El Comte Arnau fou un personatge noble de la mitologia catalana. Aquesta llegenda diu que, a causa de diversos pecats (com relacionar-se amb una abadessa o no fer bé els pagaments promesos), va ser damnat eternament. Condemnat a cavalcar durant tota l'eternitat com a ànima en pena sobre un cavall negre a què li surten flames per la boca i els ulls, el Comte l'Arnau va sempre acompanyat per una colla de gossos diabòlics que li fan de seguici.\nAquest personatge llegendari i mític català, més conegut com "el Comte Arnau", és probablement el més conegut de tots els esperits, ànimes en pena i fantasmes del Principat de Catalunya. En principi, també és un personatge literari que té el seu origen en una cançó tradicional catalana, possiblement apareguda a Ripoll a finals del segle xvi en la qual es narra el diàleg entre l'ànima del comte Arnau, que purga l'incompliment dels seus deures militars i la seva vídua. Des de Ripoll, el mite arribà arreu de la Corona d'Aragó.\nVa ser Marià Aguiló qui reuní el material sobre el mite el 1843 i Manuel Milà i Fontanals qui el publicà el 1835. Sembla que partia del convenciment que el Comte Arnau era un personatge històric. Romeu Figueres ha recalcat: «Arnau és el mite més fort, més robust i més popular de Catalunya; és el mite per antonomàsia de la literatura catalana.» Víctor Balaguer s'hi basà i en feu una narració el 1858. D'aquí que els literats de la Renaixença hagin convertit la seva figura en el personatge medieval més romàntic. El tema ha estat tractat també per Anicet de Pagès, Frederic Soler, Jacint Verdaguer, Josep Carner, Joan Maragall (el qual donà al personatge perfils rebels i romàntics), Josep Maria de Sagarra, Ambrosi Carrion, Antoni Ribera i Jordà i Miquel Arimany. Felip Pedrell va musicar el poema de J. Maragall. Joan Amades destaca que: «[...] fa de mal esbrinar si es tracta d'un personatge històric o si la seva figura és simplement llegendària.\nHistoricitat i versions històriques del mite[modifica]\nLa versió històrica del personatge el fa membre de la família dels Mataplana i senyor d'aquesta baronia, que dominava bona part del Ripollès i que era senyora dels castells d'aquest nom i dels de Solans, de Sant Amanç o Amand (Castell de Pena), de Castellar i de Blancafort o de les Dames.\nEstaven vinculats al castell del mateix nom a Gombrèn i tenen com a primer membre documentat Hug I de Mataplana (1076-1089). Al segle xii els Mataplana tingueren sota el seu vassallatge els vescomtes de Berguedà, fet que indica el poder que tenien. Hug IV de Mataplana (senyor entre 1172 i 1197), rendí vassallatge a Alfons I d' Aragó i el succeí un altre Hug, anomenat Hug V de Mataplana, que participà en la Conquesta de Mallorca i morí lluitant el 1229 a la Batalla de Portopí. Un altre Hug de Mataplana (Gombrèn-Saragossa 1291) fou conseller dels reis Jaume I, Pere II i Alfons II d'Aragó i bisbe de Saragossa el 1289, on coronà el rei Jaume el Just (1291). Una dama de la família, Blanca de Mataplana (morta el 1290), es vinculà en matrimoni amb la família noble dels Urtx. Hug VII de Mataplana (mort el 1328) esdevingué comte de Pallars Sobirà pel seu casament amb la comtessa Sibil·la I, iniciant la dinastia comtal dels Mataplana del Pallars. El 1320 la família deixà el castell originari i s'instal·là en un palau a la Pobla de Lillet. Curiosament, el 1373 la senyoria fou adquirida per Pere Galceran de Pinós, fet que concorda amb la llegenda que explica que la vídua del Comte va vendre el seu patrimoni a aquesta altra família de la noblesa catalana.\nPerò seguint amb el Comte, se suposa que visqué durant la primera meitat del segle xiv, puix que hom troba un testament seu atorgat el 15 de juliol de 1353. El mestre Manuel Milà i Fontanals el creu fundador d'una pagesia ripollesa existent el segle xv, anomenada Pernal o Pernau; aquesta masia fou fundada per un tal Pere Arnau, pagès. Així, doncs, segons l'opinió del mestre Milà, aquests dos personatges devien ésser-ne un de sol. Aquest Arnau, de personalitat imprecisa, sembla que fou net de Blanca d'Urgió o Blanca de n'Hug, senyora del castell de les Dames o de Blancafort, que el 1278 va fer renúncia dels seus drets senyorials a favor dels seus vassalls. El seu net Arnau de N'Hug va tenir fortes qüestions amb l'abat del monestir de Ripoll sobre els límits jurisdiccionals del monestir i la baronia i va tornar a imposar els mals usos feudals als vassalls. Ha estat identificat erròniament amb el comte de Pallars, senyor de Mataplana, que ja hem mencionat, o amb Arnau, un despòtic senyor del castell de Montmur (Noguera), que abusà de la filla del vescomte d'Albesa, i aquesta el maleí, condemnant-lo a vagar mentre restés una sola pedra del castell i per això ronda de nits per les seves runes.\nIdentificació dels personatges femenins[modifica]\nRelació amb altres llegendes[modifica]\nHom creu equivalent també el nostre Arnau amb un comte de Borgonya anomenat Arnold, personatge que uns consideren històric mentre que d'altres el creuen eminentment llegendari, que visqué al segle xiii i hom el suposa net i enemic del comte Arnold el Gran de Borgonya i marquès de Flandes que va florir entre els anys 918 i 965. L'heroi de qui parlem va combatre contra els agarens i gentils que envaïen el seu país, com el nostre Comte, i morí en la brega junt amb la seva esposa, anomenada Berta i un seu fill. L'heroi, en sentir-se ferit, es refugià a l'abadia de Samer i pogué arribar fins al peu de l'altar, on va caure mort. La gent de la regió el consideren com l'heroi de la reconquesta del país, i de nits, semblantment al nostre Comte, el veuen volar pels aires seguit de l'estol dels seus guerrers i de la seva esposa Berta. Es reprodueix la lluita amb els moros i hom sent la fressa de la brega i l'embat de la batalla, que a voltes es converteix en una cacera boja i desenfrenada dirigida pel comte Arnold. La cacera de l'anomenada reina Berta és tradicional per diferents contrades nòrdiques. Evidentment, el comte Arnold de la Borgonya, mig històric i mig llegendari, té molts punts de contacte amb el nostre comte l'Arnau, de gran força llegendària i sense una veritable base històrica fins ara coneguda.\nEl de l'heroi de la reconquesta, que també reuneix Hernequin, que li dona rang de personatge de gesta i que el fa entrar dins una jerarquia d'herois comuna a tots els llegendaris.\nLlegendes de cacera infernal[modifica]\nEntre els herois de la cacera infernal també hi ha dones. Ja ens hem referit a la reina Berta. Per les contrades nòrdiques coneixen una dama, Holda, i els pobles germànics veuen voltar pel cel Frau Gauden, seguida de vint-i-quatre filles tornades gossos. Conten que la dama Gauden tenia una passió boja per la cacera i, com ella, les seves filles. Portades per llur afany, un dia la mare va dir que tant de bo pogués caçar per sempre i les noies manifestaren el mateix desig. I el Cel satisfeu llur voluntat: condemnà la mare a caçar eternament seguida de les filles tornades gossos, que mai no la deixen. La nit de Sant Silvestre, si troben una casa oberta, hi entren i deixen un gosset dins dels fogons o vora la llar. Una camperola descobrí la manera de saber si els gossets eren o no de bon ésser. Posà cervesa en una closca d'ou. El gosset, sorprès, va dir que, tot i ésser molt i molt vell, mai no havia vist una cosa semblant. I, dit això, s'enfilà per la xemeneia i fugí. Va obrar tal com "el fill del diable" de la nostra rondalla així anomenada.\nAltres llegendes catalanes de cacera[modifica]\nDifusió de la llegenda[modifica]\nFormació del mite[modifica]\nArnau com a heroi de la Reconquesta[modifica]\nEl comte l'Arnau era baró de Mataplana, comte de Pallars, baró de Toses, senyor de Gombrèn, d'Aranyonet i de la Pobla de Lillet. La seva baronia comprenia una bona part del Ripollès i era senyor dels castells de Mataplana (on tenia la residència principal), del de Solans, del de les Dames o de Blancafort i del de Castellar de n'Hug. A part d'aquests feu construir el de Puigbó (prop de Gombrèn), Monegals (a l'est del Montgrony), i al Puig de Sant Amanç (damunt de Sant Joan de les Abadesses al municipi d'Ogassa). Era parent de sant Joan de Mata, suposat fill del castell de Mataplana,[b] el qual té dedicada una capella davant el derruït castell.\nConta també la tradició que el Comte va foragitar els moros de tota la contrada, llevat d'un escamot de molt valents que, menats per un reietó, s'havien fet forts al castell de Lillet. Tots els intents fets per desencastellar-los havien resultat inútils. Un dia que feia una boira molt espessa, el Comte aplegà ràpidament tota la seva gent i a correcuita van construir el monestir de monjos de la Pobla de Lillet. L'endemà, quan la boira s'esvaí, els moros es trobaren amb aquell cenobi com sorgit de sota terra, tot radiant de creus i de signes del Crist, l'acció dels quals no van poder resistir, i abandonaren el castell.\nArnau i Otger Cataló[modifica]\nUna altra tradició sobre l'esmentada reconquesta conta, encara, que el qui feu cap al Montgrony fou el comte Otger Cataló i que hi plantà la seva tenda. Per tal d'aplegar un exèrcit poderós per poder afrontar els moros, feu sonar el seu corn de guerra als quatre vents; però ni un sol home no acudí a la seva crida, i Otger, que anava ben sol, sense altre company que un gos molt fidel i intel·ligent, quedà força desolat. La bèstia va comprendre l'estat d'ànim del seu amo davant el fracàs i per ajudar-lo va córrer cap al castell de Mataplana, on donà a entendre que passava quelcom d'extraordinari. Tant i tant va porfidiejar que el comte l'Arnau va manar a un servent que seguís el gos per tal de veure què volia. La bèstia va menar-lo fins a la tenda del seu amo i Otger li exposà el seu pla perquè en fes coneixedor el seu senyor. Quan el comte l'Arnau n'hagué esment li prometé ajudar-lo en tot i per tot. Usant del seu prestigi cridà els cavallers més aguerrits i n'aplegà fins a nou, que s'aparellaren per combatre els moros. Els nou cavallers juraren fidelitat a llur paraula davant de la imatge de la Mare de Déu, que prengueren per testimoni. Tots es van treure les espases i les estengueren alhora damunt de l'altar, disposats ells en rodona al voltant de la mesa. I van acomplir el jurament, puix no pararen de lluitar fins que assoliren plenament llur propòsit.\nLlegendes sobre l'origen dels dominis del Comte Arnau[modifica]\nEl Comte va situar-se just al límit de l'heretat que deixava i, caminant set hores justes, feu cap a Gombrèn. Una volta allí tallà la pell de bou en tires ben estretes, les ajuntà i va fer una cinta molt llarga amb la qual rodejà tota una porció de terra que li va permetre d'aixecar un castell amb una gran era al davant i encara construir més enllà una capelleta dedicada a Sant Joan de Mata, que, segons sembla, era parent seu. El castell prengué el nom de Mataplana, puix que aquest era el llinatge del comte l'Arnau. També se l'anomenà simplement Parnau o Parnal. D'aquesta manera esdevingué baró de Mataplana i els seus dominis s'estengueren per una bona part del Ripollès, prop de Montgrony.