6.500 escolars participaran en la cinquena edició del Projecte Educatiu del Mosquit Tigre :: Tramuntana TV\n> HOME > 6.500 escolars participaran en la cinquena edició del Projecte Educatiu del Mosquit Tigre\n6.500 escolars participaran en la cinquena edició del Projecte Educatiu del Mosquit Tigre\n6.500 nens i nenes de 200 escoles d’arreu de la demarcació de Girona participaran en la cinquena edició del Projecte Educatiu del Mosquit Tigre. Aquesta activitat, duta a terme per Dipsalut i el Servei de Control de Mosquits, té per objectiu sensibilitzar la població de l’impacte del mosquit tigre en la salut de les persones i el medi natural i donar eines per impedir la reproducció de l’insecte.\nL’Organisme de Salut Pública de la Diputació de Girona i el Servei de Control del Mosquits de la Badia de Roses i el Baix Ter engeguen, per cinquè any consecutiu, el Projecte Educatiu del Mosquit Tigre. Aquest curs hi participaran 6.500 nens i nenes de cinquè de primària de 200 escoles, el 80% de les que hi ha a la demarcació.\nEl Projecte Educatiu consta de dues fases. En la primera (que ha començat aquest mes de març) tècnics del Servei de Control de Mosquits visiten les escoles i hi fan xerrades-taller. Hi expliquen què és el mosquit tigre, quin és el seu cicle de vida, quins ambients són els més favorables per al seu desenvolupament i com evitar-ne la reproducció. Els infants també aprenen a identificar les larves de l’insecte i on acostumen a proliferar. Aquesta informació és bàsica perquè puguin encarar la segona fase del Projecte: el treball de camp. Des del Servei de Control de Mosquits es facilita un kit d’entomòleg per a cada alumne per tal que (entre els mesos d’abril i juny) puguin buscar i recollir larves en els seus entorns habituals, com ara a casa o als voltants, al barri, a l’hort dels avis, etcètera. Un cop recollides les mostres, els mestres de cada escola fan una primera revisió dels kits per tal de descartar els que no contenen larves d’insecte. La resta, es fan arribar al Servei de Control de Mosquits, que analitza les mostres i determina quines són realment de mosquit tigre. Posteriorment, s’informa els alumnes del resultat de les identificacions perquè coneguin quins mosquits viuen al seu entorn. Les dades extretes dels mostreigs dels escolars també ajuden a complementar la informació sobre la dispersió del mosquit que el Servei obté gràcies als seus controls periòdics.\nL’objectiu principal del Projecte és sensibilitzar la població de l’impacte del mosquit tigre en la salut de les persones i el medi natural i donar eines per impedir la reproducció de l’insecte. Tot i que l’activitat incideix directament sobre els escolars, també s’arriba als adults ja que els nens i nenes fan el treball de camp a casa i transmeten el que han après a pares i familiars.\nEs calcula que el 80% dels espais on pot criar el mosquit tigre són privats. A les administracions els és molt difícil actuar en cases, pisos o jardins particulars. Per aquest motiu s’impulsen iniciatives com aquesta, que busca sensibilitzar de la importància d’evitar que aquest insecte criï a casa i transmetre els coneixements necessaris per poder-ho impedir.\nEl Projecte educatiu és una de les accions incloses al Programa de Vigilància, Seguiment i Control del Mosquit Tigre de Dipsalut. Des que es va iniciar, el 2009, fins ara, 32.000 nens i nenes de les comarques gironines ja han participat en el Projecte Educatiu.\nmosquit tigre | educació


Nou impuls als espais Punt Omnia i Telecentre\nPàgina principal >> Societat >> Nou impuls als espais Punt Omnia i Telecentre\nLa regidoria de noves tecnologies de l’Ajuntament de Martorell inicia una nova campanya informativa per donar un nou impuls als espais Punt Omnia i Telecentre i divendres d’aquesta setmana es farà un acte de presentació.\nEs tracta de dos serveis que tenen per objectiu apropar les noves tecnologies als martorellencs. Des de fa anys, el Punt Omnia posa a disposició dels usuaris els equips informàtics i el Telecentre funciona, des de començaments de mes, totes les tardes al Complex Educatiu de Torrent de Llops.\nLa dinamització del Punt Omnia i la creació del Telecentre formen part dels objectius de la legislatura per apropar als ciutadans les noves tecnologies. Es tracta de facilitar l’accés a l’informàtica, ja sigui a través d’equipaments com de cursos de formació.\nLa presentació dels espais Punt Omnia i Telecentre es farà el divendres, 24 de març a 2/4 de 8 del vespre a l’Auditori del complex educatiu de Torrent de Llops. Al finalitzar la presentació es farà un refrigeri per tots els assistents.


