondo i Selenika perquè tot al mateix cap de setmana?\nPublicado por Jordi Prat en 8:57\nTrekman 22 de agosto de 2011, 13:44\nBon dia Jordi ...\nHe vist el teu comentari al nostre bloc, referent a l'entrenament de la Selenika ja t'he contestat allà.\nSobre el tema de Xavi Tondo, del dia 24 de setembre ... Com tu comentes l'únic inconvenient és que només hi ha 24 h. de diferència amb la prova de Navarcles.\nLamentablement per aquest motiu no estaré físicament. Però si donant suport a tot aquest tipus de causes que aconsegueixen fer més gran si cap aquest esport.


saragatona: sobre Narcís Oller, més o menys\nJa hi tornem a ser, han arribat les PAU i la prova de llengua catalana ha estat una mica més difícil que la de llengua castellana, però, pel que sembla, amb menys diferència que l’any passat quan en una de les opcions hi havia el complicadíssim “Bèlgica” de Josep Carner.\nAquest any ha sortit un fragment de La bogeria, de Narcís Oller. Dues coses abans de continuar. La primera, que m’agradaria saber si el fet que hagi sortir Oller augmentarà les vendes de les excel·lents edicions de Cossetània. La segona –desig inútil- és que m’agradaria saber si fora de l’àmbit acadèmic es llegeix molt o poc Oller i per què.\nNo puc dir res de la prova perquè encara no l’he llegida, potser demà; el que sí que puc dir és que les dues novel·les més curtes d’Oller, La bogeria i L’escanyapobres, em semblen encara, i no únicament des de la perspectiva històrica, matèria per passar una bona estona, una de les aspiracions que jo tinc quan començo una lectura. Aquest interès, concretament per La bogeria, veig que el comparteixen -em reconforta- els alumnes de segon de batxillerat de l’IES Bellulla, de Canovelles, segons expressa una alumna a la seva revista (veure aquí una síntesi argumental que m’estalvio i altres consideracions) després d’haver assistit a la representació teatral (la qüestió de les subordinades em descol·loca una mica):\nFinalment, els tres personatges; en Giberga, l'Armengol i en Narcís com a narrador, enraonen sobre si el difunt Serrallonga era veritablement boig o era la societat que l'havia tornat boig.\nAmb aquest raonament, es veuen més clares les diverses mentalitats que ofereixen els tres personatges.\nAmb aquest gran dubte acaba l'obra La bogeria, interpretada per tres fantàstics actors que en tot moment van saber reproduir la novel·la de Narcís Oller a la perfecció.\nEl teatre sencer els vam aplaudir i felicitar per la gran actuació i uns instants més tard, els tres actors ens van fer una petita síntesi sobre el plantejament de l'obra, i la seva literatura.\nLa sortida va ser un èxit, principalment, per la dificultat de llenguatge de l'obra, un llenguatge molt complex ple de subordinades, que van aconseguir fer-les entenedores per a un públic com nosaltres.\nSense res més a dir, a trets generals l'obra ens va semblar molt ben adaptada per als nostres coneixements, i a més, força ben plantejada pel que fa a la directiva del teatre.\nDe moment no puc dir res sobre la prova, però estic segur que, com sempre, la majoria dels alumnes aprovaran les PAU –que la mitjana sigui la que desitgen és una altra història- i aconseguiran entrar a la universitat a cursar una carrera que, sigui o no la que volen, els situarà d’equilibristes en la roda de la societat del benestar, o com es digui ara. Estic segur que gairebé tots se n’han sortit, malgrat que la prova deu ser més o menys com sempre (una mica de comprensió de text, una mica de sintaxi, una mica de lèxic, una miqueta de fonètica...) i ells han tingut menys hores de preparació en llengua i literatura catalanes que fa uns cursos. I se’n sortiran si fa no fa igual, els alumnes del curs vinent, que només hauran tingut dues hores setmanals de la matèria. En resum, que quedarà demostrat que la retallada horària dels darrers temps era adequada, sigui per l’augment de la capacitat i dedicació dels alumnes o dels professors, o de tots plegats. Fins i tot gosaria dir que no caldria fer llengua i literatura al batxillerat, que l’examen de les PAU el podrien fer en acabar l’ESO i així podrien dedicar més temps de l’ensenyament postobligatori a matèries més apropiades a la seva imminent inserció en el món laboral o de l'atur; matèries que no m’atreveixo a enumerar per por a deixar-me’n algunao a quedar desfasat si demà mateix en Maragall n'afegeix alguna.