\nEl comte malvat[modifica]\nPer proveir d'aigua el castell volia conduir la de les fonts del Llobregat, que aleshores arribaven fins a l'Espluga. També hi volia menar les de Meials, de Vilagran i de Vila-xica, les quals feu arribar fins al pla de la Pera. Al bo i millor de les obres, un dels treballadors va dir: «Aviat acabarem la feina, si Déu vol». El Comte, furiós, el reprengué, irat de tal manera semblant a com havia contestat al mestre d'obres que aixecava la torre, i a l'instant les aigües es van deturar justament al punt on es trobaven. Les fonts del Llobregat van recular fins a Castellar de n'Hug, on encara ragen. A Serra-seca hom pot veure un gros solc fet a cops d'escoda damunt la roca viva, que recorda el conducte per on havia de passar l'aigua.\nEl Santuari de Montgrony[modifica]\nL'accés al santuari de Montgrony era molt difícil, per no dir impossible, a través del greny natural obert a la roca viva. Com que es pot dir que ningú no hi podia pujar, el Comte cridà la seva gent i els manà que a cops d'escoda fessin com uns graons que formessin escala. Els vassalls, que treballaven molt i amb poc profit, en sentien desgrat. Per estimular-los els prometé que per cada cabàs de pedra que arrencarien els en donaria un de blat. La feina, però, tampoc no s'hi veia, malgrat el temps que hi esmerçaven. El Comte cregué que la gent treballava de mala gana, i els prometé un mesuró d'or per a cada cabassada de terra. El més vell dels vassalls que hi treballava va dir al Comte que els calia picar tant, que no treien sinó pols, puix que havien d'esmicolar la pedra. Ell contestà que pagaria la pols com si fos pedra. I la bona gent van fer l'escala. El Comte en va tenir un gran goig, però no es recordà més del pagament promès. Un dels seus súbdits li'n feu memòria, i ell replicà:\nHom diu que per haver aixecat l'església del Montgrony s'hi feu posar el retrat com a record del seu altruisme. Per tal es tenia un quadre que hi hagué fins a la primeria del segle xx, penjat a les parets del santuari. Portava una espasa a la mà i semblava estar voltat de flames vermelles. La gent deia que l'espasa era la raseta que l'havia fet condemnar i que per això estava tot voltat de flames. La figura, però, representava una imatge de sant Pau, que, com a militar, portava espasa i anava cobert amb una capa vermella que als ulls populars semblava les flames de l'infern. El bisbe de Vic feu retirar aquest quadre, que fins ara es podia veure al museu episcopal d'aquella ciutat.\nLa dama de Montbador[modifica]\nEl Comte era molt donat a la cacera i passava la major part del temps lliurat a aquesta expansió. I fou el cas que una vegada que caçava per Montbador se li feu de nit, i, com que tenia molta gana, cercà un lloc on poder menjar i reposar. Enmig de la fosca i allí lluny, lluny, va veure un llumet. Guiat per la claroreta, feu cap a un gran palau que s'aixecava perdut enmig de l'espessa boscúria. Hi entrà sense cap recel i va trobar-se davant d'una gran taula molt ben parada i plena de menjars saborosos. Sense pensar-s'hi gaire, es va asseure i es posà a menjar a set queixos. Les viandes i els bons vins anaven i venien tots sols, i per ells mateixos es posaven a l'abast de la seva mà. Menjà a compliment en quantitat i qualitat. Quan estigué satisfet, atiat per la curiositat, entrà palau endins i feu cap a una cambra molt sumptuosa, ricament moblada, enmig de la qual hi havia un llit magnífic amb set matalassos. Com que se sentia cansat, s'hi va ajeure i s'adormí ben aviat. Quan es despertà va trobar-se que jeia al costat seu una gentil dama, de gràcia i bellesa sense parió.\nEl comte l'Arnau esperà aquells set anys amb inquietud, per tal de poder ésser el marit d'aquella dama i senyor dels tresors i del palau. Fou, però, el cas que no pogué tornar-hi el mateix dia que complia el terme. Hi va arribar l'endemà i trobà la dama casada i que els tresors també ja eren d'un altre que havia estat puntual a desencantar-la. Això el contrarià sensiblement i li va fer perdre la jovialitat i la bonhomia que fins aleshores l'havien distingit i que el feien simpàtic a tothom. Des d'aleshores nasqué en ell una aspror que va congriar entorn seu un llarg rosari d'odis i malvolences. Així com fins aleshores havia servit Déu en tot el que podia, i també fet aixecar moltes capelles i esglésies, des d'aquell moment va sentir-se desafecte a les coses sagrades i feu amistat amb el diable, amb el qual va fer molta lliga.\nAbusos del Comte Arnau[modifica]\nEl comte, assassí d'infants[modifica]\nEl senyor del castell de Milany va tenir un infant i li fou padrí el comte l'Arnau. El baró de Mataplana li feu present d'un vestit per al bateig. Fou el cas que, al cap de pocs dies de batejat, l'infant es morí. I el Comte reclamà al senyor de Milany el vestit del seu fillol, car, com que havia mort, ja no l'havia de menester. El Comte aleshores encisà el vestit amb un malefici que produïa la mort de tots els infants als quals el posaven.\nEl Comte sentia molt de goig que dins dels seus dominis nasquessin força noies. Sentia, en canvi, desgrat que nasquessin nois, que el dia de demà es podien convertir en els seus enemics. Un dia feu saber als seus vassalls que volia ésser padrí dels nois que nasquessin dins la baronia. A tots els feia present del ric vestit encisat, i al cap de pocs dies morien. El Comte reclamava el vestit i el donava al fillol següent, que moria com els altres. Així durant uns quants anys aconseguí que no sobrevisqués cap noi dins del territori de la baronia, fins que s'adonà que privant-se d'enemics per mitjà d'aquest sistema també es privava de braços que li conreessin les terres. I ho va deixar estar.\nEl comte i els animals[modifica]\nEl Comte pagava tots els tributs que havia de satisfer el rei o a altres cavallers sempre amb bestiar: cavalls, vedells, moltons, porcells, etc. Abans de lliurar-los en pagament els feia menjar un gra encisat, que feia que les bèsties, de manera que es trobaven soltes, emprenguessin el camí de llur corral o quadra i que fessin cap altra vegada a la baronia. Per lluny que fossin i per dificultats que hi hagués pel camí, més tard o més d'hora, segons els dies que durava el viatge, els animals retornaven al seu corral. Així el Comte satisfeia religiosament els seus deutes i pagava puntualment tots els tributs, sense minvar el seu patrimoni.\nDiuen que el comte l'Arnau no volia que dins dels seus dominis hi hagués altre animal gros que el seu cavall. Cap dels seus vassalls no podia ésser gosat de tenir cap euga, ni bou, ni àdhuc cap ase. Una vegada un ruc perdut entrà en el terme de la seva jurisdicció. Un pagès que el va veure va córrer a esquivar-lo per por de la fúria del senyor. El Comte, en saber-ho, com que ell no ho havia vist, dubtà de si el vassall tractava de fer fugir l'ase o d'amoixar-lo i apoderar-se'n. Davant el dubte, va creure convenient castigar-lo, i el feu penjar del merlet més alt del castell, per tal que el càstig servís d'exemple a tots els vassalls.\nLa Font del Comte i les mines inacabades[modifica]\nEl comte l'Arnau va sentir-se malalt d'una malura que cap metge no li entenia. Feu acudir al castell els metges més bons i els saludadors i adobadors que gaudien de més fama. Per tal que el guarissin els acollia i els tractava a cor què vols, cor què desitges. En veure que no li endevinaven el mal, s'enfellonia i els feia penjar. Van arribar a penjar-ne unes quantes dotzenes dels merlets de les muralles del seu castell.\nAl Comte, li agradà tant aquella aigua, que la volgué conduir fins al seu castell, i es proposà que la font ragés al pati, per tal de poder-ne beure tanta com en volgués sense gens d'esforç. Cridà als seus vassalls mestres de cases i els va dir que s'enginyessin per construir una mina que per sota la muntanya portés l'aigua des de Perpinyà fins al seu castell. Tots li van dir que foradar tanta roca era impossible i que potser l'obra fóra possible fent un rec descobert en lloc d'una mina subterrània. El Comte volia que fos precisament una mina i no un rec, per por que durant el curs algú no li prengués l'aigua. Irat perquè contradeien la seva voluntat, el Comte feu penjar també els mestres de cases i decidí emprendre personalment la direcció de l'obra.\nFeu acudir a tots els seus vassalls i els feu treballar de nit i de dia amb tota activitat. I diuen que hi van maldar set anys i que no van aconseguir fer més que unes quantes canes de mina, tot i que la fúria del Comte no parava de fustigar-los i atiar-los a la feina. A la fi el Comte va reconèixer que els mestres de cases tenien raó i desistí del seu propòsit.\nUn cas igual li va passar en voler proveir d'aigua el castell. Volia reunir les aigües de la font de Maials, Vilagran, i Vila-xica, les quals feu arribar fins al Pla de la Pera. També volia agafar les fonts del Llobregat, que anaven fins a l'Espluga. Mentre estaven els treballs en aquest punt un dels obrers també digué que aviat ho aconseguirien «si Déu vol», i furiós el mal comte replicà que tant si volia com si no, i tot seguit les fonts del Llobregat recularen fins a Castellar de n'Hug. A Serra-seca encara es veu un séc fet en la roca viva a cops d'escoda, que recorda el conducte intentat per fer conduir l'aigua.\nAbusos amb les dones dels vassalls[modifica]\nEncanteris i bruixeria del Comte[modifica]\nLa filla del senyor de Ribes[modifica]\nL'abadessa de Sant Joan i el sacrilegi del comte Arnau[modifica]\nPer a la follia del comte l'Arnau no hi havia res sagrat. Un dia que anava de cacera, pels voltants del monestir de Sant Joan de les Abadesses se li feu tard i entrà al convent a demanar sopluig. El rebé la mare abadessa, que era d'una bellesa sense parió, i el Comte se n'enamorà. Des d'aleshores cada nit l'anava a veure. Passava per una mina que, segons uns, s'obria entre Gombrèn i Campdevànol, i, segons altres, tenia l'entrada a la clausura del monestir de Ripoll. També es diu que la mina començava a les coves de Ribes i que el comte Arnau s'hi posava i, seguint-les, feia cap al monestir de Sant Joan de les Abadesses. Hom creu que encara es conserva tapada amb una grossa llosa, de manera que sembla una tomba. Per a recórrer aquesta mina calien set hores, i era tan alta, que el cavaller hi podia passar muntat en el seu cavall de foc, que volava com el llamp. Aquest cavall, l'hi enviava el diable per tal que pogués cometre el seu pecat de sacrilegi i tenir així més segura la seva ànima. A la sortida de la mina hi havia una grossa anella, on lligava el cavall mentre ell romania al convent.