neu i pedals: 2016\nPic de Filià - Tuc de Moró - Cap de Raspes Roies\nRemuntant la Vall de Manyanet\nAprofitem el cap de setmana d'esquí a Boí-Taüll a proposta del Centre Excursionista de Badalona, per endinsar-nos a la Vall de Manyanet i realitzar una interessant circular que ens permetrà assolir un bon grapat de cims. Guanyem amb telesella el coll que davalla del Cap de Raspes Roies i realitzem una ràpida baixada fins el fons de vall. Neu endurida i crosta a cotes altes i transformada a mesura que perdem alçada. Compte amb els nombrosos "taurons" que van apareixent. La neu és justeta i dificulta el creuament dels nombrosos torrents que desaigüen al Riu Manyanet. Posem pells per remuntar tota la vall fins assolir el Port de Cabeçades. Seguim l'aresta fins el cim del Pic de Filià o Tossal de Paiasso (2772m; alguns trams amb neu dura i algun flanqueig exposat).\nPic de Filià\nDavallem per l'evident aresta O fins al torrent, on tornem a posar pells (condicions de neu molt variable, però en general neu dura i algun sector de crosta). Remuntem directe fins assolir l'ample aresta del Tuc de Moró i el mateix cim (2739m).\nTuc de Moró. Al fons, el Pic de Filià.\nDescens fins la Passada de Moró (neu pols) i darrera pujada fins el cim del Cap de Raspes Roies (2753m). El darrer descens el realitzem per les pistes d'esquí.\nFem la sortida el Pep Montes i el David.\nPublicat per davidBDN a 11:11\nSoum des Saletttes\nArranquem nova temporada d’esquí de muntanya amb forces renovades, nous objectius i la il·lusió de poder gaudir d’un Pirineu tenyit de blanc. Aprofito l’experiència de la temporada anterior i, amb nova companyia, repeteixo algun dels cims de la Vallée d'Aure,º que ja vaig petjar tot just fa un any.\nDissabte, 3 de desembre: just després de sortir del túnel de Bielsa-Aragnouet, a la cara nord, aparquem el cotxe. Som a 1800m d’alçada i ja podem calçar esquís. Encarem la torrentera de l’esquerra del túnel i la remuntem.\nprimeres passes sobre els esquís\nEns trobem amb nombrosos grups d’”infanteria”, molt probablement cursetites d’alpinisme i escalada en glaç. Car, aquest indret és absolutament ombrívol i el gel s’hi troba com peix a l’aigua.\nSuperem una primera barrera rocosa i ja podem veure el port de Bielsa, punt on girem direcció E fins a trobar-nos en un petit estany. Caldrà fer un bon exercici de navegació per a situar-nos correctament i localitzar el nostre objectiu: el Bataillence. Prenem direcció sud i remuntem una torrentera fins assolir la pala d’accés a la carena i al cim. Hi accedim sense dificultats.\nMolt bones vistes sobre la vessant sud d’aquesta zona del Pirineu aragonès. Descens pel mateix recorregut de pujada, amb neu endurida i un xic de crosta.\nDiumenge, 4 de desembre: aquests dies passarem la nit en un confortable bungalow d’un càmping de Burisp, un petit poble situat a 1km de Saint Lary Soulan. A primera hora del matí prenem el cotxe i pujem a l’estació d’esquí de Piau-Engaly. Remuntem la vall fins la seva capçalera on comencem a llaçar Zs per a superar el muret d'accés a l'Hourquette de Chermentas.\nRemuntant cap a l'Hourquette de Chermentas (foto: Xavi Gil)\nDesprés de reposar forces encarem les exposades pendents d'accés al Pic de la Gelá. Progressem sobre plaques de neu ventada i sota nostre s'obre el buit de les parets verticals de la vessant oriental del cim. Les possibles i fatals conseqüències d'una esllavissada ens fan repensar el nostre objectiu i decidim fer mitja volta a l'alçada de 2650m.\nSota nostre, el buit (foto: X. Gil)\nfins aquí varem arribar\nRetornem al coll i realitzem un llarg flanqueig pel marge dret de la vall per enllaçar amb les pistes d'esquí alpí. Neu endurida sobre la que podem esquiar dignament.\nDescens de l'Hourquette de Chermentas\nDilluns, 5 de desembre: repetim les mateixes operacions del dia anterior. Aquesta vegada, però, encarem la pujada fins el Port de Campbieil.\nDavant nostre el Port de Campbieil i el Soum des Salettes\nVirem direcció sud i anem guanyant alçada gradualment fins a trobar-nos a pocs metres del cim del Soum des Salettes (2976m), que podem petjar sense calçar-nos grampons.\nDarrers metres del Soum des Salettes (foto: X. Gil)\nSoum des Salettes. Al fons, Massís del Vignemale (foto: X. Gil)\nFantàstiques panoràmiques sobre el massís de Vignemale i tota la carena del Mont Perdut fins el Tallon.\nExcel·lent visió també del circ de Tromouse. Ara sí, per baixar millor calçar-nos grampons i no fer el ximple, fins a recuperar els esquís i fer el recorregut de baixada pel mateix itinerari. Neu crosta en força males condicions, molt endurida. Algun petit tram de neu pols, però les alegries són molt escadusseres.\nDimarts, 6 de desembre: per al darrer dia d'activitat dubtem entre dues opcions: el pic de Piau, més còmode, malgrat el poc atractiu que resulta compartir espai amb esquiadors de pista, o el pic de l'Aiguillette, l'alternativa més aventurera. Ens decantem per aquesta darrera. Tornem a deixar el cotxe a la boca nord del túnel i remuntem la seva vessant dreta, en clara orientació al coll que s'observa sota el cim. A mesura que anem guanyant alçada, però, decidim decantar-nos en direcció NO i anar a guanyar l'Hourquette des Aiguillettes, amb força bones condicions de neu. A partir d'aquest punt, resseguim la còmode aresta fins a trobar-nos davant la pala d'accés al cim (aresta N).\nCarenant cap a la base del Pic de l'Aiguillette\nLlacem Zs per pendents dretes i exposades, però amb bones condicions de neu. Els darrers metres els superem a peu (Pic de l'Aiguillette, 2517m).\nArribant al Pic de l'Aiguillette (foto: X. Gil)\nLa discusió és a l'hora de baixar: esquís als peus per la canal NE, o retornar caminant per la mateixa aresta N. Finalment, decidim la segona opció i ens calçarem els esquís a partir del coll.\nEsquiada fins el mateix cotxe per neu en molt bones condicions (neu pols-dura) que ens permeten gaudir d'un molt bon descens per tancar aquests 4 dies d'obertura de temporada d'esquí de muntanya.\nFem l'activitat en Pep Montes, en Xavi Gil i qui us escriu.\nPublicat per davidBDN a 10:43\nCircular al Boumort.\nMassís del Boumort\nJa començava a tenir una mica oxidat el meu blog, i abans de sentir-lo grinyolar, m'he decidit a penjar-hi quatre línies i alguna fotografia de l'activitat de l'anterior cap de setmana. Amb l'arribada de la tardor, els millors paratges esdevenen aquells boscos d'arbres de fulla caduca, que comencen a groguejar.\nFàcil rodar, envoltats de tardor\nIndrets impenetrables a l'estiu per la forta calor, amb pistes que faciliten el rodar amb bicicleta i absolutament inhòspits. Crec que acabo de descriure el massís del Boumort, a cavall entre les valls del Segre i la Noguera Pallaresa. Sortida des d'Organyà i pujada a la Serra de Cuberes, per anar a dormir a la Pobla de Segur ( 62km i 1800m de desnivell) i retorn per Pessonada, Coll de Llívia i Montanissell (2on dia: 52 km i 1400m de desnivell).\nCircular molt ben trobada que admet diferents variants que, a ben segur, també resulten molt interessants.\nPublicat per davidBDN a 13:42\nPerú2016: trekking Huayhuash\nd'esquerra a dreta, Nevado Jirishanca, Mituraju i Rondoy\nEl Huayhuash és una serralada situada al S de la Cordillera Blanca, a uns360km de Lima. La seva orientació segueix la línia axial andina i clàssicament el recorregut es realitza en el sentit de les agulles del rellotge. https://en.wikipedia.org/wiki/Cordillera_Huayhuash\nens dirigim al Huayhuash (al fons).\nEntre les diferents opcions, nosaltres varem escollir realitzar el trekking en 10 dies.\nprimer campament, a Quartelhuaín (4170m)\nHi ha la possibilitat de fer-ho amb més o menys dies, però l'agenda del nostre viatge no ens permetia allargar-nos i fer-ho amb menys dies implica major risc de complicacions a nivell físic i, sobretot, no acabar de gaudir dels racons menys visitats i més interessants paissatgísticament.\npujada al coll Cacananpunta\nEl nostre grup estava integrat per nosaltres 4 i la Tina, una companya alemanya que es dedica a recórrer el continent sud-americà durant 6 mesos.\nCacananpunta (4690m) (foto: E. Reverter)\nA més del Luka, el guia, també formen part del grup el Juan, cuiner de 70 anys amb moltíssima experiència andina i el Camilo, l'"arriero", el responsable de carregar i descarregar els rucs.\nGashapunta, sortim del recorregut habitual\nsobre la Laguna Mitucocha. Al fons, Nevado Jirishanca\nEl primer dia consisteix en arribar amb vehicle al campament de Quartelhuaín, uns kilòmetres més enllà de Llámac, un petit poble aïllat enclavat a les faldes del massís.\ncampament de Janca\nBona part del recorregut és per pista sense asfaltar. És el nostre primer contacte amb la polseguera, companyia amb la que anirem coincidint en diferents etapes del recorregut.\nNormalment, cada jornada implica la superació d'un coll. Entre 600-800m de desnivell. A més, en determinades zones, en Luka ens ofereix la possibilitat de superar colls secundaris que ens apropen a les glaceres i els cims més elevats.\nDurant el segon dia de trekking podem gaudir de magnífiques vistes sobre la vessant oriental dels nevados Rondoy, Mituraju i Jirishanca.\nd'esquerra a dreta: nevados Siula Grande, Yerupajá i Yerupajá Chico\nNevado Siula Grande (6344m), sobre Laguna Gangrajanca\nAcostumem a iniciar la marxa cap a quarts de 8 i l'activitat s'allarga fins a les 15-16h de la tarda, amb l'arribada al campament, on ja trobem les carpes a lloc i el Juan amb quelcom per a recuperar-nos de l'esforç.\nel menjador forma part de les comoditats de disposar d'"arriero"\nCaminem constantment per sobre els 4000m d'alçada. Aquest fet condiciona el nostre rendiment físic i al final de la jornada la sensació és d'haver fet més de 1500m de desnivell.\nSortida del campament d'Incahuaín\nA més, els primers dies he de conviure amb un lleuger mal de cap que em fa la guitza, especialment en els moments de descans.\nNevado Yerupajá i Y. Chico, desde la Laguna Carhuacocha\nDurant la jornada gaudim d'una temperatura força agradable per a realitzar l'activitat. A voltes, a les hores centrals del dia potser massa calor.\ncaiguda de glaç sobre la Laguna Gangrajanca (4243m)\nforta pujada cap el coll de Siula Punta\nL'escenari, però, és radicalment diferent quan el sol es pon. La temperatura cau ràpidament per sota 0º i, habitualment, passem la nit entre -5º i -10º. Tot un luxe poder gaudir d'aquesta fresca, lluny de les nits xafogoses del nostre país.\nArribada al Siula Pass (4830m)\nPersonalment, l'etapa més espectacular de tot el recorregut és la tercera, on podem assolir el Siula Pass (4830m) després de recórrer les bases orientals dels 2 grans cims del massís: el Yerupajá i el Siula Grande.\nCerro Azulcocha (4950m)\nA més, podem fer una petita ascensió al Cerro Azulcocha (4950m) i passarem la nit a uns dels campaments més bonics: Huayhuash (4350m).\nSortida del campament Huayhuash. Al fons, cim del Jurau (5674m)\nLa dieta que varem seguir durant tot el recorregut es resumeix en un esmorzar lleuger (torrada o "panqueque", amb mermelada o "dulce de leche" i un tè o "mate" de coca); lunch durant la marxa (excel·lents els entrepans de "palta" que ens preparava el Juan) i un sopar ben calentonet (sopes variades amb un plat d'arròs i patata i, si sonava la flauta, un tros de carn).\nPortachuelo de Huayhuash (4780m). Al fons, Nevado Trapecio (5653m)\nNevado Kuajadajanka o León Dormido (5421m), a la Cordillera Raura.\nEl darrer sopar varem poder degustar unes truites de riu que va pescar el Camilo a la Laguna Jahuacocha.\nAigües termals, al campament de Laguna Viconga.\nEl recorregut del trekking transita per diferents comunitats de la zona. Cal tenir present que aquestes comunitats cobren uns diners a les persones que estan realitzant l'activitat (entre 20 i 40 soles, depenent de la comunitat).\nPujant a Punta Cuyoc. Al fons, nevados Puscanturpa.\nEl que ja no tinc massa clar és el concepte per al que es cobra: dret per acampar? l'únic servei que s'ofereix és un lamentable servei de lavabo; manteniment de camins? a voltes polsegosos i amb un mínim d'indicadors...\nPunta Cuyoc. Al fons, Cordillera Raura\nEn fi, l'únic "luxe" que recordo són unes basses amb aigua termal en el campament de Laguna Viconga amb una espècie de quiosc amb productes bàsics: entre ells la cervesa !\nHuayhush? Teide ??\nAlgú ens observa baixant al campament Pampa Elefante\nDonada l'heterogeneïtat del nostre grup, en funció de les característiques de la jornada, en Luka oferia la possibilitat de realitzar un o altre recorregut. Una de les opcions que em va proposar va ser la pujada a San Antonio, un coll de muntanya situat sobre el campament de Pampa Elefante.\nPaso San Antonio (5020m)\nL'ascensió és dura, ja que s'han de superar més de 500m de desnivell amb molt poca distància. Les vistes sobre la vessant occidental de les muntanyes més elevades del massís, però, compensen l'esforç.\nLa interminable Pampa Elefante\nLa setena jornada ha de ser una de les més tranquil·les, ja que només s'ha de perdre nivell per interminables terrenys de pastura i baixar a l'única població que forma part del nostre recorregut: Huayllapa (3400m).\nDescens a Huayllapa. Al fons, el Cerro Rosario\nDurant la baixada, en un desafortunat pas, la Mireia pateix una lesió al genoll. Amb penes i treballs aconsegueix baixar la part més dreta del recorregut i arribar a un punt on l'espera el vehicle d'assistència.\nSort del nostre vehicle d'assistència !!\nL'emplaçament del campament de Huayllapa és un antic camp de futbol, sense cap tipus de servei. Això sí, per 3 soles, podem disposar d'una dutxa en un petit establiment entre bar-colmado-cinema, on ens refresquem amb una cervesa i gaudim de la pel·lícula "Touching the void", inspirada en els fets que varen esdevenir en una ascensió al Siula Grande.\nEl producte estrella de l'establiment\nAccés del local on varem gaudir de la dutxa. Molt similar a la 5th Av de Manhattan.\nMalauradament, la lesió de la Mireia impedeix la seva continuació. Aprofitant la possibilitat d'evacuació motoritzada desde Huallyapa, les "eves" decideixen també abandonar el trekking després de 7 dies. La jornada que tenim per endavant, més de 1200m de desnivell i el grau de cansament acumulat són els motius de la decisió.\nPujada al coll Tapush Punta (4770m). Al fons, el Diablo Mudo (5350m)\nAmb elles 3, el nostre guia, el Luka, decideix acompanyar-les fins a Huaraz. El trajecte que els espera és de "traca i mocador". Més de 15h per a recórrer uns 300km.\nAmb el Juan, el nostre cuiner i guia de muntanya retirat\nAcabarem de realitzar els 3 dies que manquen de trekking la Tina, el Juan (que ara també porta els galons de guia), el Camilo, l'"arriero", i jo mateix.\nTapush Punta (4770m)\nBo i sense el guia, amb els consells del Juan i el Camilo i tirant d'interpretació de mapa, encara varem poder fer algun sender fora del recorregut habitual de la caravana.\npujant a Tapush Punta\nEspecialment destacable el sender que, desde Llaucha Punta (4850m), el nostre darrer coll de tot el trekking, resegueix una llarga aresta fins a Cerro Huacrish (4750m).\nLlaucha Punta (4850m)\nLa llàstima és que uns núvols molt insistents no ens permeten gaudir de les vistes sobres els cims dels nevados Yerupajá, Rasac i Jirishancas.\nImponent !! Yerupajá (davant seu el Rasac)\nUna altra dels avantatges de caminar per senders alternatius és minimitzar la quantitat de polseguera que ens podem trobar en algun dels trams més transitats. La veritat és que en algun punt quedem força impregnats i el testimoni és aquella marca que es pot veure a la cama, quan et treus els mitjons....\nLaguna Solterococha, sota la glacera del Nevado Jirishanca\nEl darrer campament es troba al marge de la Laguna Jahuacocha, on podem gaudir d'unes magnífiques i gustoses truites de riu que ha pescat el Camilo.\nDesprés de 8 dies de caminar, la darrera jornada hem de travessar l'extensa "pampa" de Jahuacocha i encarar la baixada fins a Llámac, origen del nostre recorregut.\nSerralada del Huayhuash, de baixada cap a Llámac\nAprofito per fer una merescuda cervesa mentre espero la companya Rita i el Juan i Camilo.\nEl grup, a Llámac\nfi del trekking del Huayhuash.\nNomés caldrà esperar el nostre vehicle de retorn a Huaraz, on tornaré a trobar-me amb les meves companyes de viatge.\nGran espectacle d'alta muntanya el que es pot viure durant els 10 dies de trekking per la serralada Huayhuash. Molt bona experiència, que requereix una acceptable condició física i una molt bona adaptació a l'alçada.\nPublicat per davidBDN a 10:59


La ciència ciutadana és una forma d'aprendre i divertir-se col·laborant en ciència Font: save_the_redwoods_league\nMosquito Alert ajuda a detectar el mosquit tigre i el mosquit de la febre groga, transmissors de malalties globals com el Zika, el Dengue i la Chikungunya. Font: Mosquito Alert\nEs parla de ciència ciutadana, i també de 'construcció col·lectiva del coneixement'. Es pot fer en esdeveniments festius, com les Bioblitz, i també de forma autònoma, mentre es passeja, des del sofà de casa o fins i tot prenent una cervesa.\nSortim al carrer i un bon dia sentim xisclar els falciots. Veiem pardals apropar-se a les terrasses dels bars, i els nens troben insectes mentre juguen al parc. Si fem una captura fotogràfica de la nostra troballa naturalística i la pugem a les plataformes de ciència ciutadana, podrem estar col·laborant en projectes d'estudis de biodiversitat, d'impacte del canvi climàtic, de contaminació, de paisatge...\nSi estem prou avesats, també podem entrar a la plataforma per identificar les imatges que altres persones han pujat, i participar en els espais de fòrums temàtics.\nÉs el món de l'anomenada ciència col·laborativa: persones individuals poden formar part de projectes de recerca científics, fent la seva aportació de dades i coneixements, i contribuint en el que podrà acabant generant una alerta sanitària, essent un informe o una publicació científica, a la que també el que seran citats.\nLa Global Biodiversity Information Facility (GBIF), l'organització que promou les dades científiques de biodiversitat a internet, ha informat que el 50 % de les dades de biodiversitat al món ja provenen de la ciència ciutadana.\nLa natura és ben diversa, diverses són les formes de fer voluntariat per la natura, i ben diverses les plataformes de ciència ciutadana. Us en presentem algunes, de les moltes iniciatives, vinculades a entitats ambientals, ja sigui perquè en són les promotores o perquè hi participen activament.\n1. 1000 punts d'aigua\nEls punts d'aigua són llacs, fonts, abeuradors, llacunes litorals, molleres, jonqueres o basses de rec. Impulsat per l'associació Paisatges Vius, 1000 punts d'aigua és un projecte col·laboratiu i de participació ciutadana que pretén donar valor i visibilitat als petits punts d'aigua que tenim repartits pel territori i millorar el seu estat de conservació, tant per la biodiversitat com per la societat.\nTothom pot participar: persones, entitats, escoles, empreses... Cadascú ho pot fer de diferents formes: registrant un punt d'aigua a l'inventari, fer un seguiment dels punts ja existents, fent-se membre d'alguna de les entitats que col·laboren al projecte. És col·laboratiu perquè diverses entitats i col·lectius participen per assolir uns objectius comuns a diferents zones del país. És de participació ciutadana (o crowsourcing) perquè es nodreix de la informació que aporten, de manera voluntària i desinteressada, persones interessades a participar.\nornitho.cat és el portal web dedicat a l'intercanvi d'informació sobre les observacions d'ocells, mamífers, amfibis, rèptils, peixos d'aigües continentals, libèl·lules, papallones diürnes, cigales, ortòpters, crancs de riu, bivalves d'aigua dolça i orquídies de Catalunya. Està impulsat per l'associació Institut català d'Ornitologia (IC0)\nNius és una iniciativa de ciència ciutadana destinada al seguiment de la nidificació dels ocells, també impulsada des de l'ICO. El seu principal objectiu és obtenir informació sobre on, quan i com crien els ocells; és a dir, sobre la localització dels seus nius, la seva fenologia de cria i la seva biologia reproductora.\nÉs un projecte de ciència ciutadana cooperatiu sense ànim de lucre, coordinat per diferents centres de recerca públics, i al que participen entitas com l'associació Xatrac. El seu objectiu és lluitar contra l’expansió del mosquit tigre i el mosquit de la febre groga, dues espècies de mosquit invasores que poden transmetre malalties globals com el Zika, el Dengue i la Chikungunya.\nPots entrar observacions d’opistobranquis, petits llimacs de mar, al portal de l'associació GROC, Grup de Recerca d'Opistobranquis de Catalunya. Un dels objectius de l'entitat és posar a disposició de la ciència l'esforç desinteressat i constant d'un creixent grup de submarinistes formats per recollir dades d'opistobranquis. Les dades són vallidades amb la col·laboració d'un comitè d'experts que assessoren pel que fa la identificació de les espècies, els protocols de mostreig i el tractament de les dades.\nciència ciutadana, voluntariat ambiental, Paisatges Vius, ICO, ornitho, mosquitoalert, projecte Nius, portal web, xarxes socials i internet