\nEtiquetes de comentaris: La bogeria, llengua i literatura catalanes, Narcís Oller, PAU\nsortosament ja no tinc cap més fill que les hagi de fer :P tot i que La Bogeria em sembla millor tria :)\nMillor tria que què, Clidice?\nT'entenc en la qüestió dels fills, però les PAU sempre són una aventura que si no fos per les conseqüències...\nNo n'estic segur, Albert. Jo diria que realista, potser naturalista i gens simbolista.\nmillor que Carner :) per cert que, ben pensat, començo a NO entendre aquesta dèria que les PAU siguin tan importants en la vida de les persones ... mmmmm, millor m'allargaria massa, potser que en faci un apunt, o tampoc cal :)


Polítics que defensen l’status quo i polítics que no: qui té les de guanyar? | eKonomicus\nBy Roger Guiu, febrer 2, 2017\nJeremy Corbyn i el seu “straight talking”. Foto de Kevin Walsh (flickr creative commons).\nLluny han quedat els anys en que defensar l’status quo en política, és a dir, allò que s’ha guanyat, el peix al cove, era sinònim per als ciutadans de solvència, estabilitat i, sobretot, seguretat; eren característiques essencials en qualsevol campanya electoral per a rebre el suport social necessari i ser reelegit. Ara, a cada país amb eleccions, l’establishment ho passa malament defensant les polítiques tradicionals dels darrers 20 anys, aquells èxits materials de dècades de major globalització mai vista i els avenços en matèria social. En molts casos, aquests polítics acaben apartats i ignorats. No és una tendència totalment generalitzada, però es va accentuant. Tal com escrivia JK Galbraith a La sociedad opulenta, els agents econòmics, incloent persones ordinàries, fan sempre el que poden per a protegir-se de les vicissituds d’un món competitiu i trobar seguretat; sembla ser que el continuisme ja no és sinònim de sentir-se (econòmicament) protegit i segur i es busquen alternatives.\nAcabem de veure aquest fenomen anti-status quo o anti-establishment a les eleccions primàries del Partit Socialista Francès del passat 29 de Gener, on Benoît Hamon, un candidat més a l’esquerra que el centre-esquerra tradicional del PS, ha guanyat amb claredat davant Manuel Valls, potser l’encarnació més solvent de la “tercera via” liberal a França—i aquí estem en desacord amb Rafael Poch quan escrivia que les diferències entre Hamon i Valls no són per tant; en política econòmica ho són i explica el per què vora 20 diputats s’han rebel·lat al nomenament de Hamon.\nI ho hem vist a molts llocs d’Europa. A Grècia, el PASOK de tota la vida i la dinastia Papandreu es van veure fagocitats ràpidament per l’esquerra amb l’avenç de Syriza d’Alexis Tsipras com a primera força; ara els socialistes són una força marginal al parlament. Al Regne Unit, no només hi ha Jeremy Corbyn liderant el Partit Laborista amb una narrativa similar a la de Hamon, Tsipras i, fins i tot, Iglesias, sinó que el Brexit va ser l’epítom d’anys de manca d’alternatives més moderades que l’opció “sortir de la Unió Europea”. Certament, davant dels impulsors del Brexit, el bloc del ‘remain’ només proposava romandre amb l’status quo, sense qüestionar-se massa cap de les estructures polítiques, socials o econòmiques que clarament alienaven a una fracció molt important de la població. Davant d’una defensa a Londres i Brussel·les a l’estil “això és el que hi ha i, sinó, catàstrofe”, l’atac del Brexit era senzill: per trencar amb l’status quo, el sortir de la Unió és l’única solució sobre la taula (per més enganyosa que sigui la campanya).