\nHi ha versions de la llegenda segons les quals el Comte s'enamorà d'una gentil pagesa que de totes maneres volia fer la seva esposa. Esborronada la noia en saber-ho, abans de caure entre les urpes del senyor es feu monja per tal d'estar guardada. Advertida que el Comte la volia raptar del convent, va fingir-se morta. Però ni així no se'n salvà, perquè el Comte una nit va saltar les tàpies del convent i l'anà a robar. El Comte se sentia tan follament enamorat d'aquella donzella, que jurà que fóra seva viva o morta. Per això, com a cavaller que era, volgué complir la seva paraula, i, en veure que no l'havia poguda assolir viva, se l'emportà quan cregué que era morta. Després de cometre el sacrilegi, se'n va anar a confessar. El sacerdot s'esfereí davant d'una profanació tan execrable i li digué que no el podia pas absoldre. El Comte, en to solemnial, li digué:\nI, des d'aleshores, de manera que tractava d'acostar-se a una església, una força irresistible el n'apartava. Una altra versió diu, encara, que el Comte va enamorar-se d'una monja que no era pas l'abadessa. Per tal d'esquivar les intencions del Comte, la monja feu com si s'hagués mort. Li van guarnir un túmul enmig de l'església, com se solia fer quan moria una monja. En presentar-se el cavaller per raptar-la, la va creure morta i se n'anà. Hi ha qui diu que el Comte es va agenollar als peus del túmul i resà unes oracions per a l'ànima de la qui estimava. Ella no va poder contenir un sospir que la delatà. El Comte veié aleshores que no era morta i se l'emportà.\nEl Cel volgué castigar les monges per llur vida llicenciosa; feu desencadenar una tempesta i un llamp va caure damunt del convent, l'incendià i el convertí en un munt de pedregall que s'ha conservat fins ara. Hi ha certs moments, sobretot els dies quiets i vers migdia, que, si hom escolta amb tota atenció, de les pregoneses insondables se sent el gemec profund i llastimós de les monges, que es dolen del sofriment a què els va conduir llur pecat.\nLa mort del Comte Arnau[modifica]\nEl forat de Sant Hou (o Sant Ou)[modifica]\nHom creu que el pou de Sant Ou comunica amb les Coves de Ribes i que també dona a la claustra del convent de Sant Joan, per on passava el brau cavaller. Hi ha un conducte que mena cap a l'infern, i per ell el Comte comunicava amb el diable. Dins de la cambra on li guardaven els gats, els Comte feia les seves maquinacions sinistres i diabòliques. El forat de Sant Ou (forma popular del nom Eudald) té 83 metres de fondària amb una sala final de 13 metres de longitud i 3,5 d'amplada mitjana, que fou explorada el 1901 per Norbert Font i Sagué (1874-1910), geòleg, espeleòleg i escriptor fill de Gombrèn. Fins abans mai ningú que se sàpiga havia gosat baixar per l'avenc, i els rumors de les llegendes i el terror misteriós que causava el Comte l'Arnau feia desistir tothom de seguida. Mossèn Font, apassionat per l'espeleologia, decidí de baixar-hi amb un equip col·laborador i de pas calmar les pors del poble tan centenàries. El descens fou seguit directament per més de 300 persones encuriosides i mig porugues vingudes expressament per veure com acabava tot allò. Durant 7 hores esperaren els exploradors, i el mossèn confirmà finalment que no s'havia topat amb cap ànima maleïda, però que la sala final era ben grossa. El 1962 una segona exploració d'un equip espeleològic del Centre Excursionista de Catalunya, s'endinsà altre cop per l'avenc i confirmà les troballes de Mossèn Font.\nLa condemna de l'ànima[modifica]\nHi ha qui creu que la carrera infernal fineix al Montgrony, on fa cap el Comte, empès per la cursa desenfrenada, i, sense saber què es fa, s'estimba cingles avall i aleshores para el vent. En arribar a l'abisme, el cavall dona una potada forta a la roca i deixa l'empremta de la seva pota, indret que encara avui la gent assenyala i qualifica de «Petjada del comte l'Arnau». El Comte i la seva companya moren, per tant, estimbats i no esquarterats, segons relata l'anterior versió.\nHi ha qui diu que el comte l'Arnau volta contínuament, sense deturar-se ni de nit ni de dia, sinó que de dia ronda per altres indrets molt allunyats i desconeguts i que per això hom no el sent. Només té dues hores de repòs diàries, en premi de les moltes esglésies que feu aixecar i construir. Terra que conqueria, hi feia aixecar a l'instant una església, que sempre dedicava a sant Pere. Totes les del Ripollès i de les contrades veïnes on el Comte tenia influència i que estan posades sota l'advocació del sant apòstol foren aixecades per ell.\nHom creu que el comte l'Arnau també volta per sota terra. Allí volta i més volta, també sense poder parar mai. Per testimoniar que encara corre, cada nit dona un cop ben fort a la roca del massís del Montgrony, cop que molta gent ha sentit ben bé. Hi ha qui diu que és un cop de pota del seu cavall, i qualifica el soroll de «Potada del comte l'Arnau».\nTransitar cap al tard pels paratges per on sol voltar el Comte és molt perillós, puix que hom hi pot topar, i els qui tenen aquesta desventura resten encisats com ell i participen de la seva damnació, i portats per un impuls que els dona el dimoni, el segueixen sense voler i s'afegeixen a la llarga corrua de pobres damnats que han caigut en la desventura d'haver-lo vist i que, com ell, han de voltar i més voltar mentre el món serà món. Hi ha qui diu que la gran fressa que se sent quan passa no és pas el clapit dels gossos, com diuen molts, sinó el bategar dels molts milers i milers de pobres desventurats que, damnats com ell, li fan de seguici. No se sap de ningú de la gent d'ara que l'hagi vist, però es diu de diversos vells, més valents i coratjosos que el jovent d'avui, que en sentir-lo passar havien mirat per les escletxes dels porticons i havien ben vist com era, i n'havien pogut donar raó a l'altra gent, i per això se sap el que se'n sap.\nLa vídua del comte[modifica]\nPerò, mort el comte Arnau, la seva muller amb les seves filles i tot el servei van abandonar el castell de Mataplana. Com que era maleït per les malifetes del seu marit, el feu aterrar i es traslladà al castell de les Dames. Segons conta la cançó i la tradició, cada nit, muntat en un cavall de foc, el comte anava a veure la seva muller, que brodava al peu d'una reixa.\nEl comte l'Arnau, en morir, des de l'infern sentia gelosia per la seva muller i per les seves filles. Cada nit, cavalcant el seu cavall de foc, es presentava a la seva esposa per vigilar-la, que no s'hagués tornat a casar; li preguntava per les seves filles i per la marxa del castell i li demanava que li donés una de les noies perquè li fes companyia, encara que fos la més xica de totes. Cada nit sostenien una llarga conversa que sempre era la mateixa, de la qual es feu una cançó del comte l'Arnau.\nAltres històries relacionades amb el comte l'Arnau[modifica]\nHug de Mataplana[modifica]\nImpossibilitat Hug de Mataplana de seguir la vida de cavaller, decidí fer-se frare de Sant Benet i es tancà al convent de Sant Cugat del Vallès. Fent vida conventual va saber que, segons una tradició benedictina estesa per tot el món catòlic, sant Benet té una maça amb la qual avisa tots els seus fills algun temps abans de morir perquè puguin disposar-se a ben morir, i els avisa mitjançant tres forts trucs que dona prop d'ells, que són l'anunci de la mort.\nEl castell d'Amand i les monges de Sant Amanç[modifica]\nVersions tradicionals i obres literàries i musicals basades en la llegenda[modifica]\nL'agost del 2002 i per encàrrec de l'ajuntament de Sant Joan de les Abadesses es va presentar aquest espectacle tot representant la llegenda del Comte Arnau, un dels mites més populars arreu de Catalunya. En aquesta versió, el coreògraf David Martínez condemna el comte a ballar eternament amb música de Xavier Múrcia enregistrada pel grup “Tralla” i basat en el poema de Josep Mª de Sagarra.\nLlocs relacionats amb la llegenda[modifica]\nGombrèn, on es pot visitar el museu dedicat al comte amb tot de material arqueològic trobat en les diferents excavacions que s'han dut a terme en el castell de Mataplana, i on també hi ha els dibuixos originals que Francesc Riart i Jou dedicà al castell i que feu a partir de les indicacions de l'historiador Manuel Riu i Riu.\n↑ «el Comte Arnau | enciclopèdia.cat». [Consulta: 1r novembre 2021].\n↑ Maragall, Joan. Obres completes. 5a. Barcelona: Selecta. Biblioteca Perenne, 1970, p. 139. Dipòsit Legal: B.27218 - 1970.\n↑ Pladevall, Antoni. Gran Geografia Comarcal de Catalunya. Osona. Ripollès. 1a edició. Barcelona: Fundació Enciclopèdia Catalana, 1981, p. 353. ISBN 84-85194-15-2.\nObtingut de «https://ca.wikipedia.org/w/index.php?title=Comte_l%27Arnau&oldid=29293288»


Posted on 5 Mai, 2017 Updated on 7 Mai, 2017\nJa està aquí, ja ha arribat, el 40è es presenta al barri i a la ciutat. El primer acte de l’obra, el plantejament, la inauguració…\nPresentem l’aniversari durant les festes de primavera del Clot-Camp de l’Arpa en tres dissabtes del mes de maig. La inauguració del 40è serà el dissabte 6 a les 18:30 h a Can Robacols, al VI Cercavila de primavera on hi participarem amb tots els elements.\nComençarem amb un acte d’homenatge a les entitats de cultura popular del barri i després diables, bèsties, gegants, falcons, castellers, falcons, esbarts i bastons baixaran des de Can Robacols passant per Rogent i la Meridiana fins l’Orfeó Martinenc.\nContinuarem el dissabte 13 de maig amb un correfoc acompanyats de les colles més antigues de Barcelona, a les 20:30 h a l’Orfeó Martinenc. Una gran tabalada de les colles participants ens durà al lloc d’inici del correfoc, la plaça Can Robacols, des d’on baixarem amb foc i espurnes altre cop cap a l’Orfeó.\nI acabarem el primer acte amb música, el dia 20 de maig percussió amb la I Perclotada, la trobada de percussió del Clot, a les 17 h simultàniament a quatre places del barri: la plaça Sant Josep de Calassanç, la plaça de l’Oca, la plaça Can Robacols i la plaça del Mercat del Clot i confluiran a l’Orfeó Martinenc, on acabarà amb un concert a Meridiana/Aragó a les 22 h.\nCom veieu teniu molta feina si voleu ser a tot…. i només és el primer acte.\nAquest Sant Jordi, i dins dels actes de preparació del 40è aniversari, varem posar una concorreguda paradeta de Sant Jordi a la rambleta de l’avinguda Meridiana. En Tolc i el Pork, acompanyats dels diables, van estar venent roses al públic que omplia el barri per celebrar Sant Jordi. Aprofitant l’avinentesa vam començar també la venda dels nous productes del 40è. Samarretes, bosses, encenedors i enganxines amb els motius d’aquesta celebració. COM? QUE NO EN TENIU? Dons estigueu atents per que seguirem perseguint-vos pels diferents actes que es celebraran al barri.\nThis entry was posted in 40 Aniversari, Sant Jordi.