La vida dels morts de la família – Caracters\nLa vida dels morts de la família\nPàgina inicial/La vida dels morts de la família\nAutoria: Toni Sala\nTítol: Una família\nEditorial: L’Altra Editorial, Barcelona, 2011\nL’obra de Toni Sala ha alternat sovint la novel·la amb altres gèneres de no ficció. En aquest cas, després de la consagració que suposaren novel·les com Els nois (2014) o Persecució (2019), amb una acollida crítica excel·lent, Sala deriva cap al gènere autobiogràfic amb Una família. Es tracta de la història de la família de l’autor, centrada en el seu pare, el seu avi matern i la seua mare, figures a les quals dedica una part diferenciada, en aquest ordre. Un ordre motivat, segurament, per les dates de mort de cadascun d’aquests familiars. L’obra es tanca amb una quarta part més breu, «Retrat», dedicada a l’àvia materna, encara viva, que per això mateix funciona com una mena d’epíleg.\nLa narració de la història familiar no es desenvolupa en ordre cronològic, sinó que va enfilant passatges diferents i deslligats entre ells, que venen suggerits per cadascuna de les figures familiars esmentades. A través d’aquestes anècdotes, descripcions o reflexions, ens va oferint un dibuix de cadascun dels personatges i de la família en conjunt. Hi ha una voluntat, és clar, de recuperar el passat, no només familiar sinó personal, especialment la infantesa i l’adolescència. En un sentit més extern, l’obra ens mostra la dedicació de la família de Toni Sala al món del turisme i l’hostaleria, a través de la gestió d’un hotel i una hípica a Platja d’Aro. A través de la narració familiar, per tant, també se’ns mostra un aspecte sociohistòric que ha tingut poca presència en la nostra literatura: els inicis del negoci turístic al nostre país, i més en concret a la Costa Brava. En aquest sentit, Una família ens porta al món d’aquells estius dels anys setanta i vuitanta, i esdevé un document interessant d’aquells temps. Tanmateix, el to adoptat per l’autor no és elegíac ni melancòlic, i això s’agraeix.\nEn efecte, no ens trobem davant d’una reivindicació mitificadora de la pròpia família, res d’això. De fet, l’autor no s’està d’oferir, amb sinceritat almenys aparent, alguns aspectes presumptament poc afavoridors de la vida familiar. Més que mitificació, hi ha un intent honest de comprensió. Comprensió tant dels antecedents familiars com de l’autor mateix, el qual s’explora en ocasions a ell mateix a través de les figures narrades. Així, recordant el pare, el narrador es pregunta: «Vull ser com ell, ara que no puc ser-ho? És un model? / Pare, tres anys més jove que jo, pare petit, pobre pare fill meu. On soc respecte teu, on ets respecte meu? Quin dret tinc, ara sol, d’invocar-te? Quin dret tinc, de no fer-ho?» (p. 64-65).\nAquesta mena de qüestionaments sovintegen en l’obra, com si l’autor volguera trobar un sentit al fet d’escriure sobre la seua família. És en aquest nivell que assoleix un gruix literari important que, si es limitara a la narració familiar pura, seria més limitat. En aquest sentit, hi pren importància el tema de la mort, de la relació dels vius amb els familiars morts a través de la memòria, del diàleg que s’hi estableix. En el capítol dedicat a la mare, els passatges sobre el dolor i la mort assoleixen nivells veritablement intensos. Les escenes situades a l’hospital són excel·lents. Tanmateix, i com a contrapès, en tota la narració hi sura un fort vitalisme. S’admiren del pare, l’avi i la mare aquells aspectes més vitals, i també sembla que es recrea en els moments més plens de vida i energia de la infantesa i joventut de l’autor, amb una enyorança continguda d’una existència més física, d’una època en què el contacte amb la vida era més ple. Els moments en què el narrador descriu la relació amb els cavalls de l’hípica, a la part dedicada a l’avi, són d’una gran força i bellesa.\nUna família no és només un exercici de memòria personal, que tindria molt poc a oferir al lector. És un treball amb voluntat literària entorn del passat i els lligams familiars, i de la seua permanència més enllà de la mort. Per això el títol amb l’indefinit «una»: allò que ens ofereix Toni Sala és universal.\npublicationsch2022-03-03T12:53:39+00:003 de març de 2022|Categories: Narrativa, número 93, Ressenyes|Tags: Carles Lluch|


La corporació hi destinarà 50.000 euros\nEl cartell del pressupost participatiu d'Ordino. Comú d'Ordino\nOrdinoEl comú d'Ordino ha iniciat aquest dimarts les votacions del pressupost participatiu, que s'allargaran fins al 28 de març. Així, tots els residents a la parròquia majors d'edat podran participar en la votació popular d'un projecte d'interès públic per a Ordino, per al qual la corporació destinarà 50.000 euros. D'entre les 33 propostes que van fer arribar els ciutadans via web, el jurat ha fet una preselecció de dotze idees, en funció de la seva viabilitat, i des d'aquest dilluns estaran exposades a la pàgina web del comú www.ordino.ad/pressupostparticipatiu.\nParròquies Ordino Comú d'Ordino Medi ambient