\nI com no, el cas que ens afecta a tots és als Estats Units. Si bé Hillary Clinton va poder resistir els discursos més anti-sistema de Bernie Sanders a les primàries, les eleccions presidencials van donar com a guanyador a un outlier com Donald Trump (no en nombre total de vots, però si en repartir millor els vots entre estats i guanyar la majoria de col·legis electorals)—tot i que qui no està més ancorat al sistema i els seus vested interests que no pas un gabinet de multimilionaris.\nPer tant, polítics que vulgueu tenir opcions, mireu de fugir de l’status quo com de la pesta.\n[Breu nota en aquest punt: hem llegit en alguns articles d’opinió i posts que el fet que les primàries d’un partit siguin guanyades per un candidat anti-establishment no és garantia de cap èxit. Corbyn no té pràcticament cap possibilitat de guanyar; Hamon seria el cinquè presidenciable francès més votat; Pedro Sánchez, quelcom similar; Marine Le Pen, tot i ser la més votada a França en primera ronda, no tindria cap possibilitat en una segona ronda. Els militants i simpatitzants sempre estan més a l’extrem que aquell votant mig que la majoria de partits busca seduir. És un debat interessant, i certament sembla ser així. En tot cas, es pot argumentar que l’emergència de discursos de caire populista esquitxa tot l’espectre polític i fins i tot els polítics continuistes s’hi adapten (i potser aquí ens ho mirem sempre des d’un punt de vista de matèria econòmica). Ah, i mirem de ser molt curosos d’utilitzar l’adjectiu populista; al cap i a la fi, a tots ens agrada un discurs que parli de defensar els drets i, sobretot, els interessos del grup col·lectiu del que cadascú formi part—allò que Hayek qualificava com a anti-moral.]\nÉs realment possible desviar-se de polítiques continuistes?\nPer a alguns, doncs, aquesta situació pot ser encoratjadora. Però un candidat que fugi d’un discurs continuista per a adoptar quelcom més rupturista no significa canvi real un cop al poder. I no és pas que no ho vulgui i, en alguns casos, que no ho intenti. Fa un any argumentàvem en un post que l’austeritat, tot i el seu alt component ideològic més que no pas empíric, s’havia convertit en un paradigma sense rival, imbatut. Ningú havia estat capaç d’aportar cap alternativa factible, gairebé ni tan sols d’introduir a l’agenda política la necessitat de trobar aquesta alternativa (i.e., socialdemocràcia europea). En aquell post explicàvem com, a Grècia, la població va votar ‘no’ a l’status quo en aquell famós referèndum de 2015, però el govern es va veure desprès sense cap política alternativa a aplicar. El que Tsipras va acabar proposant era un calc de les mesures d’austeritat precisament rebutjades, potser amb una mínima desviació cap a una política fiscal més progressiva—que va ser rebutjada. Matteo Renzi i François Hollande també van ser elegits cap de govern i d’estat, respectivament, prometent posar a ratlla l’austeritat i amb certa narrativa rupturista. Però la seva acció de canvi a Europa ha estat extremadament moderada i sempre a l’ombra d’Alemanya, molt lluny de l’esperada alternativa. Fins i tot els encarregats d’aplicar el Brexit al Regne Unit ni poden ni volen trencar de la manera que estava prevista.\nSembla, llavors, que l’única forma de realment dur a terme a la pràctica el discurs de ruptura és a l’estil Trump? En una setmana, governant en petit cercle i aïllant l’establishment el màxim possible de la presa de decisions, Trump ha sacsejat moltes de les potes del sistema, tot de cop, i encara va in crescendo (recomanat aquest fil de @lentejitas). Aquesta estratègia està a les antípodes de la resta de casos fallits comentats anteriorment, on o bé s’ha provat de modificar el sistema des de dins respectant les regles de joc (e.g., Varoufakis), o bé pas a pas i batalla a batalla, triant bé on posar el peu (e.g., Hollande).