Xavi Martin | Parets del Vall�s\n> Xavi Martin\nComparteix\tVaig néixer a Barcelona, tinc 41 anys, estic casat i tinc 3 fills de 4, 6 i 9 anys. Visc al carrerMajor de Parets des de fa 14 anys.\nHe cursat estudis en la UB de Geografia i Historia i a l’UPC en Estudis Immobiliaris i de la Construcció.\nActualment sóc autònom i em dedico la Cartografia i Topografia, això m’ajuda a tenir un coneixement ampli de territori, tenir una visió de la distribució dels espais per convergir zones verdes, amb zones urbanes, plans de mobilitat pels vianants i pels vehicles, zones d’esbarjo, zones tranquil·les i àrees d’activitat. Tenir un coneixement del totes les instal·lacions i equipaments necessaris a nivell urbanístic.\nPorto 14 anys visquent a Parets, i durant aquest anys m’he anat introduint al Poble, coneixent les entitats esportives i culturals, participar en els actes del poble, ser un ciutadà més que utilitza les instal·lacions del nostre poble i gaudeix de les iniciatives que es proposen a nivell local.\nDurant aquest temps, he vist millores en algunes àrees, però també moltes mancances en d’altres àmbits. He vist un Casc Antic que s’està morint, uns comerciants que han lluitat i que volen mantenir els comerços que han estat la seva font d’ingressos i que ara han de tancar i reiniciar la seva activitat en una altre àmbit.\nEls meus fills m’han donat l’oportunitat d’introduir-me en moltes àrees en les que com a ciutadà estic palpant mancances en molts àmbits.\nHe entrat a formar part del projecte de Convergència perquè crec que hi ha moltes coses per fer, i perquè com jo he conegut a molta altre gent amb les mateixes inquietuds.\nInicio un espai, perquè em digueu quines són les vostres inquietuds i ens feu partícips d’aquelles coses que ens ajudaran a fer un Parets Millor.\nEntre tots podem construir un Parets per TOTS.


EXCURSIONS PER MALLORCA: 2014\nSERRA DE CÚBER (995 m)\n(01.04.2011) Una excursió espectacular, a on es fa necessari experiència i seny, però a canvi pots fruir d’un paisatge extraordinari, des d’una atalaia no molt transitada, al manco en la seva totalitat.\nITINERARI: Portell de Cúber – 1 hora i 5 minuts – coll de l’Ofre – 15 minuts – paret partió Cúber-Son Torrella – 15 minuts – cim Serra de Cúber – 2 hores – pas de n’Alou – 2 hores – carretera km 35,4.\nDURACIÓ: Cinc hores i mitja, sense tenir en compte les aturades. Recorregut aproximat d’uns 9 quilòmetres. Temps real: sis hores i mitja.\nPlànol amb la traça del GPS (Alpina - Tramuntana central)\nBAIXA EL TRACK DEL GPS A WIKILOC\nSa d’avui es una sortida que anàvem endarrerint per manca d’informació. Només hem aconseguit unes indicacions molt generals i poc precises. Si que sabem que és molt provable que no tinguem altre opció que tornar enrere sense poder assolir es nostre objectiu, que no és altre que recórrer aquesta serra, des del coll de l’Ofre, on comença, fins arribar a sa carretera de Lluc, devora sa base militar.\nA les 8,30 h. començam sa caminada d’avui, seguint sa pista de sa GR 221, que ens mena per sa vorera de s’ embassament de Cúber. És un camí molt transitat i que noltros ja coneixem. Fa un dia sensacional, un sol poderós i no corre gens d’oratge.\nMentre ens atracam al coll de l’Ofre...\n... observam amb atenció sa Serra de Cúber, que ens queda al nord-oest.\nXap a la serra del pas de n'Alou\nEns fitxam, sobre tot, en localitzar es pas de n’Alou. Sembla esser que es s’únic pas que permet anar de sa vall de Cúber a sa coma de Son Torrella. Els penya-segats d’aquesta serra ens semblen prou impressionants i sa seva cresta molt esmolada.\nLes cases de Binimorat i el puig de l'Ofre (1.093 m), al fons\nAquest camí acaba per entrar dins es pinar, mentre va agafant altura. Encara hi ha bocins de s’empedrat original, però sa majoria s’ha convertit en un torrentó. Es veu molt mal mes pels efectes de s’aigua.\nA les 9,45 h. arribam al coll de l’Ofre i ara caminarem per un senderó, que, amb direcció nord, ens menaria a sa coma de son Torrella.\nNoltros, però, l’abandonam aquest senderó tot just arribar a sa paret de partió. Des d’aquest punt anam fora camí...\n...cercant sa cresta de sa serra, i en direcció nord-est.\nSi miram cap a l'oest tenim impressionants vistes dels dos Cornadors, així com de sa vall de Sóller i, al fons, es gran massis des Teix.\nA les 10,20 h. arribam al punt més alt de tota sa serra, a 995 metres. Dominam tota sa coma de Son Torrella, així com sa seva serra, que ens queden al nord-oest, mentre que al sud-est hi tenim sa vall de Cúber i ses cases de Binimorat. Just darrera hi ha l’Ofre, na Franquesa i sa Rateta, tal vegada més coneguts com “els tres mils”.\nEmbassament i Morro de Cúber, i al fons, serra des Teixos, Massanella, Bassetes....\nUn bon lloc per fer un cafetet\nA les 10,50 h. seguim es nostre caminar. Si arribar al punt més alt no ha presentat cap altre dificultat, que sa pròpia d’anar pujant per damunt ses roques, ben aviat això canvia radicalment.\nPuig de l'Ofre i les cases de Binimorat\nVall de Cúber i sa Rateta\nComa de Son Torrella i el puig Major, al fons\nEs nostre esforç s’haurà de centrar en anar superant els successius espadats que ens trobam, que ens barren el pas i ses possibilitats de voltar-los son limitades, per ses fortes pendents de ses seves roques.\nBen aviat sabrem el que ens espera.\nA l’entretant, gaudim de impressionants vistes des puig Major que, des d’aquest punt, el podem contemplar amb tota sa seva extensió, llevat de sa seva cara nord.\nCom si fos una continuació de sa serra de Cúber hi ha es puig de ses Vinyes.\nMés enllà trobam en Galileu, es Massanella, es Tossals i tota la resta de cims que formen aquest imponent massís que ens separa de Lluc.\nSes vistes ja no varien. Sempre tenim es mateix entorn. A un costat sa serra i sa coma de Son Torrella...\n...i a s’altre s’embassament de Cúber i els cims ja esmentats.\nNoltros seguim superant els entrebancs que trobam. No fa massa, hem vist una primera senyal de dificultat, una anella de ferro emprada, suposadament, per davallar amb cordes un de tants espadats que ens barren es camí.\nNoltros hem aconseguit superar-lo davallant pel costat sud-oest, voltant-lo per allà on es territori es més pla i obert. Però tot seguit hem tornat anar a cercar sa cresta de sa serra, que aquest és el nostre objectiu.\nJa son passades les 11,30 h. i ses opcions d’abandonar sa cresta de sa serra son, cada cop, més minses. Els penya-segats, a dreta i esquerra, han guanyat en altura i verticalitat. Noltros seguim endavant mentre aquesta serra ens ho permeti.\nA les 12,00 h. hem arribat al punt que sembla que s’ha acabat, que no podrem seguir endavant. Ens trobam just damunt es pas de n’Alou, però no tenim cap possibilitat de superar aquesta darrera punta. Estam molt més amunt que es pas i tampoc tenim cap possibilitat de davallar perquè els penya-segats no ens deixen cap alternativa.\nTornam enrere. Fa poc hem vist una canal que ens ha semblat accessible per davallar-hi. Sa nostra idea és davallar a sa coma de Son Torrella i anar a cercar es pas de n’Alou, per on ens serà possible tornar a pujar a sa cresta de sa serra.\nCom que no sabem per on pot resultar possible davallar aquesta canal, un heu fa per damunt ses roques, que li permeten davallar sense cap entrebanc ni risc excessiu, mentre que s'altre ho fa per allà on hi davalla s’aigua de pluja. Tampoc és complicada sa davallada, però si que, a tan sols un tres metres del final, ha de superar un pas una mica compromès. No te massa perill perquè hi ha possibilitats d’agafar-se be i s’encletxa que fa servir per passar-hi es prou ample i amb poca pendent. Amb pocs minuts hem aconseguit davallar. Son les 12,50 h.\nRetrospectiva del pas de n'Alou, la serra i la coma de Son Torrella\nNo estarem més de cinc minuts a trobar es pas de n’Alou i tornar a pujar a sa cresta de sa serra. Des d’aquest costat es veu perfectament el punt on ens ha resultat del tot impossible seguir. Sa cresta esta rematada per una punxa de roca impressionant, amb els seus costats tallats a plom.\nA partir d’aquí sembla que ses dificultats es van tornant manco preocupants.\nSa serra s’ha convertit en un territori ample i accessible.\nAixò no vol dir que resulti una passejada.\nEncara ens queden altres cims per superar. Arribats aquí no volem renunciar a cap d’ells.\nSegons avançam sa coma de Son Torrella queda enrere...\n...i ja estam damunt s’embassament militar.\nTambé s’embassament de Cúber ens queda casi al peus.