Robert Charles Benchley - Viquipèdia, l'enciclopèdia lliure\nRobert Benchley per Vanity Fair\n15 de setembre de 1889\n21 de novembre de 1945(1945-11-21) (als 56 anys)\nActor, guionista i periodista\nGertrude Darling (1914-1945)\nRobert Charles Benchley (Worcester, Massachusetts, 15 de setembre del 1889 - Nova York, 21 de novembre del 1945) fou un actor, crític teatral i humorista estatunidenc.\nEs graduà a la Universitat Harvard i ràpidament passà a formar part del personal laboral de la publicació "Life" el 1920. Fou membre de l'"Algonquin Round Table", fent de crític escènic per a la revista "The New Yorker" del 1929 al 1940 i on va escriure sota el pseudònim de Guy Fawkes. Interpretà diversos papers secundaris en moltes pel·lícules, però és més conegut pels seus més de 40 curtmetratges com How to Sleep, curt guanyador d'un premi Oscar el 1934.\n1.1 Els anys d'estudis\n1.2 Els començaments\n1.3 L'experiència Vanity Fair\n1.4 Hollywood i la crida del New Yorker\n1.5 How to...\n1.6 Els últims anys\n5.1 com a actor\nEls anys d'estudis[modifica]\nRobert Benchley va fer tota la seva escolaritat a Worcester (Massachusetts) on participa a les peces de teatre itinerants de l'escola. Gràcies als diners de Lilian Duryea, la promesa del seu germà mort l'any 1898, pot anar a l'Acadèmia Philippe Exeter a New Hampshire el seu últim any d'estudis. Benchley s'obre en l'atmosfera de l'Acadèmia i practica regularment activitats extra-escolars creatives. És d'aquesta manera que se'n van aquests diners al final del trimestre.\nBenchley s'inscriu a la Universitat Harvard l'any 1908 amb, de nou, l'ajuda financera de Lilian Duryea. S'apunta a la fraternitat Delta Upsilon i continua també fent-se amb els seus amics de l'Acadèmia Phillips Exceter, cosa que no l'impedeix destacar en els seus estudis. És particularment dotat en anglès. El seu humor i el seu estil comencen a revelar-se en aquest període. Benchley és sovint sol·licitat per divertir els seus germans de la fraternitat. Les seves imitacions de camarades i de professors esdevenen molt populars, les seves actuacions li donen una reputació local. El criden a molts programes de diversions en el campus i múltiples trobades fora.\nDurant aquests dos primers anys a Harvard, treballa pel Harvard Advocate i el Harvard Lampoon. És elegit en el quadre dels directors del Lampoon en el seu tercer any. La seva elecció és unànime ja que és el responsable de les publicacions d'art i que els elegits del quadre són obligatòriament els escriptors de més talent de l'equip. La seva posició al Lampoon li obre un gran nombre de portes i és ràpidament nomenat al Signet Society. Esdevé igualment l'únic membre estudiant del Boston Papir Club el mateix any.\nAl mateix temps que deixa les seves responsabilitats al Lampoon, actua en peces de teatre, entre d'altres les de Hasty Pudding com The Crystal Gaze i Below Zero. Benchley no s'aparta els seus projectes ja que comença a reflexionar seriosament en una carrera després de la universitat.\nCharles Townsend Copeland, un professor d'anglès, li recomana dedicar-se a l'escriptura. Benchley i el seu futur il·lustrador, Gluyas Williams del Lampoon, pensen començar un treball d'escriptura i de il·lustració independent per revistes de teatre. Un altre professor d'anglès recomana a Benchley parlar amb la Curtis Publishing Company però Benchley és des del començament contrari a aquesta idea i al final accepta una feina al despatx del servei administratiu de Filadèlfia. A causa d'un fracàs escolar degut a una malaltia, en el seu últim any, no vol rebre el seu diploma de les Arts de Harvard fins a l'obtenció de totes les seves assignatures l'any 1913 i ocupa una plaça a la Curtis Company molt ràpidament després d'haver rebut el seu diploma.\nA la Curtis Publishing Company, Benchley fa un treball de redacció durant l'estiu que segueix l'obtenció del diploma. Fa en paral·lel petites feines com la traducció d'un catàleg en francès pel Museu de Belles Arts de Boston. El setembre de 1913, és contractat a temps complet en l'equip de la Curtis Company. Prepara textos per la seva nova revista, Obiter Dicta. El primer número és criticat de manera categòrica per la direcció que el troba massa tècnic, desordenat i sense dinamisme. Les coses no milloren per Benchley i Obiter Dicta. A més, una broma en un mal moment en un banquet de la Company agrava més les seves relacions amb els seus superiors. Prossegueix les seves temptatives per trobar la seva pròpia via al si de la publicació però Benchley i la Curtis Company no formen un bon equip. Decideix doncs de marxar ja que ella volia separar-se d'ell. Al mateix moment, li proposa una plaça a Boston amb un millor salari.\nBenchley efectua un bon nombre de feines similars els anys següents. Participa al discurs públic que segueix el torneig anual de futbol que enfronta Harvard i Yale el 1914 i explica una broma que posa en escena el « professor Soang » fent una sessió de preguntes-respostes sobre el futbol a la Xina.\nTot i fer somriure sempre el seu públic, Benchley continua el seu treball com independent, escriu sobretot la seva primera peça remunerada per Vanity Fair el 1914, titulada Hints on Writing a Book. És una peça paròdica molt popular a l'època. Les peces de Benchley són comprades de tant en tant per Vanity Fair però els seus treballs principals s'esgoten, i llavors aconsegueix un lloc al New York Tribune. Comença a treballar-hi primer com a periodista. És incapaç d'obtenir declaracions de persones que són citades en altres periòdics, però té més èxit anant a cobrir les conferències que tenen lloc als voltants de la ciutat. Se li promet promet un lloc al Tribuna’s Sunday quan la seva carrera es dispara. Està amb l'equip de la revista on és ràpidament contractat. Finalment esdevé rédactor en cap. Escriu dos articles per setmana: una critica de llibres i un article de fons, del qual escull el tema. La llibertat dóna al seu treball un nou aire, l'èxit de les seves peces en les revistes arriba a convèncer els seus superiors de donar-li una crònica en el diari.\nBenchley reemplaça temporalment un periodista per P.G. Wodehouse a Vanity Fair, al començament de l'any 1916, per escriure crítiques de teatre. El seu treball a Vanity inspira un dels seus col·legues del Tribune per fer temes originals, però la situació a la revista es deteriora i el Benchley pacifista s'entristeix des del punt de vista de Tribune, en relació amb la Primera Guerra Mundial. Els directors de la revista estan descontents, el to puja i les irreverències es multipliquen.\nEl 1917, Tribune atura la publicació de la revista. Benchley es troba de nou sense treball; sent parlar d'una plaça de redactor a Vanity Fair però aquest projecte no tira endavant. Decideix continuar com a independent i intenta de fer-se un nom. La seva temptativa de treball independent no es perfila bé, ven una sola obra a Vanity i acumula innombrables rebutjos durant dos mesos. Se li presenta un treball d'agregat de premsa per William A. Brady, un productor de Broadway. Benchley aconsegueix la plaça contra els consells dels seus companys. Aquesta experiència li va malament, perquè és difícil treballar amb Brady. Benchley es resigna i accepta una plaça de director de publicitat per Aircraft Board, del govern federal, al començament de 1918. Aquesta experiència no és millor i quan se li ofereix la oportunitat de tornar a Tribune (recomençant), accepta perquè la direcció ha canviat.\nAl Tribune, Benchley i el nou director, Ernest Gruening, són responsables del suplement il·lustrat, Tribune Graphic. Els dos arriben a un compromís per mantenir la seva independència però el reportatge de Benchley sobre la guerra és contundent. El seu punt de vista sobre les relacions entre regiments africans i americans són tan provocadors com les imatges d'un linxament en el Sud dels Estats Units, que suposa a Benchley i Guening un examen minuciós demanat per la direcció. Entre altres coses, se'ls acusa de ser pro-alemanys (els Estats Units combaten Alemanya a aquell moment). Benchley dimiteix en una carta breu subratllant la manca « de proves raonables que el Dr Gruening és culpable de… càrrecs portats contra ell… » i les temptatives de la direcció per « embrutar la seva persona i la seva carrera periodística tot i que és l'única persona des de fa tres anys que ha aconseguit fer de la Tribune un verdader periòdic. »\nBenchley és obligat a ocupar una plaça de publicitari al Liberty Loan Program, i continua igualment el seu treball de freelancer fins que Collier el contacta per un treball de director adjunt. Benchley accepta l'oferta per veure si Vanity Fair pot superar-la, perquè encara sap que és la millor de les revistes. Vanity li ofereix una plaça de director general. Benchley accepta i comença aquest treball l'any 1919.\nL'experiència Vanity Fair[modifica]\nBenchley debuta a Vanity amb Robert Emmet Sherwood — un vell camarada del Harvard Lampoon — així com amb la seva futura amiga i col·laboradora Dorothy Parker, que succeeix a P. G. Wodehouse, responsable fins llavors de la crítica teatral. La fórmula de Vanity Fair s'adapta perfectament a l'estil de Benchley, permet als seus articles d'estar amarats d'humor com en les parodies. El seu treball és publicat dues vegades al mes. Algunes de les seves cròniques, posant en escena un personatge que ha creat, són signades pel seu pseudònim Brighton Perry, però més sovint signa amb el seu nom. Robert Emmet Sherwood, Dorothy Parker i Benchley esdevenen molt propers. Van a dinar a l'Algonquin Hotel amb altres escriptors, la reunió és coneguda amb el nom de Algonquin Round Table. Quan els directors estan de viatge de negocis per Europa, els tres aprofiten la situació per escriure articles sobre les institucions de teatre novaiorqueses i fan comentaris paròdics sobre una varietat de temes com l'efecte de l'hoquei canadenc en la moda americana. Això inquieta Sherwood perquè ha sentit que això podria comprometre el seu proper augment de sou.\nLa situació a Vanity Fair es deteriora des del retorn de la direcció que fa circular una nota de servei prohibint als empleats la discussió dels salaris per mostrar-los la seva superioritat jeràrquica. Benchley, Dorothy Parker i Sherwood responen amb una altra nota i també amb pancartes que porten al voltant dels seus colls per mostrar a tots els seus salaris exactes. La direcció treu butlletins de avís per sancionar tot retard. En un d'ells, Benchley redacta una excusa cínica pel seu retard degut a un ramat d'elefants en el carrer 44, que l'ha impedit d'estar a l'hora. Les seves accions contribueixen a un deteriorament general dels comportaments, que tenen com a punt culminant l'acomiadament de Dorothy Parker causat per queixes dels productors d'obres de teatre que ella incendia en les seves crítiques. En assabentar-se de la notícia, Benchley dimiteix. La història és publicada en el Times per Alexander Woollcott que dina amb Benchley, Dorothy Parker i els altres. Com que Benchley té dos fills quan dimiteix, Dorothy Parker ho veu com el més gran acte d'amistat que no hagi vist mai.\nDesprés de la seva dimissió, les ofertes com a freelancer es multipliquen. Se li proposa 200 dòlars per un simple article en The Home Sector i un salari setmanal de freelancer al New York World per una crònica de llibres, tres cops per setmana, cosa que el fa tornar al salari que tenia al Vanity Fair. La seva crònica titulada « Books and Others Things », dura un any, tracta de literatura i va fins i tot més enllà amb temes més pragmàtics com « pràctica actual de paleta ».\nDesgraciadament per Benchley, la redacció d'una crònica per David Lawrence suposa la còlera dels patrons del World i « Books and Others Things » s'atura.\nBenchley contínua treballant com freelancer, proposant cròniques plenes d'humor a diversos periòdics, compresos el New Yorker i Life (on un col·lega humorista, James Thurber pensa que els articles de Benchley són l'única bona raó per llegir aquest periòdic). Troba sempre els seus amics a l'Algonquin. El grup esdevé popular com la Taula rodona de l'Algonquin. L'abril de 1920, Benchley aconsegueix un lloc al Life com a critic de teatre, ocupa aquesta plaça fins al 1929. Finalment, agafa les comandes de la rúbrica de teatre, els seus comentaris són coneguts per la seva exactitud i els utilitza sovint com una tribuna per qüestions que el preocupen: des del cas més insignificant (la gent que tus durant les funcions) al més important (la intolerància racial).\nLes coses canvien de nou per Benchley. Els membres de la Taula Rodona s'han associat per escriure una obra de teatre. És l'autor J.M. Kerrigan que els ha llançat aquest repte perquè n'estava fart de sentir les seves queixes a propòsit de la mala temporada de teatre.\nNo Sirree! n'és el resultat (el nom ve d'un joc de paraules d'un periòdic europeu Le Chauve Souris) subtitulat « Una diversió anònima pel Cercle viciós de l'hotel Algonquin ». Benchley participa a la comèdia The Treasurer’s Report on agafa el paper d'algú nerviós, inquiet i desorganitzat provant de resumir les despeses anuals d'una institució. Els espectadors i actors aplaudeixen l'actuació de Benchley que provoca els més grans esclats de riure. Sovint la recuperació d'aquesta actuació es reclama en el programa d'actes. Irving Berlin paga Benchley 500 dòlars a la setmana per efectuar la seva actuació el vespre en la Music Box Revue.\nHollywood i la crida del New Yorker[modifica]\nBenchley contínua rebent proposicions per la seva actuació. El 1925, accepta l'oferta seriosa d'un productor de cinema, Jesse L. Lasky. Li proposa escriure un guió en sis setmanes per 500 dòlars. Mentre el projecte no dóna resultats prou significatius, Benchley demana un crèdit bancari per produir teles de fons per la pel·lícula muda de Raymond Griffith titulada You’d Be Surprised.\nBenchley és contractat per adaptar un llibre d'un espectacle de Broadway, Smarty, amb Fred Astaire de protagonista. Aquesta experiència no és positiva, les contribucions de Benchley són taxades per impostos i en el producte final Funny Face no cita el seu nom. Apurat, Benchley es desplaça per respondre a un nou compromís: una adaptació de The Treasurer’s Report al cinema. El rodatge és previst aviat i Benchley està convençut que no és prou bo. The Treasurer’s Report és un èxit a la seva estrena l'any 1928. Aquell any, Benchley participa en altres dues pel·lícules: The Sex Life of The Polyp i The Spellbinder. Aquestes dues pel·lícules assoleixen el mateix èxit i són aclamades per la crítica. Benchley signa un acord per produir-ne més abans de tornar a Nova York per escriure. Com deia el diari Life després de la dimissió de Benchley el 1929: « Mr. Benchley ha abandonat la crítica de teatre pel cinema sonor. »\nAl mateix temps que Benchley roda diversos curts, comença a treballar pel New Yorker l'any 1925 sota el control de Harold Ross, un amic dels seus amics. Mentre que Benchley, igual que els seus amics de l'Algonquin, es malfia dels compromisos que podria contreure amb altres publicacions, per diverses raons, fa de freelancer durant els primers anys pel New Yorker. És cridat tard per ser crític pel periòdic. Comença per escriure sota el pseudònim de Guy Fawkes (en referència a un dels conspiradors de la conspiració de la pólvora), els seus articles són molt apreciats. Aborda problemes anant del reportatge potiner al feixisme a Europa. És així com la publicació esdevé pròspera. Benchley és sol·licitat per ser crític de teatre al New Yorker l'any 1929. Abandona Life i les contribucions d'Alexander Woollcott i Dorothy Parker esdevenen cròniques regulars en el diari. El New Yorker publica una mitjana de quaranta-vuit columnes de Benchley per any al començament dels anys 1930.\nAmb l'apogeu del New Yorker, per Benchley és possible no tornar a treballar a Hollywood durant un temps. El 1931, està convençut de fer un enregistrament a la Radio Pictures per una pel·lícula titulada Sky Devils. Actua per primera vegada en el llargmetratge The Esport Parade, el 1932. El treball en aquesta pel·lícula l'impedeix de presenciar l'obertura de la temporada de tardor de teatre, cosa que l'incomoda (tot i que l'èxit relatiu de Sport Parade amb el seu paper). Però segueix viu el seu atractiu pel cinema. RKO Pictures li proposa signar un contracte d'actor i de guionista l'any següent amb un salari superior al del New Yorker.\nTorna a Hollywood durant la Gran Depressió. El cinema sonor amb el qual ha treballat, té èxit mundial. La seva arribada el posa ràpidament en l'escena d'un gran nombre de produccions. Benchley està més interessat en escriure que a fer d'actor, no obstant això va tenir un paper dels més importants encarnant un venedor en Rafter Romance i la seva actuació en aquesta pel·lícula atrau l'atenció de la MGM que desitja pagar a Benchley una bona suma per ocupar-se de diversos curts. Paral·lelament, Benchley accepta una oferta per escriure una columna publicada al Hearst. Decideix llavors, rodar els curts a Nova York i acceptar igualment la proposició del Hearst. Abans de tornar a Nova York, té un paper en El Remolí de la dansa, una pel·lícula amb Clark Gable.\nEl 1934, Benchley torna a Hollywood per acabar el curt How to Break 90 at Croquet, i el llargmetratge China Seas, una producció Gable. Al final d'aquest treball, MGM demana a Benchley escriure i dirigir una curta producció inspirada en un estudi sobre la son del Mellon Institute dirigida per la Simmons Mattress Compagny. La pel·lícula es titula finalment How to Sleep i és rodada en dos dies. Benchley hi té el paper protagonista del dormilega i també del narrador. És aclamat. El que estava bé en aquest paper és que no estava « sota pressió ja que dormia en el llit la major part del temps ». La pel·lícula va ser ben acollida en les estrenes. Les promocions agafen el relleu. Els que no estan satisfets són els membres del Mellon Institute que no aproven que l'estudio se'n rigui del seu treball d'investigació.\nL'èxit ràpid de How to Sleep empeny la MGM a passar una nova comanda a Benchley per altres dos curts: How to Train a Dog, una paròdia de tècniques de doma de gossos, i How to Behave que fa la sàtira dels convencionalismes. How to Sleep és nominat pel Millor curt en la 8a cerimònia dels Oscars mentre que les dues últimes pel·lícules no reben una bona crítica.\nEl 1935, funda amb els seus amics de l'Algonquin el New York Drama Critics' Circle que premiarà a partir de 1936 la millor nova peça de teatre de la temporada novaiorquesa.\nEl 1937, Benchley fa un paper en un espectacle de music-hall titulat Broadway Melody of 1938. A Live, Love and Learn on té el seu més gran paper, és tombada severament per la crítica. Un curt que fa per la MGM, A Night at the Movies, és el seu més gran èxit des de How to Sleep. Després, se li proposa un contracte per curts que són rodats a Nova York. Aquestes pel·lícules són realitzades més ràpidament que les precedents. How to Sleep ha estat rodada en dos dies i How to vote, una de les últimes, en dotze hores. Els rodatges costen molts diners a Benchley. Continua fent dues sessions de rodatge per dia i descansa algun temps després d'aquest planning carregat.\nL'any 1939 és de mal auguri per la carrera de Benchley: després de l'anul·lació de diverses emissions de ràdio, s'entera que la MGM no desitja prorrogar el seu contracte. El New Yorker, molest amb el fet que la carrera cinematogràfica de Benchley sigui prioritària, decideix contractar un altre crític. Escriu el seu últim article, marxa a Hollywood i realitza alguns curts per la Paramount Pictures. Se li proposa també dos papers en llargmetratges: The Reluctant Dragon de Walt Disney on Benchley fa el seu propi paper i Nice Girl? on destaca la seva interpretació dramàtica. Treballa essencialment com actor independent ja que el seu contracte a la Paramount no li suposa prou diners. Passa càstings per papers menors en comédies romantiques.\nEl 1943, la Paramount no li renova el seu contracte. Signa de nou amb la MGM un contracte exclusiu. Però la situació no és avantatjosa. L'estudi l'explota, Benchley no para tota la jornada per acabar el seu treball. El contracte suposa 4 curts realitzats i no té cap possibilitat que la MGM li renovi el contracte.\nDesprés de la publicació en dos volums de les seves cròniques del New Yorker, abandona l'escriptura l'any 1943 i signa un contracte de treball amb la Paramount.\nLa venda dels seus llibres i el seu contracte li ofereixen una seguretat financera però no és feliç veient el tomb que ha pres la seva carrera. Weekend at the Waldorf és una experiència particularment peniosa, per Benchley el guió és mediocre. Continua omplint la seva agenda malgrat la cirrosi que li és diagnosticada com a conseqüència d'un problema amb l'alcool que li penalitzarà més tard en la seva vida. Acaba el seu any de treball però el seu estat continua deteriorant-se. Mor el 21 de novembre de 1945 a l'hospital de Nova York. La seva família organitza funerals privats, després és incinerat i enterrat en el panteó familiar a l'illa de Nantucket.\nRobert Benchley tenia un germà, Edmund Benchley, 13 anys més gran, que morirà el 1898 en la Guerra hispano-americana. Aquesta mort tindrà un efecte considerable sobre la vida de Benchley.\nEl juny de 1914, es casa amb Gertrude Darling que havia conegut a l'institut de Worcester, i amb qui es va prometre durant el seu últim any a Harvard. El seu primer fill, Nathaniel, neix un any més tard. Robert Benchley Junior, el seu segon fill, ve al món l'any 1919.\nNathaniel esdevindrà també escriptor (un autor reconegut de llibres per nens) i redactarà la biografia del seu pare l'any 1955. Els seus dos fills són notables en el domini literari: Peter Benchley és conegut per la seva novel·la Jaws que ha inspirat la pel·lícula del mateix nom, i Nat Benchley ha escrit i interpretat un paper en un one man show basat en la vida del seu avi Robert Benchley.\nL'humor de Benchley es forja durant els seus estudis a Harvard. El seu talent d'orador és ja reconegut pels seus camarades i els seus amics, però és al Lampoon on s'afirma el seu estil. L'estil de humor que s'imposa és llavors el « cracker barrel » (humor popular) que es basa en certes constants, per exemple els dialectes i el menyspreu per l'educació formal com fan els humoristes Artémis Ward i Petroleum Vesuvius Nasby. Hi ha també el humor genteel que és molt literari i de naturalesa complexa, Olivier Wendell Holnes el fa famós. Tot i que aquests dos humors són a primera vista diametralment oposats, tanmateix coexisteixen en revistes com Vanity Fair i Life. El Lampoon empra essencialment el segon, cosa que convé a Benchley. Les seves peces no haurien tingut lloc en una posta en escena que respongués a les regles de l'estil « crackerbarrel ». És perquè, l'apreci de Benchley pels jocs de paraules ressonen més amb humor literari com ho mostra el seu èxit al New Yorker conegut pel gust refinat dels seus lectors.\nBenchley exagera els trets dels seus personatges perquè es diferencien de la representació comuna de l'home. Els imagina per crear un contrast entre ell i la massa que no fa prou prova de seny. Els seus personatges tenen sovint la ment enredada pels problemes de la societat, són també neuròtics. Per exemple, un dels seus personatges a How to Watch Futbol, troba que és raonable per un aficionat renunciar a mirar el partit en directe i llegir després els resultats en els periòdics locals. Aquest personatge, etiquetat « Little Man » i similar en moltes coses als de Mark Twain, està inspirat en el mateix Benchley. Aquest protagonista només apareix en els textos de Benchley des del començament dels anys 1930, però ell segueix en la seva manera de parlar i d'interpretar els seus papers. Aquest personatge es manifesta en l' Ivy Oration de Benchley per la cerimònia de diplomatura de Harvard i apareix a continuació tot al llarg de la seva carrera, com durant The Theasure’s Report en els anys 1920 i el seu treball en el cinema en els anys 1930.\nLes peces de l'estil « current-event » estan d'actualitat, han publicat per Vanity Fair durant la guerra i no perden pas la seva lleugeresa. Benchley no té por de la diversió (una de les seves peces es titula Have you a little german agent in your home?) i les seves observacions giren sovint a discursos emfàtics contrariats, com en la seva peça The Average Votar on l'elector oblida el que diu el periòdic… i vota llavors directament pel camp dels « republicart ». Aquesta peça més lleugera no vacil·la més a parlar de qüestions d'actualitat, dibuixant analogies entre el futbol i el patriotisme, el chewing-gum i la diplomàcia o les relacions econòmiques amb Mèxic.\nEn les seves pel·lícules, exagera els trets i empra la sàtira. En The Treasurer’s Report, el tresorer fa gala d'un nerviosisme exacerbat, en una associació on els membres són únicament dones. Fins i tot els més llargs, amb intrigues apretades com Lesson Number one, Furrace Disturbi i Stewed, Fried and Borled, mostra un Benchley sobrepassat per tasques del diari. Fins i tot el personatge el més estereotipat té qualitats com l'esportiva que Benchley interpreta en The Esport Parade. El seu humor inspirarà més tard un bon nombre de humoristes i de cineastes.\nRobert Benchley és l'autor de més de 600 articles, cròniques, crítiques i novel·les curtes, un gran nombre de les quals han estat publicats sota forma de reculls:\nOf All Things, Henry Holt a Company, 1921 (22 textos publicats en Vanity Fair, The New York Tribune, Collier's Weekly, Life i Motor Print)\nLove Conquers All, Henry Holt & Company, 1922 (63 textos publicats a Life, The New York World, The New York Tribuna, The Detroit Athletic Club News i The Consolidated Press Association)\nPluck and Luck, Henry Holt & Company, 1925 (50 textos publicats a Life, The Detroit Athletic Club News, The Bookman, College Humor i The Theatre Guild Program)\nThe Early Worm, Henry Holt & Company, 1927 (47 textos publicats a Life, The Detroit Athletic Club News, The New Yorker, College Humoret The Bell Syndicate)\n20,000 Leagues under the Sea, or David Copperfield, Henry Holt & Company, 1928 (40 textos publicats a The Bookman, The Detroit Athletic Club News, The Forum, Life, The New Yorker i The Yale Review, amb il·lustracions de Gluyas Williams)\nThe Treasurer's Report & Other Aspectes of Community Singing, Harper and Brothers, 1930\nNo Poems, or Around the World Backwards and Sideways, Harper and Brothers, 1932 (45 textos)\nFrom Bed to Worse, or Comforting Thoughts about the Bison, Harper and Brothers, 1934 (60 textos)\nMy Ten Years in a Quandary, and How They Grew, Harper and Brothers, 1936 (105 textos)\nAfter 1903 - What?, Harper and Brothers, 1938.\nInside Benchley, Harper and Brothers, 1942 (50 textos ja publicats)\nBenchley Beside Himself, Harper and Brothers, 1943 (47 textos ja publicats, amb il·lustracions de Gluyas Williams)\nBenchley - Or Else, Harper and Brothers, 1947 (71 textos publicats sobretot a The New Yorker)\nChips off the Old Benchley, Harper and Brothers, 1949 (77 textos reunits per Gertrude Benchley)\nThe « Reel » Benchley, A. A. Wyn, Inc., 1950 (imatges i guions de curts de Benchley)\nThe Benchley Roundup, Harper Brothers, 1954 (textos reunits per Nathaniel Benchley) ; reed. University of Chicago Press, 2001 ISBN 978-0226042183\nBenchley at the Theatre: Dramatic Criticism, 1920-1940 by Robert Benchley, Ipswich Press, 1985 (84 crítiques teatrals publicades a Life i The New Yorker reunides per Charles Getchell)\nRobert Benchley's Wayward Press: The Complete Collection of His the New Yorker Columns Written as Guy Fawkes, Wolf Den Books, 2008 (integral de les cròniques publicades al New Yorker reunides per S. L. Harrison).\n(en) Robert Benchley, The athletic Benchley : 105 exercises from the Detroit Athletic Club news , Whitmore Lake, Toronoto, Glendower Media, LLC, 2010 (ISBN 978-0-914-30302-2)\n1928: The Treasurer's Report\n1928: The Sex Life of the Polyp\n1928: The Spellbinder\n1929: Lesson No. 1\n1929: Furnace Trouble\n1929: Stewed, Fried and Boiled\n1932: The Sport Parade: locutor de ràdio\n1933: Your Technocracy and Mine\n1933: Rafter Romance: H. Harrington Hubbell\n1933: Headline Shooter: locutor de ràdio\n1933: Dancing Lady: Ward King\n1935: David O. Selznick: 'Your New Producer': Mestre de cerimònies\n1935: How to Break 90 at Croquet\n1935: China Seas: Charlie McCaleb\n1935: How to Sleep\n1936: How to Behave: Mr. Benchley\n1936: How to Train a Dog: Professor / Dog Owner\n1936: Piccadilly Jim: Bill Macon\n1936: How to Vote: Mr. Robert Benchley\n1936: How to Be a Detective: Mr. Benchley\n1937: The Romance of Digestion\n1937: Broadway Melody of 1938: Duffy\n1937: How to Start the Day: Professor\n1937: Live, Love and Learn: Oscar\n1937: A Night at the Movies: Marit\n1938: How to Figure Income Tax\n1938: Music Made Simple: Lecturing Music Expert\n1938: An Evening Alone\n1938: How to Raise a Baby: professor / Pare\n1938: The Courtship of the Newt: professor de zoologia\n1938: How to Read\n1938: How to Watch Football: Fan de futbol / veu del anunciador\n1938: Opening Day: City Treasurer Benchley\n1938: Mental Poise: Psicoanalista / Mr. Ostegraf\n1939: How to Sub-Let: Joseph A. Doakes\n1939: An Hour for Lunch: Professor / Joe\n1939: Dark Magic: Joseph A. Doakes\n1939: Home Early: Joe\n1939: How to Eat: professor / Joe Doakes\n1939: The Day of Rest: Joe Doakes\n1939: See Your Doctor: Lector / Joseph H. Doakes\n1940: That Inferior Feeling: Joe Doakes\n1940: Home Movies\n1940: Foreign Correspondent: Stebbins\n1940: Hired Wife: Roger Van Horn\n1940: The Trouble with Husbands: Joe Doakes\n1941: Nice Girl?: Prof. Oliver Wendel Holmes Dana\n1941: The Forgotten Man\n1941: Crime Control: Sgt. Benchley\n1941: You'll Never Get Rich: Martin Cortland\n1941: How to Take a Vacation: el marit\n1941: Three Girls About Town: Wilburforce Puddle, hotel manager\n1941: Bedtime Story: Eddie Turner\n1942: Nothing But Nerves: Mr. Benchley\n1942: The Witness: Joe Doakes\n1942: Take a Letter, Darling: G.B. Atwater\n1942: Keeping in Shape\n1942: The Man's Angle: Joe Doakes\n1942: El superior i la menor (The Major and the Minor): Albert Osborne\n1942: M'he casat amb una bruixa (I Married a Witch): Dr. Dudley White\n1943: Young and Willing: Arthur Kenny\n1943: The Sky's the Limit: Phil Harriman\n1943: Flesh and Fantasy: Doakes\n1943: My Tomato: Joseph A. Doakes\n1943: No News Is Good News\n1944: Song of Russia: Hank Higgins\n1944: See Here, Private Hargrove: Mr. Holliday\n1944: Her Primitive Man: Martin Osborne\n1944: Important Business: Joseph A. Doakes\n1944: Why Daddy?: Joseph A. Doakes\n1944: Janie: John Van Brunt\n1944: National Barn Dance: Mr. Mitcham\n1944: Practically Yours: Judge Robert Simpson\n1945: Pan-Americana: Charlie\n1945: It's in the Bag!: Parker\n1945: Boogie Woogie: Frederick Stumplefinger\n1945: Kiss and Tell: Oncle George\n1945: Week-End at the Waldorf: Randy Morton\n1945: Snafu: Ben Stevens\n1945: The Stork Club: Tom P. Curtis\n1945: Duffy's Tavern: Robert Benchley\n1946: Road to Utopia: Narrador\n1946: The Bride Wore Boots: Oncle Todd\n1946: Janie Gets Married: John Van Brunt\n1932: Sky Devils\n1933: Dancing Lady\n1934: The Gay Divorcee\n1935: Murder on a Honeymoon\n1936: How to Behave\n1936: How to Vote\n1936: How to Be a Detective\n1937: Top of the Town\n1938: Music Made Simple\n1938: The Courtship of the Newt\n1938: How to Watch Football\n1938: Mental Poise\n1939: How to Sub-Let\n1939: Dark Magic\n1939: How to Eat\n1939: See Your Doctor\n1940: That Inferior Feeling\n1940: The Trouble with Husbands\n1941: Crime Control\n1941: How to Take a Vacation\n1942: Nothing But Nerves\n1942: The Witness\n1942: The Man's Angle\n1944: Important Business\n1945: I'm a Civilian Here Myself\n1998: Robert Benchley and the Knights of the Algonquin (vídeo)\n↑ Norris W. Yates, Robert Benchley, Twayne Publishers, New York, 1968, p. 58-59.\nA Wikimedia Commons hi ha contingut multimèdia relatiu a: Robert Charles Benchley\nRobert Charles Benchley a Internet Movie Database (anglès)\nRobert Charles Benchley a Internet Broadway Database (anglès)\nRobert Charles Benchley a TCM Movie Database (anglès)\nRobert Charles Benchley a Allmovie (anglès)\nRobert Charles Benchley a Find A Grave (anglès)\nISNI: 0000 0001 0879 208X\nObtingut de «https://ca.wikipedia.org/w/index.php?title=Robert_Charles_Benchley&oldid=18177663»\nLa pàgina va ser modificada per darrera vegada el 26 feb 2017 a les 00:56.