\nEsperem, però, que Trump no hagi de ser l’exemple a seguir per a trencar l’status quo.\nPer cert, per als que us pregunteu “i a Espanya, què?”, només deixar-vos amb aquest article genial de Jorge Galindo a Politikon discutint diverses explicacions sobre l’absència d’una extrema dreta potent. No només discuteix arguments sobre l’extrema dreta en un sentit polític estricte, sinó també per a sentiments més anti-establishment. I a Catalunya? Bé, la fugida de l’status quo segurament ens la proporciona i monopolitza el procés.\nOne Response to “Polítics que defensen l’status quo i polítics que no: qui té les de guanyar?”\n[…] Roger Guiu en el seu últim article “Polítics que defensen l’status quo i polítics que no: qui té les de guanyar?” parlava de la creixent impopularitat d’un sistema polític basat en el “peix al […]


TV3 lidera el "prime time" de dimecres amb el "TN vespre" i "Aeroport"\nEl programa "Aeroport" continua imparable. Un dimecres més és el programa més vist de la seva franja i domina el "prime time" televisiu, que torna a ser de TV3. La cadena situa tres programes al capdavant del rànquing dels més vistos del dia.\n24/08/2017 - 11.25\nLa nit dels dimecres és d'"Aeroport". El capítol d'ahir, dedicat a "La nit i el Nadal" i en el qual els espectadors es van poder emocionar amb les històries de retrobaments que es viuen a l'aeroport per Nadal, va ser el segon programa més vist del dia. Aquest capítol va tenir una audiència de 351.000 espectadors i una quota del 16,3%.\nEn el rànquing de programes més vistos, el "TN vespre" es va situar en primera posició amb 464.000 espectadors i un 25,8% de quota. El "TN migdia" va ser tercer, amb 340.000 espectadors i una quota del 20,6%.\nTV3 va liderar el "prime time", amb una quota del 13,9%.\n"Els matins" entrevista Alba Vergés, consellera de Salut\n"Els matins" entrevista el filòsof Francesc Torralba per parlar del seu últim llibre, "Món volàtil"\n"El suplement" entrevista Teresa Cunillera, delegada del govern espanyol a Catalunya\nEntrevista al responsable d'importar les urnes de l'1-O, a "Preguntes freqüents"\nErnest Macià i Joan Fa (Foto: FBC)\nEl periodista Ernest Macià rep el premi Periodisme Esportiu de ràdio del Bàsquet Català


Uncategorized – L'anna al país de les meravelles\n20 Abril 2018 nitamiuDeixa un comentari\nCada ala que vola, a les fosques entranyes de les meves cambres, produeix l’efecte invers. Mai vàrem parlar de la força el·líptica de la llum, i ara gosa entrar amb la intensitat de la primavera. Acarono la vivesa dels àcars i bressolo amb la mirada tot aquest magma del tot i el res que batega a cada raig de sol. Busco l’agulla menjada pel rovell, i suturo el buit, deixant un trau per suar la por. M’agita el dubte, l’etern.\nin somnis – onze.\n28 Març 2018 nitamiuDeixa un comentari\nDe-fugir, desfer la fugida endavant, caminar al costat de les pròpies passes, l’aventura, la vida, reflexionar sobre el què i el com, i tornar a començar el camí cap enlloc, mestra ja de mi mateixa. Ja ho he provat, cou massa el meu pes. Deixar viure les larves que algun dia em poblaran, a mi o a les meves cendres. Escriure el vòmit esgotat. Ser conscient del meu cubicle transparent, tan igual als de la resta, tan diferent. Quedar-me sense opinió per entendre que totes les opinions són legítimament insuportables, fent costat a les que encaixen amb els meus valors, traint-los també així. Quina feixuguesa la humanitat quan t’habita alhora l’esperit crític i el contradictori. Que cap reixa tanqui la llibertat de pensament, cap, ni una. Trenar la vida enfora, la vida endins, la vida no viscuda. L’encaix pusil·lànime del meu melic en el melic aliè, en el gros melic de la societat, en l’abisme. Cansada de crits, meus, seus, muts, aguts, greus. Al capdavall silencis trencats, riures perduts, somriures clavats. M’ataca la nostàlgia mentidera. M’hauràs de buscar en el brollador, amb les abelles que refresquen el seu jorn incasable. La dolçor em fueteja com si en fos responsable, jo, tipa de responsabilitats, voldria només dormir un dia sencer i despertar descansada. Recordar on era el punt de partida, per no tornar-hi.