\nTrobam alguns xots pasturant i es bosc d’alzines és cada cop més evident i espès.\nPerò encara ens falta una bona estona per arribar a la fi.\nA les 14,45 h. tenim a la vista sa base militar, senyal evident que ens queda poc.\nEns tocarà davallar de valent. Fins aquí ens hem mantingut a una alçada al voltants de 900 metres o més.\nAcabam per entrar dins un alzinar molt espès i amb poques senyals d’activitat. Així mateix trobam algun cartutx.\nAnam a cercar sa reixa que tanca es recinte militar i seguint-la, arribam al torrentó que ve de Son Torrella i va a parar a s’embassament de Cúber.\nSon les 15,05 h. Hem arribat sans i ben satisfets de sa caminada d’avui, però amb sa sensació d’haver ultrapassat els límits de seguretat que ens havíem marcat.\nPublicat per Llorenç Soler Sastre a 18:50 4 comentaris:\nMUNTANYA DE MONCAIRA\n(20110311) Itinerari no massa llarg, però dur, per un dels indrets més inhòspits de Tramuntana. Grácies a les bones relacions del nostro amic Joan Ponce, hem pogut accedir-hi per dins la finca de Moncaira, una zona a on esta totalment prohibit el pas. Per arribar al pla de sa Creu i al pla des Porxo, els camins estan empedrats.\nITINERARI: Carretera – 30 minuts – cases – 1 hora i 20 minuts – Colls – 40 minuts – cim – 1 hora i 20 minuts – Pla des Porxo - 1 hora i 15 minuts – cases - 35 minuts – carretera.\nDURACIÓ: Cinc hores i quaranta minuts, sense tenir en compte les aturades. Recorregut aproximat d’uns 11 quilòmetres. Temps real: sis hores i mitja.\nPlànol i traça del GPS (Alpina)\nDes de fa molts d’anys no deixen passar per sa vall de Moncaira, però noltros, aprofitant que ens han donat permís, hem decidit pujar aquesta muntanya. Ens trobam al portell d’entrada a sa finca. Son les 8,30 h. i estam entusiasmats de poder aprofitar aquesta oportunitat. Es dia sembla prou clar però es fa sentir un oratge ben fred. Partim de 550 metres.\nNomés hem de caminar uns metres per quedar-nos sorpresos per ses vistes d’aquesta petita vall, oberta cap a nord. Els camps es veuen ben cuidats i marcats amb aquest verd tendre de sa pastura acabada de néixer. Ses cases, al bell mig, ja ens semblen prou impressionants, i això que encara som ben lluny d’elles. Al fons tenim sa nostra fita d’avui, sa muntanya de Moncaira. Encara que resulti ben evident s’origen del seu nom, no hi havíem fet esment fins que no l’hem coneguda de prop. I podem ben assegurar que aquest nom li fa bona justícia.\nA l'esquerra, l'antic camí procedent de Sóller\nHem davallat fins els 420 metres...\n...i a les 9,00 h arribam a sa font de Moncaira. Al manco hi ha dos ulls per on hi brolla aigua que va a parar a un torrentó...\n...desprès de passar per un safareig. És en aquest punt que deixam es camí que va a ses cases i prenem per un que trobam al costat de llevant...\n...que ens mena, en suau pendent, per dins sa coma, vorejada per “s’Esquetjar” al nord-oest i es puig de s’Alzinar al sud-est.\nAl fons, el puig de sa Bassa\nAquest camí de carro ens mena pel costat sud de sa coma, mentre pujam suau i constantment. Si ens giram darrera sempre ens sorprèn sa vista de sa vall i ses cases de Moncaira.\nCaminam casi als peus del puig de s’Alzinar.\nPerò si miram a nord, ens trobam amb un territori que no fa cap ganes de visitar, és s’Esquetjar, una petita serra que sembla feta de fulls de ganivets. Ses roques, trossejades i esmolades per s’erosió, tenen unes punxes i uns caires prou amenaçadors, mentre tot es conjunt està farcit de mates i garriga, que omple els llocs buits entre roques.\nA les 9,45 h. arribam als 576 metres. Hi ha un portell esbucat. Entram dins es Bosc Gran. Es camí ja no esta tan be i és evident que no hi han fet feina des de fa molt de temps. Per aquí trobam els primers senyals d’activitat de carboners, però no moltes.\nA les 10,15 h arribam al límit de sa propietat i s’estat d’es camí ho confirma. Esta molt fet mal be i es impensable que una bístia i un carro hi pugui passar tal com esta avui en dia. Som a 710 metres. Haurem de seguir pujant una estona mes, fins que arribam a “es Colls”. Aquí es camí passa a davallar per menar-nos fins a Bini Gran. Però no es aquest es nostre camí.\nAbandonam es camí i ens dirigim cap a nord-oest cercant, entre roques i escletxes, un caminoi que ens haurà de menar fins el Pla de sa Creu. No és gens fàcil trobar aquest senderó però, mentre tant poden gaudir de ses primeres vistes des clot des Binis. Fins i tot veim es Morro de sa Vaca i es Puig Roig.\nFinalment, i gracies a ses petjades i rastres dels ases, trobam aquest caminoi que ens mena, entre roques i alzines, fins el Pla de sa Creu.\nPujant ens hem meravellat de sa feinada feta per construir una escala que supera un petit esperó rocós. Ens sorprèn una obra d’aquestes mesures a un lloc tan allunyat i poc agradable, del que sembla que no s’hi pot treure gens de profit.\nA les 10,46 h. arribam al Pla de sa Creu. Suposam que aquest nom li ve d’una creu gravada a una de ses roques a sa vorera des camí. Aquest pla es una gran dolina però farcida per multitud de roques. No ens sembla que hi poguessin conrear aquí.\nUna mica més amunt trobam una nova clotada, aquesta si que es prou plana i te una paret al costat oest, que és on hi ha es camí que mena al pla des Porxo.\nNo ens queda més que fer sa darrera envestida per arribar al cim, abans, però, haurem de superar un sub-cim que ens queda ben davant nostre.\nAixí mateix haurem de pujar fins els 840 metres i accedir a una nova clotada.\nA les 11,10 h. arribam al cim de Moncaira, de 859 metres. Es dia s’ha tapat i no fa gens de sol. Menys mal que tampoc corre gaire oratge aquí dalt. Tanmateix tenim unes vistes molt amples i aclaridores del nostre entorn.\nCap a l’oest veim es Teix i es Port de Sóller. A l’est hi ha es Morro de sa Vaca, es Puig Roig, es clot de Bini, es Puig Major i es Puig de s’Alzinar.\nAl sud trobam es Penyal des Migdia, els dos Cornadors i sa Serra.\nRecuperats dels esforços decidim anar a guaitar a una nova clotada que veim, en direcció nord.\nEsperam poder veure des de allà sa Costera o Cala Tuent.\nÉs un esforç inútil. Davallar i creuar sa clotada no ha resultat tasca fàcil. Hem trobat més entrebancs dels que fèiem comptes i...\n... tanmateix ses vistes no han millorat massa.\nSon les 12,00h i encara caminam per ses clotades que envolten es cim. Ens recorda sa volta dels Clots Carbons. Una successió de clotades tancades per penyes.\nAl fons, la torre de na Seca\nTrobam que ja n’hi ha prou i decidim cercar un camí que ens meni al Pla des Porxo per evitar-nos tornar enrere un boci i, de passada, descobrir una mica més de territori.\nNo es feina fàcil i te es seu punt d’intriga. Cada cop que superam un obstacle, se'ns falta, ens apareix una nova clotada envoltada de penyes, però a un nivell inferior. Mentre davallem ja ens va be, però el que no sabem és que hi trobarem desprès d’aquesta clotada. No sabem si haurem de tornar enrere o si podrem seguir. Tampoc hem trobat cap senyal des camí des pla des Porxo. No estarem gaire a aclarir aquests dubtes.\nA les 13,00 h. hem davallat fins els 740 metres i trobam els primers indicis del camí. Darrera nostre, i bastant més amunt, veim sa mateixa paret que hem vist en pujar al cim i més avall nostre veim alguna fita. A partir d’aquest moment centram tota sa nostra atenció en anar davallant, sense fer-nos mal, entre carritxeres i roques esquerdades.\nA les 13,10 h. arribam al pla des Porxo, a 680 metres.\nÉs una gran dolina...\n...que te, en el seu centre, un aljub que hi arreplega s’aigua.\nUna mica mes enllà hi ha un porxo, amb una part de ses teulades esfondrades.\nTravessam aquest pla, en direcció oest per anar a cercar es camí que ens ha de menar cap dret a ses cases.\nDe poc no ens passam de llarg i acabam davallant pel pas des Pinot, que també ens hauria menat a Bàlitx, però per un camí una mica més llarg. De bon començament es camí és ben clar i bo de seguir. Trobam alguns bocins empedrats i escales i margets de sosteniment.\nPerò així que entram dins una estreta i empinada coma, coberta de càrritx, es camí desapareix. No tenim cap més opció que davallar entre càrritx i roques. Ben davant nostre, al fons, hi veim ses cases de Moncaira.\nÉs al final d’aquesta coma quan tornam a trobar arbres.\nTret d’algun exemplar testimonial, o d’uns pins grans que hem trobat de camí al pla des Porxo, tot es temps hem caminat entre carritxeres amb absència total d’arbres.\nA les 14,15 h. arribam a un olivar cremat i un poc més endavant trobam una pista forestal que ens mena fins devora ses cases de Moncaira.\nRetrospectiva de la coma per on hem baixat.\nJardí de Moncaira\nDes d’aquí no tenim més que pujar per sa mateixa carretera fins arribar on hi tenim els cotxes.\nSon les 15,10 h. i ha resultat una caminada molt aclaridora d’un entorn que encara tenim poc conegut.\nPublicat per Llorenç Soler Sastre a 18:28 Cap comentari:


El Departament de la Ribera ofereix consells per a celebrar un ‘Nadal Intel·ligent’ enfront del COVID-19 – RiberaTV\nSón recomanacions com asseure’s en cadires de manera alterna o que hi haja una única persona servint als assistents\nLa Direcció d’Atenció Primària del Departament de Salut de la Ribera ha elaborat una sèrie de 12 consells per a celebrar un ‘Nadal Intel·ligent’ enfront del COVID-19.\nEs tracta de recomanacions a seguir en la celebració dels menjars familiars que tinguen lloc en estes dates, en el marc de les restriccions establides per la Generalitat Valenciana per a la Comunitat.\nAixí, entre altres aspectes, es destaca la necessitat de rebre als assistents amb gel hidroalcohòlic i de mantindre obertes les finestres, si no és possible celebrar les reunions familiars a la terrassa o a l’aire lliure, evitant, sempre, fumar a l’interior de les cases.\nDe la mateixa manera, s’insisteix en la importància de mantindre la distància de seguretat també en estes reunions, asseient-se en les cadires de manera alterna, i evitant la proximitat en el moment en què s’haja de prescindir de la mascareta, que es mantindrà posada sempre que siga possible mentre dure la celebració.\nIgualment, es recomana que una única persona siga l’encarregada de servir als assistents, inclosos els aperitius, i brindar sense xocar les copes entre si, per a evitar contagis per contacte.\nAixí mateix, es recomana convertir les nadales en poesies per a recitar, evitant cantar-les, i prescindir de música per a no cridar ni parlar fort, tot això amb l’objectiu de no generar aerosols.\nEn les recomanacions emeses pel Departament de Salut de la Ribera també s’ha dedicat un espai per a fomentar la compra de productes de proximitat i propis de la comarca.\nEstos consells s’han distribuït a través dels ajuntaments i associacions de la Ribera.\nEl Departament de la Ribera ofereix consells per a celebrar un ‘Nadal Intel·ligent’ enfront del COVID-19 added by Grup Televisió on 21 desembre, 2020


"El President", de Thomas Bernhard i direcció de Carme Portaceli, arriba al TNC - SIESTV\n04 nov. 2014 "El President", de Thomas Bernhard i direcció de Carme Portaceli, arriba al TNC\nEl muntatge és una producció del Teatre Nacional de Catalunya, Temporada Alta i El Canal Centre d'Arts Escèniques de Salt/Girona\nFrancesc Orella i Rosa Renom protagonitzen aquesta crítica punyent al poder on dos líders amb aires dictatorials són incapaços de connectar amb el seu poble i amb ells mateixos. El President s’estrena el dimecres 5 de novembre a la Sala Tallers del TNC i hi serà fins al 28 de desembre.\nEl President és una coproducció del Teatre Nacional de Catalunya amb Temporada Alta 2014 / El Canal, que compta amb la interpretació de Rosa Renom, Francesc Orella, Josep Costa, Daniela Freixas, Josep Julien, Sergi Misas i Montse Pérez. El muntatge mostra un país amb por afectat poc abans per atacs terroristes, i on el fill del President s’allista a les files anarquistes. Un text totalment magnètic, segons Portaceli, que a mesura que avança deixa entreveure la moral i els pensaments de la vida de cadascun dels personatges. Els dos líders busquen fugir de les seves situacions personals: el President tria Portugal, país que admira per l’Atlàntic i per la dictadura, per rescabalar-se d’allò que ha perdut; i la Presidenta, s’escapa a l’alta muntanya amb el mossèn, per fugir de la seva realitat. En definitiva, una crítica sense pietat i plena d’ironia d’uns personatges que van perdre la guerra, el desgast d’una classe social que morirà sense prescindir en cap moment dels seus privilegis.\nel canal, Teatre Nacional de Catalunya, temporada alta


Sessió de 15 de novembre del 2018 - Sobre la Universitat Pompeu Fabra (UPF)\nSessió de 15 de novembre del 2018/\n1r. Aprovació, si escau, de l'acta de 28 de maig del 2018.\n2n. Elecció dels representants de la Comissió de Debats: representant del col·legi de la resta de professorat i el personal investigador en formació.\n1. Aprovació de l’acta de 28 de maig del 2018\nS’aprova l’acta de la sessió del Claustre universitari de 28 de maig del 2018.\nS'aprova l'informe del rector al Claustre, que s'adjunta com a annex, per 61 vots a favor, 2 en contra i 9 abstencions.\n1. S’aprova, per 60 vots a favor, cap en contra i 1 abstenció, la moció següent:\n“Per compromís amb el país i la seva identitat, el Claustre de la Universitat Pompeu Fabra dona suport a la celebració de l’Any Fabra 2018, reconeixent la figura de Pompeu Fabra com català il·lustre, i emplaça al rector, al Consell de Govern i d’altres òrgans competents, a garantir la presència del català a les aules de la Universitat Pompeu Fabra”.\n2. S’aprova per 54 vots a favor, cap en contra i 6 abstencions, la moció següent:\n“El Claustre insta l’òrgan competent que s’estableixin mecanismes efectius per tal de fomentar la participació de les dones als debats del Claustre i dels altres òrgans de govern de la Universitat”.\n3. S’aprova per 44 vots a favor, 9 en contra i 9 abstencions, la moció següent:\n"El Claustre insta la Comissió Avaluadora, que decideix sobre les subvencions a les associacions d'estudiants, que estudiï la possibilitat de modificar els criteris específics pels quals es guia per tal que els nous criteris afavoreixin les associacions obertes".\n4. S’aprova per 59 vots a favor, cap en contra i cap abstenció, la moció següent:\n“El Claustre dona suport i exigeix l’absolució dels encausats de la Sindicatura Electoral de Catalunya, especialment dels que siguin membres de la comunitat de la Universitat Pompeu Fabra.”\n5. S’aprova per 58 vots a favor, 2 en contra i 3 abstencions, la moció següent:\n“S’insta al Claustre a debatre la necessitat d’implementar el requisit de paritat al conjunt de catedràtiques i catedràtics de la Universitat, per tal d’equiparar el nombre de dones i homes i eradicar la bretxa de gènere en aquesta esfera. Per complir aquest requisit, és necessari que les proves selectives que es duen a terme alhora de triar catedràtiques i catedràtics tinguin en compte les dificultats de les dones en la seva trajectòria acadèmica i d’investigació.\n6. S’aprova per 65 vots a favor, 1 en contra i 1 abstenció, la moció següent:\n“S’insta al Claustre a debatre la necessitat d’incrementar la promoció entorn l’augment del nombre d’assignatures que comprenguin la perspectiva de gènere en tots els estudis que ofereix la universitat, així com d’incorporar la perspectiva de gènere de forma transversal en assignatures ja ofertes, per tal de garantir l’accés i la coneixença de la comunitat universitària”.\n7. S’aprova per 65 vots a favor, 1 en contra i 1 abstenció, la moció següent:\n“El Claustre es posiciona en contra de les penes proposades per la Fiscalia de l’estat espanyol, les quals són: 25 anys de presó i inhabilitació per a Oriol Junqueras; 17 anys de presó i inhabilitació per a Carme Forcadell, Jordi Cuixart i Jordi Sanchez i 16 anys de presó i inhabilitació per a Rull, Turull, Romeva, Forn i Bassa. També se’ls demana 7 anys a la resta del govern de Puigdemont mentre que als membres de la Mesa del Parlament i a Mireia Boya, ex-diputada de la CUP i professora de la UPF, se’ls demana una multa de 30.000 euros. Davant d’aquesta acusació es demana l’absolució i la llibertat de tots els presos i les preses polítics catalans”.\n8. S’aprova per 35 vots a favor, 8 en contra i 18 abstencions, la moció següent:\n“El Claustre sol·licita a l’òrgan que pertoqui que insti a les diferents institucions i entitats de les quals forma part la UPF, tant de l’àmbit de l’estat espanyol, com europeu i internacional, a que expressin la seva solidaritat amb el poble català, bo i demanant:\n- El sobreseïment de les causes dels presos i les preses polítiques i la fi de la persecució contra les persones exiliades i el conjunt de persones represaliades per defensar el Dret a l’Autodeterminació.\n- El respecte dels dret humans i de la democràcia.\n- El respecte per la llibertat acadèmica i pels membres de l’Acadèmia que es posen al servei de la societat i la democràcia.”