TerrorMolins al festival italià Concorto - Terror Molins\nCol·laboracions, Curtmetratges, Destacats\nTerrorMolins al festival italià Concorto\nPublicat a 28 de juliol de 2021 29 de juliol de 2021 per TerrorMolins\nEl Festival de Cinema de Terror de Molins de Rei té la gran joia d’anunciar la seva col·laboració amb el Concorto Film Festival. Aquest és un any d’aniversaris, mentre el festival italià celebra la seva 20 edició, Terrormolins compleix també vint anys de la competició de curtmetratges. Tota una fita d’ambdós certàmens que volem celebrar plegats.\nEl pròxim 27 d’agost l’aclamat festival italià projectarà una selecció de sis dels millors curtmetratges nacionals que han passat pel festival: Tight (Sergi Vizcaíno, 2006), Violeta, la pescadora del Mar Negro (Marc Riba, Anna Solanas, 2007) , The quiet (Kike Mesa, 2008), Juegos de niños (Paco Ruiz, 2009), Tuck me in (Ignacio F. Rodó, 2014) i Centrifugado (Mireia Noguera, 2017). Per arrodonir aquesta gran col·laboració, Rael Montecucco, programador de la Deep Night Section de Concorto, formarà part del nostre jurat de la Secció Oficial de Curtmetratges 2021.\nSi teniu la sort de passar per Piacenza aquest estiu teniu una cita amb la primera de les celebracions del ‘Festival en aquesta 40 edició.\nPer a més informació: http://concortofilmfestival.com/en/\nNova col·laboració entre A Contracorriente Films i TerrorMolins\nCartell oficial del TerrorMolins 2021