\nin somnis – quatre.\n25 Abril 2017 25 Abril 2017 nitamiu\nSe’m cruspeix l’embat de bata blanca*, la carícia al front i la mirada tranquil·litzadora, “tot anirà bé” em diu, me’l crec estirada en una llitera d’hospital camí d’un quiròfan, i hi va, res greu. Ja fa temps d’això, si és que el temps es pot comptar. Mereixo la mesquinesa? Torno a la bata blanca, a la mirada d’ulls grisos, molt més cansats que els meus, al dia que em va agafar la mà i em va dir que no li pertocava, i es va disculpar. Quants anys hi havia entremig? Dos a tot estirar i en canvi la vida havia bolcat entremig, i acabaria de fer-ho poc després. Potser havia de conèixer el dolor, segurament. Ara, sense motiu, enyoro la bata blanca i els ulls tristos, només perquè m’agafi la mà i em digui, algú, que tot anirà bé, encara que no li pertoqui.\nAquest escrit és de fa uns mesos, quan el dolor emocional m’immobilitzava, perquè la vida és bella, però a vegades pot ser dura (tot i que, de fet, no tinc massa motius de queixa, al contrari) escriure allibera, i compartir-ho, en el meu cas, encara més.\n*El senyor de la bata blanca, és un cirurgià que mai m’ha intervingut però que la vida m’ha posat al davant dues vegades, les dues va ser tan amable que el seu record encara m’emociona.\nPosted in insomnis, UncategorizedEtiquetat insomnis\nin somnis – tres.\n4 gener 2017 25 Abril 2017 nitamiuDeixa un comentari\nL’abaltiment de bastir aliatges\nhavent perdut el punt de partida\nels aquí i ara\nprocurats de viure sense tombar el coll\nmastegar dubtes madurats\na base de serenes sense sol\nbategar a un ritme impropi\nvessant llàgrimes immerescudes\nviure allò que voldria\ni si no, parpellejar.\nPosted in poemes, UncategorizedEtiquetat poemes\n23 Desembre 2016 14 Juny 2017 nitamiuDeixa un comentari\nA vegades em sembla veure’t de lluny, fins i tot algú d’esquena fa que la meva imaginació voli, trobo persones que duen el cabell igual que tu, o que tenen un somriure similar, però el què em va passar l’altre dia és diferent. Estava asseguda a la barra d’una taverna, una barra circular que permet mirar-te directament als ulls amb aquelles persones que seuen al davant. La porta de la taverna es va obrir, van entrar dues parelles, van seure just davant i de seguida vaig sentir-me observada per un dels homes, vaig alçar la vista, i eres tu, eres tu, però alhora no ho eres, la mateixa mirada, la mateixa boca, el mateix to de pell, el mateix cabell, la mateixa alçada, ell, però, duia barba i no em somreia quan em mirava. Ignoro qui va reconèixer ell en mi, perquè la cara que feia era la d’haver vist algú que també havia agafat la barca de Caront . El meu acompanyant, discret i prudent, no va dir res quan em va veure amb la cara vermella com un perdigot, roja per la profunditat de la mirada mútua, de la porta oberta de bat a bat als records. Vaig controlar els meus instints de preguntar qui era, si et coneixia, què hi feia allà, qui buscava dins meu… sabia perfectament que era impossible que tinguéssim cap connexió i malgrat tot, vaig tenir-ne la temptació. Quantes mirades em recordaran a la teva? A quantes persones els hi recordaré a algú altre? Potser el què hauríem d’haver fet, aquell home i jo, era abraçar-nos i dir-nos qui ens esperava darrera la porta que ens havíem obert mútuament, enlloc d’això, vam retornar la mirada al present decidint, així, cloure temporalment la memòria.