Anuari obituari 2017: L'exministra Chacón i els fiscals Maza i Romero de Tejada, entre les personalitats desaparegudes - Diari de Girona\n· ANUARI 2017 - OBITUARI\nAl llarg de l'any, també han mort els exconsellers Francesc Sanuy i Joaquim Molins, els periodistes Carles Capdevila, Patrícia Gabancho i José Luis Barcelona\nacn | barcelona 01.01.2018 | 07:10\nL´expresident de de Gas Natural i president d´honor de la companyia, Salvador Gabarró, moria la matinada del divendres 17 de març a Barcelona als 81 anys. Gabarró, nascut el 1935 a Sant Guim de Freixenet i enginyer industrial de formació, va ser president de Gas Natural Fenosa durant dotze anys –des de l´octubre del 2004 fins al novembre del 2016, quan va ser substituït per Isidre Fainé- i va liderar la fusió amb Unión Fenosa, que va donar origen a la companyia Gas Natural Fenosa, una de les principals empreses energètiques de l´Estat i la primera en integrar gas i electricitat. També va ser president d´honor de l´entitat.\nSalvador Pàniker, filòsof - 1 d´abril\nEl filòsof, enginyer, empresari i editor Salvador Pàniker va morir el dissabte 1 d´abril als 90 anys. Pàniker va ser fundador i director de l'editorial Kairós i president de l'Associació Dret a Morir Dignament d'Espanya. A les eleccions generals espanyoles del 1977 va ser elegit diputat per Barcelona a la llista de la UCD, però poc temps després va renunciar al seu escó. El filòsof havia estat reconegut amb el Premi Internacional de Premsa i el premi Godó Llana. Alguna de les seves obres més destacades són 'Los signos y las cosas', 'La dificultad de ser español', 'Conversaciones en Cataluña', 'Aproximación al origen' i 'Filosofía y mística'. De pare indi i mare catalana, Salvador Pàniker era germà del també filòsof Raimon Panikkar i Alemany.\nPaco Pérez-Dolz, cineasta - 9 d´abril\nEl cineasta català Paco Pérez-Dolz va morir diumenge 9 d´abril a Barcelona als 95 anys. La pel·lícula més emblemàtica de la seva trajectòria fílmica va ser 'A tiro limpio', òpera prima del director, que s'ha convertit en un clàssic del cinema policíac. Amb més de cinquanta anys de carrera i una formació del tot autodidacta, Pérez-Dolz va tocar bona part de les branques de la indústria cinematogràfica, primer com a secretari de direcció, després com a ajudant de direcció i posteriorment com a productor de films industrials i cinema publicitari. Després de dirigir tres llargmetratges a la dècada dels 60, Pérez-Dolz va participar en la direcció de moltes pel·lícules. El cineasta també va exercir de mestre a l'Escola Superior de Cinema i Audiovisuals de Catalunya (ESCAC) entre el 1988 i el 1996. El 2014 va ser nomenat membre d'honor de l'Acadèmia del Cinema Català.\nCarme Chacón, política i exministra - 9 d´abril\nL'exministra d'Habitatge i de Defensa Carme Chacón moria el diumenge 9 d´abril a Madrid. La socialista, de 46 anys, patia una malaltia cardíaca. Chacón, membre de l'executiva del PSOE i militant del PSC, va ser escollida diputada per Barcelona el 2000. El 2004 va ser nomenada vicepresidenta del Congrés dels Diputats fins que el 2007 va ocupar el càrrec de ministra d'Habitatge del govern de José Luis Rodríguez Zapatero i el 2008 el de ministra de Defensa. De fet, va ser la primera dona al capdavant d'aquesta cartera. En el 38è congrés del PSOE, celebrat el febrer del 2012, es va presentar com a candidata a secretària general del partit. El seu rival va ser Alfredo Pérez Rubalcaba, davant del qual va perdre per 22 vots. Al Congrés Extraordinari del PSOE celebrat els dies 26 i 27 de juliol del 2014 va ser triada Secretària de Relacions Internacionals del PSOE fins al 2016, any en què va presentar la seva dimissió.\nPere Tàpies, radiofonista - 22 d´abril\nEl cantautor, radiofonista i gastrònom Pere Tàpias va morir el 22 d´abril als 70 anys a l'Hospital Sant Camil de Sant Pere de Ribes. Natural de Vilanova i la Geltrú, Tàpias es deia en realitat Joan Collell i Xirau però va adoptar el sobrenom amb el seu primer disc. Va debutar al món de la cançó el 1968 amb un single de dues cançons, 'La Tia Maria' i 'El Progressista'. El seu estil informal i irònic no casava amb la seriositat de la Nova Cançó –de fet, no va ser acceptat als Setze Jutges- però això no li va impedir de triomfar en solitari gràcies a àlbums com ´Si fa sol?´ (1976); ´400 pendons´ (1979), amb la coneguda cançó 'La moto'; ´Passeig del Carme´ (1980) o ´Xàndals i barretines´ (1982). Tàpias va tocar diverses tecles i, un cop arraconada la cançó popular, va treballar al circuit català de Televisió Espanyola amb 'Què vol veure?' i a partir del 1993 a Catalunya Ràdio amb el clàssic espai 'Tàpias variades'. Molt arrelat a la seva ciutat, Tàpias també va ser durant 10 anys –entre el 2001 i el 2012- defensor de la ciutadania a Vilanova i la Geltrú.\nL´advocat i exconseller de Comerç de la Generalitat Francesc Sanuy moria el 22 de maig als 81 anys. Llicenciat en dret per la Universitat de Perusa, Sanuy va tenir també una faceta de comunicador, com a locutor de l´Spanish Service de l´emissora britànica BBC. Entre d´altres càrrecs, Sanuy va ser membre de la junta directiva del Cercle d'Economia, cap del Departament de Comerç Exterior de la Cambra Oficial de Comerç, Indústria i Navegació de Barcelona, i traductor de la Divisió Lingüística de l'ONU, a Ginebra. El 2002 va rebre la Creu de Sant Jordi. A banda, va publicar els assaigs i reculls d´articles '6 Milions d´innocents (Menys Uns Quants Espavilats)' (1999), 'Articles de Neteja' (2000), 'Informe Sanuy. Defensa del petit comerç i crítica de ´La Caixa'' (2005), 'Els plats trencats. Banquers, polítics i ciutadans: culpables i víctimes de la crisi econòmica' (2010), 'Capitalisme Cibeles' (2012) i 'La banca sempre guanya' (2014), a més de les memòries 'Diuen que tinc memòria' (2015).\nUnes tres setmanes més tard, el 13 de juliol, moria el fill de Casimiro Molins, l'exconseller de la Generalitat i exdiputat de CiU al Parlament i al Congrés Joaquim Molins als 72 anys. Molins va ser conseller de Comerç i Turisme del 1986 al 1988 i de Política Territorial i Obres Públiques entre el 1988 i el 1993 i també va ser diputat al Parlament del 1984 al 1992 i també al Congrés dels Diputats del 1979 al 1986 i del 1993 al 1999, quan va deixar de ser portaveu de CiU a la cambra espanyola per presentar-se com a candidat a l´alcaldia de Barcelona en les eleccions del juny del 1999. Finalment, el 2001 va dimitir i es va retirar de la política. Aquell mateix any es va reintegrar a l´empresa privada i va recuperar el càrrec a Ciments Molins. El març del 2013 Molins va ser nomenat president del patronat del Gran Teatre del Liceu i també de la seva comissió executiva, fins al 2016, quan va deixar el càrrec per motius de salut. Aquest 2017 Molins va rebre la Creu de Sant Jordi.\nEl compositor Xavier Benguerel va morir als 86 anys el passat 10 d'agost. Considerada com una de les figures més rellevants de la creació musical catalana de la segona meitat del segle XX, va cultivar tots els gèneres musicals, des d'obres per a un sol instrument, passant per l'òpera, la cantata, l'obra simfònica o música de cambra. El compositor, fill del reconegut escriptor Xavier Benguerel i Llobet, va treballar fins als seus últims dies, ja que al maig passat estrenava 'El cementiri marí' de Paul Valéry, en què va convertir els seus versos en una obra simfònica d´aire cambrístic que es va estrenar al XVIII Festival de Música de Talteüll, al Rosselló. Autor de desenes d'obres, la que el va catapultar internacionalment va ser el 'Llibre Vermell', basada en els cants i dances del segle XIV guardades en el Còdex montserratí del mateix nom i que es va estrenar al Liceu el 1988.\nL'escriptora i periodista Patrícia Gabancho moria el dimarts 28 de novembre als 65 anys en un hospital de Barcelona en no poder superar un càncer. Gabancho, nascuda a Buenos Aires, residia a Catalunya des del 1974, on va arribar amb 22 anys. Des de jove va mostrar interès per la llengua i la realitat catalana i va col·laborar en nombrosos mitjans catalans, com per exemple el diari 'Ara', 'El País' i 'Nació Digital', a més d'algunes emissores de ràdio i televisió, on també participava en tertúlies. També va escriure una vintena d'obres relacionades amb la situació política a Catalunya. A més, el 2012 va guanyar el Premi Prudenci Bertrana amb la novel·la 'La néta d´Adam'. D'altra banda, l´any 2014 va ser elegida vicepresidenta primera de l´Ateneu Barcelonès, càrrec que va ocupar fins a aquest any, sota la presidència de Jordi Casassas.


Cal Seixanta: Finestres obertes\nLa Sandra i l'Anna ja han marxat a dormir i a una servidora ja li comencen a caure les parets a sobre. Poc a poc, com si fossim en un argument de l'Agatha Cristhie, les dues abansdonen la taula del petit bar de l'alberg i em deixen sola. Amb quin gust assaboreixo l'estona de silenci! Estava cansada d'omplir silencis, quan simplement tenia ganes d'estar una estoneta callada entre els meus pensaments.\nAbans de marxar cap a dalt, l'Anna m'acabava de comentar que esta fascinada per les cases de pedra vista, amb grans finestrals que omplen tots els carrerons d'Amsterdam. Sola, he comencat a ratllar el paper, construint petites casetes de boligraf a la llibreta negra. I no s'hi assembla, pero m'es igual.\nEstava dibuixant, quan m'he fixat en l'interior d'una de les cases. De fet, tampoc cal concentrar-s'hi perque les finestres son enormes. Del que semblava una escala de cargol de metall negre, ha baixat una noia nua. Es veia perfectament. Anava tota embolicada amb una funda nordica de color blanc i els seus peus palids ressaltaven damunt de la fredor que imposava el negre de les escales. Tan li feia, ella ha baixat tranquilament i s-ha escarxofat en un sofa al mateix temps que acceptava una copa de vi que li ofeira un altre del pis.\nVeient aixo -Heineken en ma- m'he sentit increiblement voyeur. Quina rucada mes gran. Si ella hagues volgut tapar-se ho hagues fet no? I m'he recordat a mi mateixa que no estic a casa, que aqui es viu d'una altra manera, o almenys ho sembla. Que en un lloc estic en una ciutat on un porro es un producte estrella del turisme, que la gent va amb bicicleta a tota llet pel carrer sense avisar, que la brossa regna al mig del carrer, de les barques que estan aparcades davant de casa, dels borratxos esbarallant-se per un banc, de les pizzes al tall, de les prostitutes a l'aparador i dels esclops de fusta. Un immens PortAventura pels amants del vici. El creuament perfecte entre les cases de Playmobil, dels carrers d'Ally McBeal, dels arguments de Sade i de les lletres de Bob Marley.\nBe, amb tot aixo, nomes volia dir que nomes a mi m'interessava la noia de la finestra. Els altres que estaven al bar ni s'hi han molestat. I he pensat que aixo era diferent, almenys el primer dia que t'hi passes.\nAixo es tot, seguirem informant...\nPD: Resulta increiblement incomode escriure amb un teclat que li falten la meitat de tecles. Perque carai fem servir tentes coses que l'estranger s'obvien??