Més recursos a fiscalia per donar resposta als judicis civils orals | BonDia Diari digital d'Andorra.\nAmb el nou codi de procediment civil els judicis passaran de ser escrits a ser orals i requeriran més presència de totes les parts.\nMés recursos a fiscalia per donar resposta als judicis civils orals\nEl Consell Superior de Justícia (CSJ) ha preparat ja el pressupost per a l’any vinent en el que contempla un increment de recursos humans per a fiscalia, per oferir una “plantilla ideal”, a les obligacions que marca el nou codi de procediment civil. El president del CSJ, Enric Casadevall, va explicar que es preveuen noves incorporacions, com un nou fiscal, un oficial i un administratiu.\nEl nou codi de procediment civil és una de les lleis que està en la cua dels projectes legislatius al Consell General pendents d’aprovació, i que tal i com ja va avançar el ministre d’Afers Socials, Justícia i Interior, Xavier Espot, sí que s’aprovarà abans que acabi la legislatura i es preveu que entri en vigor al 2019. Entre d’altres coses, el nou codi de procediment civil vol agilitzar la tramitació dels casos i per això els judicis passaran de ser escrits a ser orals. Això però suposarà un increment de presència de tots els actors que hi participaran en aquests judicis. Una qüestió que preocupa a diferents estaments i que el mateix Casadevall ha manifestat que es “un especial neguit per als secretaris judicials”, però també per al ministeri fiscal. Per això, perquè el nou codi suposarà un increment de presència de tots en el judici, des del CSJ a l’hora d’elaborar el pressupost per l’any vinent s’ha tingut en compte la plantilla que serà necessària i que caldrà per al 2019.\nUn cop s’aprovi el nou codi de procediment civil, des del CSJ asseguren que el personal ja està preparat. De fet, ja s’ha fet la formació per tota la plantilla sobre el nou codi, així com també des de fiscalia però també d’altres sectors de l’àmbit de la Justícia; s’han visitat diferents jutjats espanyols per veure, en la pràctica, com es desenvolupen aquests tipus de judicis orals.\nLlei expedient electrònic\nD’altra banda, el CSJ treballa en l’altra prioritat fixada que és la de l’elaboració de la llei de l’expedient electrònic, que està a punt de tenir el text definitiu. Aquest es preveu que en les properes setmanes també podria proposar-se per entrar a tràmit parlamentari, encara que no hi ha una confiança plena que es pugui aprovar durant aquesta legislatura.\nEn el text hi treballen actualment tècnics de l’administració de la Justícia i també assessors del Govern. Un cop estigui elaborat passaria a l’aprovació del Consell de Ministres del Govern, i després a tràmit parlamentari. “Realment és una llei senzilla de poc més de 20 articles”, va explicar el president del CSJ.\nEn aquesta llei es preveu determinar el format de com serà el nou expedient i com es regularà el seu funcionament així com determinar els terminis de guardar els arxius.\nCal recordar que per a l’expedient electrònic de la Justícia, primer es va fer una adaptació de tots els sistemes informàtics. El que es vol és que tots els actors que tinguin accés a un expedient ho puguin fer des dels seus despatxos de manera electrònica i amb l’objectiu d’estalviar paper, costos, i tenir un format únic de consulta i d’accés.\nDes del CSJ es vol que la llei de l’expedient electrònic s’aprovi el més aviat possible perquè es vol que quan ja s’hagi produït el trasllat a la nova seu de la Justícia es pugui treballar ja amb el nou expedient electrònic.\nRespecte al nou edifici de la seu de la Justícia, que es preveu tenir-lo acabat al juny de l’any vinent, el CSJ preveu que el trasllat definitiu sigui a la tardor, entre setembre i octubre. Perquè un cop acabat es produirà el trasllat de tot el mobiliari de les diferents seccions de la Justícia, així com també de l’arxiu que actualment es troba en més de quatre ubicacions físiques. I finalment, del mobiliari nou que “suposarà la partida d’un milió d’euros que és la que més farà augmentar el pressupost del CSJ per l’any vinent”, va dir Casadevall.\nEl president del CSJ considera que la independència judicial no està qüestionada, malgrat que es donen casos com la recusació presentada contra tres magistrats del Tribunal de Corts. Considera que “obeeix a una estratègia de la defensa”. Casadevall, a més, remarca que existeix el model pel qual decidir aquestes recusacions, i ara haurà de decidir el Tribunal Superior respecte aquest cas.\nFinalment, el president del CSJ també remarca que s’està treballant en la programació de l’acte de l’obertura de l’any judicial que se celebrarà el proper 19 d’octubre. Casadevall ha avançat que es vol fer un acte més curt i s’està treballant en un guió de l’acte perquè sigui una celebració més àgil.


Gran Illa d'Estrasburg - Viquipèdia, l'enciclopèdia lliure\nBarri i illa fluvial\n48° 34′ 59″ N, 7° 44′ 53″ E / 48.583°N,7.748°E / 48.583; 7.748\nLa Gran Illa d'Estrasburg (en francès, Grande île), també anomenada El·lipse Insular, és l'illa fluvial formada per la canalització del riu Ill, proper a la seva desembocadura en el Rin, i sobre la qual s'assenta el centre històric de la ciutat francesa d'Estrasburg, sorgida a partir de la fundació romana de Argentoratum i de la vila medieval de Strateburgus. La Gran Illa va ser declarada Patrimoni de la Humanitat per la Unesco l'any 1988. El Consell Internacional de Monuments i Llocs va destacar de la Gran Illa la conservació de "un antic barri que és una mostra de les ciutats medievals."\nEntre el patrimoni conservat, emmarcat en una topografia urbana típica medieval, destaquen els edificis religiosos de la catedral de Notre-Dame, quart edifici religiós més alt del món i exemple de l'arquitectura gòtica flamígera del segle XV, l'església de Sant Tomàs, el conjunt de culte catòlic i protestant de Sant Pere el Vell, l' església de Sant Pere el Jove, l' església de Sant Esteve, i el Temple Nou (reconstruït després de la guerra de 1870). L'obra d'enginyeria de canalització i de barreres coneguda com dels Ponts Coberts, el barri de la Petita França (Petite France), el Palau dels Rohan, L'antiga duana i nombrosos edificis maisons a collombages d'arquitectura civil recognoscibles per la tècnica de construcció de bigues vistes o entramat vist de fusta, com la casa Kammerzell són també exemples del patrimoni de la Gran Illa.\nEsglésia de St. Tomàs i Catedral\nEls Ponts Coberts\nA Wikimedia Commons hi ha contingut multimèdia relatiu a: Gran Illa d'Estrasburg\nInformació sobre la Gran Illa en el lloc de la Unesco\nObtingut de «https://ca.wikipedia.org/w/index.php?title=Gran_Illa_d%27Estrasburg&oldid=20030826»


Port-au-PrinceAlmenys 18 persones han mort i 60 han resultat ferides a primera hora d'aquest dimarts després que una carrossa hagi xocat contra un pal elèctric a Port-au-Prince, la capital d'Haití, en el segon dia de les celebracions del carnaval, segons han informat les autoritats.\nLa carrossa s'ha incendiat després de xocar contra un cable d'alt voltatge, segons testimonis. Les imatges del succés mostren aparentment com el cable elèctric arriba al cap a un cantant de la banda de hip-hop Barikad Crew. Set de les víctimes mortals s'haurien produït en la carrossa mentre que la resta de persones han mort en l'onada de pànic provocada pel succés.\nEl president haitià, Michel Martelly, ha expressat, a través del seu compte a Twitter, les seves "més sinceres condolences a les víctimes del greu incident ocorregut aquest matí a Champ de Mars amb motiu del segon dia del carnaval".\n— Michel J. Martelly (@MichelJMartelly) 17 de febrero de 2015\nHaití morts ferits


Arriba a Espanya el primer grau en Bioenginyeria amb mencions en pròtesis dentals i tècniques ortopèdiques de l’aparell locomotor | UIC Barcelona\nArriba a Espanya el primer grau en Bioenginyeria amb mencions en pròtesis dentals i tècniques ortopèdiques de l’aparell locomotor\nUIC Barcelona oferirà a partir del setembre el nou Grau en Bioenginyeria, una titulació innovadora i pionera a Espanya. A més del títol generalista, té dues mencions: menció en pròtesis dentals i menció en tècniques ortopèdiques de l’aparell locomotor.\nAquest grau en Bioenginyeria s’emmarca en un nou sector cientificotècnic de gran rellevància socioeconòmica. Es tracta d’un camp del coneixement amb gran demanda professional a causa de l’augment de l’esperança de vida en la nostra societat, que incrementa les necessitats de substitució de membres del cos o de sistemes correctors per optimitzar-ne la funcionalitat i millorar la qualitat de vida dels pacients.\nLa nova titulació va dirigida a persones amb vocació de servei a la societat en els àmbits de les ciències de la salut i, alhora, interessades en l’enginyeria i la tecnologia. El grau pretén capacitar l’alumne tècnicament, científicament i humanament perquè pugui identificar les necessitats protètiques i ortèsiques dels pacients i dissenyar solucions que donin resposta a aquestes necessitats.\nEl Grau en Bioenginyeria oferirà 40 places i s’impartirà al Campus Salut Sant Cugat.\nUn any més, la Facultat d'Odontologia celebra la festivitat de santa Apol·lònia\nLa Dra. Martínez i la Dra. Medeiros guanyen el tercer premi al millor pòster en la II Reunió Internacional de Radiologia Dentomaxil·lofacial a Panamà\nPhibo i la Facultat d'Odontologia de la UIC arriben a un acord de col·laboració amb finalitats assistencials, docents i de recerca


Sant Pròsper de Tarragona - Dulia web de Joan Arimany i Juventeny\nLa tradició més consolidada considera sant Pròsper (s. VII, Tarragona? -  després del 713, Camogli, Itàlia) com a darrer arquebisbe de Tarragona del període visigòtic. Arran de la invasió sarraïna, al voltant de l’any 713, va fugir de la ciutat acompanyat dels preveres Justí i Procopi, i els diaques Pantaleó, Marçal i Jordi. Es van endur les relíquies dels sants màrtirs Fructuós, Auguri i Eulogi per protegir-les També es van endur l’Oracional visigòtic tarraconense, conegut com al Còdex de Verona, on es conserva actualment. Segons Joan Serra i Vilaró, el recorregut hauria sorgit de Tarragona, i hauria passat per Càller (Sardenya), Pisa (Toscana, Itàlia) i, finalment, s’aturaria a la zona de Camogli, situat a la Ligúria italiana. Allà hi haurien fundat el monestir de San Fruttuoso di Capodimonte. En aquest cenobi moriria sant Pròsper anys després, possiblement el 718.\nAquesta narració, segons l’autor Josep Martí, podria ser una deformació d’una tradició local de Camogli que considera sant Pròsper, també arquebisbe tarragoní, un fugitiu dels vàndals i que hauria mort el 24 de novembre del 409.\nLa festivitat és establerta el 18 de maig a Tarragona. L’any 1950, en aquesta data, l’arquebisbe Benjamín de Arriba y Castro va rebre una relíquia autèntica de sant Pròsper per a la Catedral, on es va poder venerar. El papa Joan XXIII va concedir la celebració d’ofici i missa de sant Pròsper a tot l’arquebisbat vinculada a la data de la recepció de la relíquia.\nEl 2 de setembre se celebra a Camogli (Província de Gènova a la Ligúria italiana) d’on és patró i on el culte va ser aprovat pel papa Pius IX l’any 1854; en aquesta darrera data consta al Martirologi romà.