\nin somnis – ú.\n7 Novembre 2016 10 Agost 2018 nitamiuDeixa un comentari\nSi miraves l’aigua, © Albert Carreras, 2015\nNedes dins la closca d’ou, buida i esquerdada, exhales nostàlgia quan treus el cap per damunt de l’aigua entre periscopis que busquen respostes – un camp allargat i estret de tranquil•litat on un mestre de la no-raó t’ensenya a sublimar flors-. L’aigua és rabiosa pluja vella que esdevé boira espessa arrelada als solcs d’aquesta cara muda. Silencis d’espadat. Et saps plena de música de plomes que bufes a través d’un ulls que inhalen l’aroma dels dies esglaonats viscuts en suspensió damunt d’un mapa d’emocions orogràfiques. Les esquenes amples on recolzar-te són dels ancestres amb qui no pots retopar. I somrius amb la mirada quan finalment escoltes els silencis.\n25 Juliol 2016 25 Juliol 2016 nitamiuDeixa un comentari\nfotografia de Marta Orlowska\nVindràs a les meves mans,\namb l’ala trencada i t’acolliré\ntraient-te d’aquest recinte que,\nequivocat, no vol ales.\nEt deixaré fora, damunt l’herba,\ndesitjant que siguis capaç d’alçar-te,\nm’omplirà la por de dur-te,\ncegament, a la certesa màxima.\nT’hauries clos igualment sota la mirada\ndisplicent de passavolants que haurien xisclat\ncants de defunció i tret l’escombra per apartar-te\ninert, amb batec al cor, encara.\nAllà, damunt l’herba,\nsota l’om, podràs morir lliure,\nsi és que ja no vols\nmoure les ales.\n5 Mai 2016 nitamiuDeixa un comentari\nSomnàmbula alenes aire\nde somnis que no recordes,\nignores rutines i hàbits,\ndamunt una taula de marbre\nbuides paraules encallades al coll,\nal coll de l’úter,\nparaules que no han sagnat\ni has de treure amb bisturí,\n(poden somriure les ferides?)\nsurten com papallones,\nescala de colors:\nels grocs d’inici,\ntaronges de la xina,\nmarró, verd, blanc…\ni el cant d’un grill des de l’altra banda.\n(poden somriure les ferides)\nTanques el buit, sutura de fil d’argent,\nincerteses brodades damunt la pell.\nPosted in poemes poesia, UncategorizedEtiquetat poemes\n1 Mai 2016 1 Mai 2016 nitamiuDeixa un comentari\ncreuar el riu buit\nbuidar el dia de mots no dits\nde crits no fets\nde fets omesos\nper les mirades còmplices\nde vida buida\nbuidar la vida\nde dies creuats\nde fets còmplices\nde mots morts\nLlibres i roses…\n23 Abril 2016 nitamiu2 comentaris\n31 Març 2016 31 Març 2016 nitamiuDeixa un comentari\nEls dits dels peus penetren la terra càlida, xuclen minerals, aliment profund, segles sedimentats corren venes amunt, directes al cor, li recorden que l’amor ja el duia dintre i se li farà remolí que exhalarà i li creixeran ales invisibles i en ple vol allargarà els dits de les mans i tocarà el cel, i en aquest doble tocar, d’arrels i estrelles, esdevindrà cec i sord, i ja no li caldran paraules.\nPosted in brevíssims, poemes, UncategorizedEtiquetat brevíssims, poemes\n9 Març 2016 10 Març 2016 nitamiuDeixa un comentari\ncom si es tractessin del teu cor\na 3,75 la peça\nel vam pagar car\nel sol sucós\nvomita’n la polpa\nfils que em lliguen\n1 Març 2016 1 Març 2016 nitamiuDeixa un comentari\nFotografia de Pep Quer\nnèctar de celest destí\nperir pel tacte\nPosted in haiku, UncategorizedEtiquetat haiku, poemes\n24 febrer 2016 24 febrer 2016 nitamiuDeixa un comentari\nllana pudenta d’humitat\nmires- llegeixes- parles\npasseges una gossa que no és teva\nSi fossis fusta: estaries corcada\nPosted in poemes, poemes poesia, UncategorizedEtiquetat #nousparlarédemi\n22 febrer 2016 22 febrer 2016 nitamiuDeixa un comentari\nDuu la branca al cor\nfoll sender del buit\nPosted in poemes, Uncategorized\n16 febrer 2016 16 febrer 2016 nitamiuDeixa un comentari\ncom Èol bufo\nreprenc les mans\nmassa íntima per ser explicada\n9 febrer 2016 9 febrer 2016 nitamiuDeixa un comentari\nHe creuat el llindar a destemps,\nterres ignotes al tacte,\nde coloms missatgers.