Un niu de corrupció - Diari de Girona\nUn niu de corrupció\njesús badenes 01.02.2016 | 08:24\nNi Luis Bárcenas, ni Félix Millet, ni el sindicalista andalús Juan Lanzas són nascuts a València. Cap dels tres és valencià. I no és el seu únic tret en comú. Tots tres estan essent investigats per corrupció. Però encara els uneix una tercera cosa: tots tres, suposadament, haurien beneficiat els partits que governaven en les seves respectives autonomies: PP, Convergència Democràtica i PSOE.\nAquesta setmana la corrupció del PP a València ha tornat a ser notícia. Alguns catalans -amb aquell somriure burleta per sota el nas- comenten que "ja se sap que en la terra de Rita Barberá, Francisco Camps i els Fabra tot està podrit". Els mitjans de comunicació catalans han parlat dels casos espantosos de comissions del 3% perquè s'adjudiquessin les obres públiques. A València, és clar.\nPerò es dona el cas que ni la Gürtel, ni el cas Palau, ni la trama dels ERO té vincles amb València. Per això, potser els ciutadans de Catalunya haurien de començar a pensar que tenen més en comú amb els andalusos i els madrilenys del que pensaven. Perquè és a Madrid, Catalunya i Andalusia on continuen governant els mateixos partits acusats de corrupció: PP, Convergència Democràtica i PSOE. A València són més honestos. Almenys porten els seus mals governants davant la justícia i els votants han decidit treure'ls del govern. I fer net.


Crítica: 'One arm', de Tennessee Williams, al Teatre Akadèmia\nAgustí Estadella dirigeix al Teatre Akadèmia ‘One arm’, obra de Moisés Kaufman a partir d’un text de Tennessee Williams\nFotografia d'Aleix Gordo\nEl teatre Akadèmia acull la posada en escena d’un dels Tennessee Williams més provocadors. Es tracta de l’obra One arm, una narració breu escrita el 1942 que vint-i-cinc anys més tard va estar a punt de veure la llum en forma de versió cinematogràfica, però finalment el projecte es va quedar al calaix, perquè la pel·lícula resultava massa agosarada, provocativa, en aquella Amèrica dels anys seixanta. El protagonista d’aquesta història és Ollie Olsen, un jove mariner amant de la boxa que ha arribat a ser el campió de la Flota del Pacífic. L’Olsen gaudeix del fet que la vida el somriu, però tot es gira quan una nit pateix un accident de cotxe amb dos amics. Els companys moren, però ell ha tingut una sort. Una sort relativa. Sobreviu, però ha perdut el braç dret.\nAquest fet fa que Ollie no sigui vàlid per a qualsevol feina i molt menys per a la boxa, així que quan els seus recursos comencen a desaparèixer, veu que l’única via possible per seguir endavant és prostituir-se amb homes de tota mena. I és en aquest terreny on descobreix que molts homosexuals se senten especialment excitats davant la idea de tenir sexe amb una persona que pateix una mutilació. És així com Ollie converteix el seu complex en una font de diners. És clar que aquesta tampoc és la vida que ell havia somiat tenir.\nLa proposta que veiem al teatre Akadèmia és la versió que fa Moisés Kaufman amb direcció d’Agustí Estadella. Es tracta d’una posada en escena sòbria, però molt intel·ligent i efectiva. Una garjola governa l’escenari, és el lloc on l’Ollie espera ser executat per un crim que ha comés. En un racó, una taula, una llum suau, fum de cigarretes i un escriptor fent la seva feina. És qui ens va narrant alguns dels fets, alguns dels sentiments. La història va fent salts en el temps, ens mostra com és l’Ollie d’ara i com és l’Ollie d’abans: el noi feliç abans de l’accident, el que decideix prostituir-se, les trobades amb alguns homes que més que sexe busquen companyia. One arm és, en bona mesura, un fris de personatges solitaris, que busquen trobar la seva identitat, el seu lloc al món. Un dels homes que contracta els serveis de l’Ollie diu, resignat: “la no permanència és l’ordre de la civilització.”\nA One arm hi ha frustració, solitud, condemna, ganes de redempció i, és clar, sexe. El sexe vist com a salvació, com a necessitat vital, però també com a perversió, actituds aquestes que encarnen personatges de tota mena i que interpreten de forma magistral els actors. És difícil destacar la feina d’algun d’ells per sobre de la dels seus companys, ja que tots demostren bona competència i versatilitat. La direcció és excel·lent, resolta amb sensibilitat i bon gust, la transició entre escenes molt efectiva i la combinació d’il·luminació i efectes sonors molt adequada. Val la pena apropar-se al teatre Akadèmia per veure aquesta magnífica versió d’un magnífic text de Tennessee Williams. Perquè hi ha Williams més enllà d’Un tramvia anomenat desig, La gata sobre la teulada de zinc i El zoo de vidre.\nOne arm / Teatre Akadèmia (c/ Buenos Aires, 47) / Text de Moisés Kaufman a partir d’un original de Tennessee Williams / Traducció de Víctor Vilca / Direcció de Agustí Estadella / 80 minuts / De 18 a 22 euros / Fins el 4 de juny de 2017 / www.teatreakademia.cat\nAgustí EstadellaManel HaroMoisés KaufmanSexualitatTeatre AkadèmiaTennessee Williams\nPublicat per\tRedacció\t- juny 1, 2017\nSatori, 10 anys apropant la cultura japonesa\nPublicat per\tRedacció\t- juny 3, 2017


Memòria de Catalunya / La Catalunya industrialitzada | Curriki\nMemòria de Catalunya / La Catalunya industrialitzada\nCatalunya va experimentar, al segle XIX, un espectacular creixement econòmic, gràcies a un procés d'industrialització molt significatiu. Aquest és el tema central d'aquest capítol de "Memòria de Catalunya". El procés d'industrialització a Catalunya té l'origen en el segle XVIII, amb els beneficis del comerç antillà i el notable augment del dinamisme interior. Així va sorgir una primera generació de grans industrials catalans, com els Güell o els Girona, i es va configurar un nou grup social, a cavall entre la indústria i el sector financer, dotat d'importants recursos econòmics. Aquest fet es va reflectir en la construcció de noves mansions, moltes amb aires colonials. Alguns d'aquests empresaris es van ennnoblir, com Antonio López, fundador de la Transatlàntica, que va rebre el títol de marquès de Comillas l'any 1878. La industrialització va comportar avenços importants a Catalunya, com el primer tren que va circular a la Península. Va ser l'any 1848, entre Barcelona i Mataró, impulsat per Miquel Biada. El tèxtil, i en especial el cotó, va ser el primer sector a viure la industrialització. Primer es va fer servir l'energia hidràulica i, més tard, la de vapor. Barcelona es va convertir en el principal centre industrial de Catalunya, i el Vallès Occidental va anar concentrant la major part de la indústria tèxtil. També a les conques dels rius Llobregat i Ter es van instal·lar colònies industrials. L'aparició de la indústria metal·lúrgica va suposar una segona etapa del procés d'industrialització. Es van dur a terme grans projectes, com "La Maquinista Terrestre i Marítima", que va impulsar la consolidació del ferrocarril. Altres sectors que es van desenvolupar van ser el gas, el fariner, el químic i l'elèctric. Una mostra de tota aquesta activitat va ser l'Exposició Universal de Barcelona de l'any 1888, impulsada per l'alcalde Francesc Rius i Taulet. Coincidint amb aquest esdeveniment, es va urbanitzar l'antiga Ciutadella, es va inaugurar el monument a Cristòfol Colom i es van fan fer edificis amb els primers signes del modernisme, com el Castell dels tres Dragons, de Domènech i Montaner. La industrialització, però, va comportar la deshumanització de les condicions de treball. Es va estendre la situació de misèria del proletariat, es va viure l'explotació de dones i nens i es van produir enfrontaments entre obrers i patrons. A finals del segle XIX va créixer entre les classes benestants la por dels obrers, sobretot després de l'atemptat al Liceu de l'any 1893, quan l'anarquista Jaume Salvador va llançar dues bombes Orsini a la platea del teatre. A poc a poc, el moviment obrer va començar a consolidar-se. L'any 1870 va tenir lloc a Barcelona el primer congrés obrer espanyol, i l'any 1888, el primer congrés socialista, que va donar origen a la Unió General de Treballadors. Altres repercussions de la industrialització van ser l'aparició de les caixes d'estalvis o els canvis urbanístics, el més significtius dels quals va ser l'aprovació, l'any 1859, del projecte de reforma i eixample de Barcelona, d'Ildefons Cerdà.\nEUN,LOM,LRE4,hdl:10494/37969,work-cmr-id:37969,MERLI:merli/2313,ilox,learning resource exchange,LRE metadata application profile,LRE


LA FUNDACIÓ ONCE ATORGA UNA SUBVENCIÓ PER AL PROJECTE D’INVESTIGACIÓ PER A L’IMPLEMENTACIÓ DE LA PLATAFORMA EKAURI – Centre de Vida Independent\nEkauri vol permetre que les persones puguin estar el màxim temps vivint a casa seva. Per tant, per definició, Ekauri seria una solució diferent a l’opció d’un cuidador durant les 24 hores del dia o d’una residència. No cal esmentar, que un cuidador durant les 24 hores o una residència no serà sempre reemplaçable per Ekauri. Es tracta d’ una eina per millorar la seguretat de les persones a casa seva i per allargar la independència dels seus usuaris. Aquesta eina, permetria als cuidadors o persona a càrrec fer un seguiment no intrusiu sobre l’activitat general del dia a dia de l’usuari. En mitjançant aquest recull d’informació general que Ekauri podria observar irregularitats que puguin representar un perill per a la usuari i avisar al cuidador o persona a càrrec. Aquestes irregularitats podrien ser: – Sortides massa llargues. – Sortides de nit. – Inactivitat dins de casa. – Canvis clars preocupants en el patró de vida. Aquest projecte ha estat el fruit d’una llarga investigació. I després d’un llarg període de proves, es vol adaptar el gran mercat. Ekauri ha basant els seus esforços fins ara en la identificació i classificació de les dades per oferir un seguiment vàlid i informatiu.\nÉs a causa d’aquesta necessitat d’oferir un servei útil, i s’ha fet amb al col·laboració amb la Fundació Alzheimer Catalunya per valorar les seves necessitats més primordials i efectuar una implementació completa del servei Ekauri.\nI el suport de :