\nHe reconstruït el temps,\na la reincidència diària,\ncom un mantra,\ncom un mantra.\nd’ingenuïtat i espasa.\n28 gener 2016 nitamiuDeixa un comentari\nImatge de Bert Myers\ndins la barba\namb els seus becs\nun mugró on\naferrar-se a la vida\nalletats amb fang\nespolsaran les ales\ni voldran volar\ncontra el vidre\nels corrents secrets\na les closques\ni al covat càlid\nPosted in poemes, UncategorizedEtiquetat poemes, poesia\n15 gener 2016 25 Novembre 2016 nitamiu2 comentaris\nJohn Everett Millais – Ofèlia\nLlegeixo al diari que una nena de dos anys té la malaltia d’Ondina, quin nom tan bonic per una malaltia tan cruel, els qui la pateixen no es poden adormir perquè moririen immediatament, el seu cos no distingeix el son de la mort i així que Morfeu els atrapa el cor se’ls hi atura. Han de dormir connectats a una màquina que els permet seguir respirant mentre dormen i per tant els garanteix tornar-se a despertar. Les pors màximes dels pares d’aquesta criatura són que es quedi adormida de cop i volta o que durant la nit es tregui el tub que la connecta a la vida.\nFa uns mesos un amic va morir, abans de fer-ho es va acomiadar, tant de manera implícita com explícita, només vaig ser capaç d’entendre-ho quan ja era massa tard. Quan algú mor repasses tot allò que t’hi ha vinculat, en aquest cas eren tantíssims els vincles que estaré la resta de la meva vida repassant-los. De fet ja estic decorant el forat obscur que m’ha quedat a l’ànima, el decoro de records i de tot allò que li explicaria, de fragments de lectures i poemes subratllats. Potser la seva era la malaltia d’Ondina, no va suportar més el cansament va tancar els ulls i tot es va aturar.\nAquesta mort, la del meu amic, m’ha transportat a d’altres que em poblen, les ha sacsejat de nou, i m’ha fet reflexionar, altra vegada, en com la mort ens configura tant com la vida, perquè de fet tot és el mateix. Ara els tubs que el connecten a la vida, a ell i a la resta de morts que ens habiten, són els records, les empremtes que ens van deixar, i és que de fet les persones som mal·leables ens modifiquem les unes a les altres, cada ú ens aporta un filtre diferent a partir del qual interpretar la vida i ens fem rics a mesura que anem creixent de vivències pròpies i dels que ens acompanyen. Seguirem vivint, llegint, subratllant, filtrant la vida…\nPosted in Amics, comiats, UncategorizedEtiquetat amics, comiats\n14 gener 2016 12 gener 2016 nitamiuDeixa un comentari\namor sense vida\nun pou on escriure’t\nenyor que em queixala\ni surt pel genoll\nno puc cridar el teu nom\nque és indigerible\nPosted in poemes, poesia, UncategorizedEtiquetat poemes


Katsios Studios Parga Grècia - Ofertes d'hotels amb els MILLORS DESCOMPTES EN LÍNIA\nParga, Parga, Grècia - Veure al mapa\nMés informació sobre Katsios Studios\nAl visitar Parga, vosté es sentirà com a casa a Katsios Studios, què li ofereix un allotjament de qualitat i un gran servei. Des d'aquí, els viatgers poden gaudir d'un fàcil accés a tot el que aquesta viva ciutat ofereix. Amb les atraccions principals de la ciutat com Serveis Internacionals de VIatge a prop, els visitants de l'hotel estaran encantats amb la seva localització.\nKatsios Studios també ofereix moltes instal.lacions per enriquir la seva estada a Parga. Caixa forta són només algunes de les comoditats que fan que Katsios Studios sigui diferent dels altres hotels de la ciutat.\nA més, totes les habitacions ofereixen una gran varietat de comoditats com ara aire condicionat, calefacció, balcó/terrassa, aparell de televisió, cuina americana per satisfer els clients més exigents. Durant el dia podeu gaudir de l'atmòsfera relaxant de jardí. Katsios Studios és una elecció inteligents per a viatgers a Parga, i ofereix una estada relaxant i sense molèsties.