"La música amanseix les feres": Avui parlem.....d ' OSLO\nAvui parlem.....d ' OSLO\nOslo es el punt de trobada d'un estiu de 2013 a Tarragona i neix amb la frase "Tinc cançons guardades al calaix"\nA un ritme constant, fan d'Oslo un grup amb lletres treballades i música amb energia i ben treballada.\nL'obsessió per l'assimilació, més que l'exploració, caracteritzen les noves cançons d'Oslo que en aquesta segons durada defensa la mitomania cap a la persona anònima, la hipòtesis i coma realitat i l'esperança a curt termini. Com diuen Oslo, la gent no es mescla però s'observa.\nDesprés d'un any vertiginós, Oslo celebra el seu primer aniversari amb un balanç molt positiu. La banda tarragonina ha publicat dos EPs, "Efecte Òptic“ i ”La gent no es mescla", més de deu concerts i el pas per concursos com el barceloní Porompompero, Vinebresona, Sona 9 i d'estar escollits per actuar a la propera edició del DO Tarragona.\nOslo s'ha consolidat com a banda amb una formació integrada per Joan Rafel Mellado, Santi Fernández, Adrià Salvador, Xavier Escolar i Oriol Amat. Amb un directe elèctric i afilat, els tarragonins van presentar el seu directe en primícia a la seva ciutat al festival Minipop, a més de tocar també a l'Altacústic. Amb un pop rock amb influències anglosaxones, la lírica s'ha convertit ja en un dels màxims exponents d'Oslo, que segueix presentant en directe les seves cançons. Paral·lelament, la formació segueix treballant en la composició de les cançons que integraran el seu primer àlbum, previst pel 2015.\nPer suposat, Oslo es una banda emergent tarragonina, amb un molt bon fons i bones aspiracions. la seva energia, lletres treballades i música ben definida fan d'Oslo un grup a observar i veure com evoluciona, segur que arribarà lluny.\nÀnims i sort OSLO\nWeb oficial: www.oslogrup.com\nfacebook.com/oslogrup twitter.com/oslogrup oslogrup.bandcamp.com\nPublicado por Samfaina en 6:30


El Parlament aprova preveure incentius per als metges rurals i establir la delegació de Salut a l'Alt Pirineu — RàdioSeu 107.2 FM: notícies de La Seu d'Urgell, l'Alt Urgell i el Pirineu\nSou a: Inici / Notícies / El Parlament aprova preveure incentius per als metges rurals i establir la delegació de Salut a l'Alt Pirineu\nEl Parlament aprova preveure incentius per als metges rurals i establir la delegació de Salut a l'Alt Pirineu\nLa moció, presentada pel PSC, s'ha acordat per unanimitat després d'incorporar esmenes dels altres partits sobre la cobertura en l'àmbit rural. Òscar Ordeig afirma que l'objectiu és "aturar la fuga de professionals sanitaris"\nParlament de Catalunya (@parlamentcat)\nEl Parlament ha aprovat avui una moció presentada pel PSC-Units per "millorar la cobertura del servei públic de salut en l’àmbit rural". El text ha tirat endavant per unanimitat després d'incorporar esmenes d'altres grups parlamentaris. La proposta també contempla la creació de la delegació del Departament de Salut a l'Alt Pirineu.\nEl diputat del PSC per Lleida, Pirineu i Aran, Òscar Ordeig s'ha mostrat satisfet pel consens en l'aprovació perquè considera que “aturar la despoblació, empobriment i envelliment del món rural passa per garantir serveis de salut de proximitat i qualitat”. Ordeig considera especialment important que es prevegi “incentius als metges rurals i la Delegació de Salut al Pirineu”. Pel que fa a les esmenes, ha detallat que aquestes propostes "han de garantir l'objectiu final: aturar la fuga de professionals sanitaris del món rural", la qual "degrada un servei que ha de ser garantit per a les persones que volen viure a les comarques rurals i de muntanya”.\nEl parlamentari socialista hi ha afegit que estaran "molt pendents del seu compliment així com de la necessitat d’implementar-lo amb mesures de caire social i econòmic per al món rural”.\nLa moció l'ha defensada davant el Ple del Parlament la diputada del PSC Assumpta Escarp, que ha especificat que “el Govern ha d’endegar les tasques de la Comissió Interdepartamental sobre Despoblament Rural, incorporar la planificació sanitària a la planificació global del Govern de la Generalitat en aquest àmbit i establir un calendari d’actuació i recursos, amb una primera dotació al pressupost del 2020”. El text també esmenta la necessitat de “flexibilitzar les retribucions, tot establint un complement retributiu específic per als llocs de difícil cobertura, l’accés a Plans de Formació continuada o implementar mecanismes com la telemedicina”.\nEscarp ha destacat que “a l’àrea bàsica de Lleida és on més metges marxen” i que “segons una enquesta de l’Organització Mèdica Col·legial, Lleida és capdavantera en col·legiats a la província que marxen a treballar fora (11,5%)", majoritàriament a l’Aragó, on, segons ha assegurat la diputada, "els metges de primària cobren uns 1.000 euros més al mes”.


Escalfament global, un fenomen difícil de refutar – *faircompanies\nEscalfament global, un fenomen difícil de refutar\nL’evolució de les temperatures arreu el món, així com el nivell dels oceans, registren un ascens en les últimes dècades.\nAquest fenomen, conegut també com a canvi climàtic, no ha estat relacionat únicament amb l’acció de l’ésser humà, o almenys la comunitat científica no ho ha certificat amb una sola veu. Tanmateix, ningú no posa en dubte l’escalfament del planeta.\nExisteixen estudis independents amb dades quantificables que relacionen l’escalfament global amb vàries accions produïdes per l’home a partir de la segona Revolució Industrial.\nEl creixement d’emissions de diòxid de carboni a l’atmosfera no han parat de pujar des de la segona meitat del segle XX:\nEl sistema energètic mundial depèn de la crema massiva de combustibles fòssils com ara el carbó i el petroli, que alliberen grans quantitats de diòxid de carboni a l’atmosfera.\nLa desforestació, provocada per l’augment de la població (600 milions de persones a tot el món el 1500, 1.000 milions el 1802, 3.000 el 1961, 6.000 el 1991 i, segons les previsions, 8.000 l’any 2050) i les polítiques a curt termini dels països pobres (o la manca d’aquestes), els quals concentren bona part de la riquesa forestal del planeta. La major massa forestal es troba als tròpics -selves pluvials al voltant dels rius més cabalosos del món- i a les zones boreals de l’hemisferi nord, sobre tot al Canadà i a la Rússia asiàtica.\nL’augment incontrolat de zones de cultiu a tot el món i la seva gestió insostenible: la tala de zones gegantines de bosc pluviós, desertització, catàstrofes provocades per plans de regadiu o preses hidràuliques gegantines, entre d’altres transformacions faraòniques.\nEl desenvolupament de polítiques urbanes expansives tant a països rics com als països en desenvolupament, que donen peu a la construcció d’enormes suburbis i, quan es pot rendibilitzar, suburbis que s’edifiquen més enllà de les zones urbanes (o “exurbs” als Estats Units, gegantines urbanitzacions al voltant d’un gran centre comercial i alguns serveis bàsics, sense cap ciutat propera). Aquest model de desenvolupament depèn exclusivament de la potenciació i ús del vehicle privat, l’augment insostenible de les necessitats energètiques i la transformació agressiva de l’entorn. La caòtica política urbanística a països com Espanya no només ha generat casos de corrupció, sinó que ha basat el seu creixement en el model descentralitzat de les urbanitzacions. Existeixen desenes d’exemples similars a la resta del món, més enllà d’Espanya i els Estats Units, casos paradigmàtics d’especulació urbanística.\nLa utilització dels contaminants combustibles fòssils com a energia per a la indústria i el transport -públic i privat; per terra, mar i aire-. El carbó constitueix un dels principals instigadors del canvi climàtic: existeixen encara grans reserves i la seva crema és un dels mètodes més econòmics per produir electricitat a gran escala. A la Unió Europea, el 50% de l’energia elèctrica consumida es genera a partir de la crema de carbó i gas natural.\nEl creixement, en moltes ocasions de dos dígits en dos dígits, del PIB a àmplies zones del món, sovint a partir de la ràpida industrialització, sense polítiques de control d’emissions. Xina, Índia, Rússia, Brasil i Mèxic, entre d’altres, aspiren a augmentar -legítimament- el seu benestar a partir d’una major industrialització.\nLes conseqüències derivades d’aquestes accions són reconegudes inclús pels científics més escèptics: l’augment exponencial dels gasos anomenats d’efecte hivernacle.\nLes evidències són incontestables, fins i tot quan alguns dels governs més influents del món declaren encara els seus dubtes oficials al respecte: els Estats Units i Austràlia han signat el Tractat de Kyoto, però s’han negat a ratificar-lo.\nEntre les solucions plantejades per la comunitat internacional, destaca el propi Protocol de Kyoto, promogut per l’organisme de les Nacions Unides especialitzat en canvi climàtic (Convenció Marc de les Nacions Unides sobre el Canvi Climàtic, UNFCCC, subscrita el 1992 a la Cimera de la Terra de Rio de Janeiro).\nEl tractat constitueix un acord a partir del qual els països industrialitzats es comprometen a reduir les seves emissions de gasos que provoquen l’efecte hivernacle a nivells un 5,2% inferiors a 1990 a la mitjana de les emissions registrades entre els anys 2008 i 2012.\nL’objectiu consisteix en reduir l’emissió de sis gasos: diòxid de carboni (CO2), metà (CH4), òxid nitrós (N20), i els gasos industrials fluorats hidrofluorocarbonis (HFC), perfluorocarbonis (PFC) i hexafluorur de sofre (SF6).\nEls objectius establerts per a cada regió varien: des d’un 8% de reducció a la Unió Europea i un 7% als Estats Units, al 6% del Japó, el 0% de Rússia i els increments permesos del 8% per a Austràlia i el 10% per Islàndia.\nEspanya ha augmentat les seves emissions un 53% amb respecte el 1990, mentre el Tractat recull que l’increment no hauria d’haver sobrepassat el 15%. Espanya és el país que es troba més lluny de complir amb el Protocol de Kyoto.\nSegons la ONU, el canvi climàtic provocat per la humanitat (d’origen, per tant, antropogènic) contribuirà a què la superfície del planeta augmenti la seva temperatura entre 1,4 i 5,8 graus centígrads d’aquí al 2100.\nSegons la Comissió Europea, “aquests canvis repercutiran greument sobre l’ecosistema i les nostres economies.”\nUn estudi britànic sobre canvi climàtic publicat l’octubre del 2006 (Informe Stern) i presentat pel seu autor, l’economista Nicholas Stern, acompanyat per Tony Blair i el seu successor al partit laborista, Gordon Brown, critica al govern nord-americà per no implicar el seu país en el tractat i conclou que:\nEs requereix la inversió d’únicament un 1% del PIB mundial per a apaivagar els pitjors efectes del canvi climàtic.\nPel contrari, la inacció o el rebuig a portar a terme les propostes suggerides podria causar una recessió global equivalent al 20% del PIB mundial.\ntags: al gore, biosfera, canvi climàtic, cimera de la terra, earth summit, efecte hibernable, escalfament global, gaia, informe stern, james lovelock, nicholas stern, stern report, una veritat incòmoda


L'aplaudida foto nua de l'actriu catalana Melanie Olivares\nBarcelona. Dijous, 16 de maig de 2019. 14:03\nActualitzat Dijous, 16 de maig de 2019. 14:03\nL'actriu de Badalona Melanie Olivares té diferents tatoos al seu cos. A la mà en té un que significa "vida, força". I aquesta declaració d'intencions la posa en pràctica a la mínima que té ocasió. La intèrpret catalana és molt estimada pel públic, el de TV3 especialment després de veure-la protagonitzar Benvinguts a la família, on fa el paper de l'Àngela, una mare soltera que esdevé de sobte el pal de paller d'una hilarant família integrada per diferents personatges a quin més peculiar.\nOlivares explicava fa poc en una entrevista que s'ha separat del seu marit, el músic Gorka González, i pare del seu tercer fill: "La familia tradicional no es la única opción. Lo importante es que haya un vínculo…". L'actriu, famosa per haver interpretat també l'aplaudit paper de la prostituta 'Paz' a la sèrie de Telecinco Aída, està preparant el nou thriller d'Atresmedia, "Perdida", on interpreta una comissària encarregada d'investigar la desaparició d'una nena. Tot i la separació recent, Olivares té motius per somriure, al costat dels seus fills i perquè està passant per una bona ratxa a nivell professional.\nFa poc que Melanie s'ha tallat els cabells i llueix un nou look amb la cabellera molt més curta del que en ella és habitual. El tall se li pot veure en una imatge penjada recentment al seu compte d'Instagram. No és l'únic que destaca en la imatge. L'actriu s'ha autofotografiat nua, damunt d'un llit, en una foto que ha rebut els elogis immediats per part dels seus seguidors. El text que acompanya la foto no pot ser més directe: "chinpún". No fa falta afegir-hi res més.\nA post shared by @ melaniolivares on May 15, 2019 at 4:20pm PDT\nCompanys de professió i amics com Fernando Tejero, posant-hi un cor, Mar Saura o Paz Vega ("Qué ricoooo!!") han estat alguns dels que han quedat embadalits per la foto. No és la primera vegada que Olivares publica, però, una d'aquest estil. Quan estava embarassada va rebre lloances per una foto on hi apareixia d'esquenes i orgullosa "de mis nuevas curvas":\nA post shared by @ melaniolivares on Aug 2, 2017 at 6:54am PDT\nCasa reial Letícia embogeix amb els rajos UVA: apareix negra com un 'conguito' Marc Villanueva\nFamosos Fantasies sexuals dels espanyols: en qui pensen? En una presentadora de T5 Darío Porras