El discurs del rei Flo, Benzemà el nou CR9 i el pla de MourinhoRacoBlaugrana.com\nHome Caverna Mediàtica El discurs del rei Flo, Benzemà el nou CR9 i el pla...\nEl discurs del rei Flo, Benzemà el nou CR9 i el pla de Mourinho\nLa portada del diari Marca dona per fer molta carnassa avui: ens trobem Karim Benzemà elevat a la categoria de Déu, el suport de Florentino a les queixes de Mourinho, i els comentaris del portuguès al respecte. La Caverna continua fent de les seves…\nDe Benzená a Benezemà, el nou CR9\nEl diari Marca sol ser un mitjà de comunicació que creu ser el tercer poder a Can Real Madrid (després de Flo i de Mou, off course). Era el mateix Paco García Caridad qui explicava ahir via Twitter que a Pelegrini no el va destituir Florentino, sinó que ho va fer el mateix diari Marca (excel.lent el nivell periodístic de Marca!) amb la seva pressió i la seva campanya de crítiques contra l’entrenador xilè. Avui Benezemà torna a sortir (per segona vegada en els darrers 15 dies) com el gran salvador del Madrid, curiós no?\nEls Indas i Paco García Caridad de torn fa 5 mesos havien iniciat una campanya per treure-se’l de sobre a marxes forçades: “Benzená” era un inepte i un gandul, ho recordeu? Doncs ara sembla que el francès és igual de bo que CR7, vaja que els falta poc per rebatejar-lo com el nou CR9. Encara s’apuntaran el mèrit de la seva recuperació anímic. Veig Paco García Caridad piulant al Twitter: “Diario Marca motivó a Benzemá para llegar a su nivel de forma esperado…” – són capaços d’això i més.\nFlorentino, Mourinho i el “señorío”\nPreocupa la naturalització de les queixes i rabietes de Mourinho. Que una persona del nivell de Florentino Pérez surti davant dels socis a dir que les queixes de Mourinho són “madridisme i señorío” és molt preocupant. Si el diari Marca ho justifica, llavors ja començarem a pensar que tot és una campanya orquestrada. Mourinho dispara, Florentino protegeix i la Caverna els justifica.\nAquí no hi ha Villarato, ni Llouriñato, aquí hi ha una campanya del Madrid per servir dos propòsits. El primer per cobrir-se davant d’una enventual pèrdua de tots els títols en joc, per esborrar la paraula “fracàs” de la ment dels madridistes. Si aquesta temporada fos un “fracàs” i Mourinho no hagués estat el redemptor esperat, segurament Florentino tindria un problema greu: el seu crèdit s’hauria esgotat. La segona raó rau en el fet de desvirtuar els triomfs del Barça. Fixeu-vos: el madridisme sempre ho ha fet així: de les quatre lligues de Cruyff, 3 al ser en el darrer partit, sempre les han infravalorat. Les lligues de Rijkaard i Guardiola sempre les han embrutat de Villaratos i d’altres excuses d’estafador de “poca volada”.\nCom deia Laporta: “Que no nos embauquen! Al loro”, que aquesta gent saben molt bé el que fan i el seu perquè. Estem avisats. Potser algú a Can Barça toca que alci la veu i digui: “Prou!”.\nEls plans de futur de Mourinho\nMentre Florentino ha decidit donar suport públic a Mourinho, el portuguès ja comença a jugar les seves cartes de futur. Va ser ahir quan en Mou va declarar en una entrevista a una ràdio italiana que el seu futur era a la Premier: sembla que a Anglaterra hi ha més respecte, millor educació, etc…Tàctica molt semblant a la que va fer quan era entrenador del Chelsea (abans que el fessin fora) i de l’Inter (abans de guanyar la Champions). Segurament Mourinho no va enganyar ningú quan en rodes de premsa va dir que “n’estava fins al capdamunt de la premsa” i que “voliar marxar a finals de temporada…”, segurament Mourinho ja té un pla B i l’està començant a executar. El rei Florentino arriba massa tard a riure les gracietes al Crist Redemptor.\nQui sap si el proper destí de Mourinho serà el Manchester City (prèvia parada al seu desitjat final de carrera, el United), on el portuguès marxarà per repetir els seus trucs de màgia: escàndols arbitrals, manipulacions del calendari, etc…\nRiurem el dia que Mou deixi el Madrid…aquell dia Mourinho es pot emportar per davant Florentino, Valdano, Inda i el mateix Alfredo Relaño. Al loro!\nLectures 6824 vegades per 2569 lectors\nPrevious articleSevilla, millor per a Guardiola que per al Barça\nNext articlePlou molt a Sevilla\nunracoblaugrana març 13, 2011 at 10:31 am\nEl discurs del rei Flo, Benzemà el nou CR9 i el pla de Mourinho #md #fcblive #puntopelota #frac1 #catradio http://www.racoblaugrana.com/real-madrid…\nunracoblaugrana març 13, 2011 at 11:14 pm\nLa conspiración Florentino-Mou-Inda, no salir en globo si el Barça lo gana todo http://www.racoblaugrana.com/real-madrid… #puntopelota #futboleros #md #fcblive\nxavier_colomes març 13, 2011 at 11:19 pm\n@unracoblaugrana heu sentit aixo de la Cope?