Badalona és mou tenyeix la platja de groc\nBadalona es mou tenyeix la platja de groc\nL'entitat distribueix para-sols contra les retallades en l'educació pública\nM.C / Badalona\nDilluns, 29/07/2013 | Actualitzat a les 18:42 CEST\nEncara que el curs acadèmic ha finalitzat Badalona es mou ha decidit no fer vacances. Aquest dissabte membres de l'entitat, formada per pares, mares, escolars i professors, han repartit a la platja del Pont del Petroli de Badalona para-sols grocs contra les retallades en l'educació pública.\nAlguns ja havien estat prèviament comprats mitjançant un projecte de micromecenatge, mentre que altres es van vendre en el mateix moment de l'acte. En total es van distribuir més de setanta para-sols amb les intenció de portar la marea groga de la defensa de l'escola pública també a la platja.\nPer als dies 30 i 31 d'agost, l'entitat prepara l'acollida de la I Marxa per l'Educació Pública, que tindrà lloc entre els dies 24 i 31. Una caminada des de Ribes de Freser fins a Barcelona que pretén reivindicar una escola catalana, inclusiva, democràtica, laica i per al poble, segons els organitzadors. De Badalona està prevista que surti la vuitena i última etapa.\nLlegiu més informacions de Badalona en l'edició local d'EL PERIÓDICO DE CATALUNYA.


Sí era important | Eduard Ribera Sí era important – Eduard Ribera\nSí era important\n10 gener, 2006 Eduard Ribera Deixa un comentari\nEl Robert va baixar del cotxe i va caminar fins al capdamunt del turó. Va observar la pedra on havien gravat els seus noms cinquanta anys enrere. S’havien promès que, passés el que passés, es trobarien cada deu anys en aquell mateix punt. La darrera vegada el Robert no havia assistit a causa d’un viatge de negocis inajornable. Després havien parlat per telèfon: l’Adrià s’havia enfadat molt. “Com a mínim podies haver avisat abans, traïdor”. No n’havia sabut res més. La dona de l’Adrià va arribar en un taxi. Es van saludar amb afecte. L’Adrià havia mort feia nou anys i mig. “Tenia càncer i tenia previst dir-t’ho en la darrera cita. Ens va prohibir que t’aviséssim”, li va explicar la dona.\n→ Paraules esbalçades


Guillem Comas: "Als Minyons ens coneixen de sobres, saben qui som"\n[dropcap]D[/dropcap]esprés d’una diada al Portal de l’Àngel de Barcelona excel·lent pels resultats i per la forma en què han executat els seus castells, conversem amb Guillem Comas, el nou cap de colla dels Minyons de Terrassa, que valora l’actuació amb molta normalitat “Tenim una planificació de la temporada que va seguint el seu guió. No apretem més ni menys, els assaigs ens estan portant a fer aquests castells a plaça.” Comas va deixar clar que un dels objectius de la temporada serà sovintejar els dos castells de 9 bàsics perquè “serviran per rodar molts castellers i anar canviant peces”. De fet ja ho està aplicant en els tresos de vuit que han fet aquesta temporada “dels quatre que portem enguany no n’hem fet cap d’igual“.\nA Barcelona han aixecat el 2de8 amb folre més matiner de la seva història i el 3de8 sembla voler més. ¿Ja té data el primer castell de 9? “l’anem treballant, volem fer castells segurs i amb molta confiança, serà aviat però no puc dir per quan. Quan el tinguem anirà a plaça“.\n“Els Minyons hem demostrat sempre amb castells el que som capaços de fer”\n[dropcap]E[/dropcap]ncara no se saben les colles que participaran en la diada de Sant Fèlix a la Festa Major de Vilafranca i a ningú se li escapa que el cartell està molt disputat. Mentre no arriba cap trucada dels administradors, ¿què li passa pel cap a Guillem Comas ? “Esperar. A nosaltres ens coneixen de sobres, saben qui són els Minyons, saben què podem oferir. La decisió la tenen ells i esperem que no triguin molt, des de les colles hem demanat sempre el màxim de celeritat per aquesta decisió“. Comas ja ha dit en més d’una ocasió que la temporada la planifiquen comptant amb la seva participació a Sant Fèlix “i així anem treballant, per anar a màxims a tot arreu.”\nEnguany es compliran els 30 anys de la primera participació dels Minyons de Terrassa a la diada vilafranquina i des d’aleshores sempre han comptat amb els de la camisa malva. Seria injust deixar als Minyons fora de la diada? “Jo no parlaria de justícia o injustícia. És la seva decisió. Els Minyons hem demostrat sempre amb castells el que som capaços de fer, ells valoraran i prendran la seva decisió.” apunta el cap de colla.\nLa temporada castellera del 2014 sembla presentar-se espectacular i a Can Minyons, òbviament, no volen quedar-se al marge.\nEls Minyons van recuperar la temporada passada el 5de9 amb folre (carregat) després d’unes temporades absent.


Acta de la reunió del 28.05.2010 – Annex 1 - Comitè d'Empresa del Personal Docent i Investigador (UPF)\nReunions del 2010/\nActa de la reunió del 28.05.2010/\nActa de la reunió del 28.05.2010 – Annex 1/\nActa de la reunió del 28.05.2010 – Annex 1\nResum de la informació general al Comitè d'Empresa (punt 2 de l'ordre del dia de la reunió del 28 de maig de 2010)\n1. Reducció salarial del sector públic\nEl 25 de maig ha entrat en vigor el Reial decret llei 8/2010 de mesures extraordinàries per a la reducció del dèficit públic. Modifica diverses disposicions de la Llei de Pressupostos Generals de l'Estat per al 2010, entre d'altres les relatives a despeses de personal del sector públic, dividint l'any 2010 en dos períodes: de gener a maig i de juny a desembre. Per al segon període estableix una reducció de les retribucions (que no afecta, però, la paga extraordinària de juny), però la base de cotització a la Seguretat Social serà la mateixa del primer període.\nA partir de l'1 de juny, al personal funcionari se li apliquen unes noves taules salarials, amb més reducció percentual del sou base com més alt és el nivell retributiu. Pel que fa al personal laboral, el nou article 22.Dos.B).4 de la LPGE diu que «La masa salarial del personal laboral del sector público (…) experimentará la reducción (…) del 5 por ciento de las cuantías de cada uno de los conceptos retributivos que integran la nómina y que les corresponda percibir según los convenios colectivos que resulten de aplicación (…). No obstante lo dispuesto en los párrafos anteriores, dicha reducción no será de aplicación al personal laboral cuyas retribuciones por jornada completa no alcancen 1,5 veces el salario mínimo interprofesional (…)».\nEls sindicats principals han convocat una vaga del sector públic per al 8 de juny.\n2. Conveni col·lectiu\nEl 19 d'abril es va constituir la Comissió Negociadora per a la modificació del Conveni col·lectiu del PDI laboral, i en la mateixa reunió es va acordar la modificació, que ja s'havia tractat en reunions extraordinàries prèvies de la Comissió Paritària (15 de febrer, 5 de març i 19 de març). El text de la modificació, que afecta l'article 50 (jubilació), està publicat a la web del Comitè.\n3. Reunions amb el vicerector\nEl 6 d'abril ens vam reunir representants del Comitè d'Empresa (F. Alemany, N. Izard, H. López, X. Perramon) i la JPDI (P. Jódar, A. Lamarca) amb el vicerector J. M. Micó i el cap del Servei de PDI J. Estafanell. El vicerector va començar informant de dos temes:\nParticipació sindical en els processos de selecció: segons el vicerector, els membres de la Comissió de Professorat són en general contraris a la presència de representants sindicals en la comissió, i escèptics respecte a l'assistència de representants sindicals a les seves reunions per informar. De totes maneres, es manté la previsió que a la propera reunió (17 de juny) assisteixi “experimentalment” un representant per presentar l'informe sobre les sol·licituds de places dels departaments, tant de PDI–F com de PDI–L.\nEstan funcionant diversos grups de treball de vicerectors de Professorat de les universitats catalanes, amb participació del Comissionat i la Direcció General d'Universitats, sobre temes com ara: dades globals del professorat (percentatges de permanents, edat, etc.), figures docents especials (p. ex. associats vinculats), canvis en les estructures de les titulacions i professorat que hi imparteix docència (doctors / no doctors), caràcter interuniversitari del professorat de les universitats públiques, col·laboració d'aquest professorat amb la UOC, o replantejament del pla Serra Húnter.\nA continuació vam tractar els temes següents:\nFormalització de les reunions. Vam presentar la nostra proposta de reglament conjunt de negociació (Comitè d'Empresa + JPDI), però ens van dir que no estava clar que es poguessin aplicar les mateixes regles a un òrgan de negociació (comitè d'empresa del personal laboral) i a un òrgan d'informació (junta de personal funcionari), cosa que correspondria a una mesa negociadora segons l'EBEP, en contradicció amb el que ens van dir a la reunió de juliol de l'any passat. En definitiva, tornem a estar com sempre: sense unes mínimes normes per escrit de com han de ser les reunions.\nPolítica de professorat. Vam recordar la necessitat que als departaments hi hagi uns criteris públics i transparents sobre la seva política de professorat. Hi ha tres departaments que ja han avançat en aquesta línia, però encara falten els altres cinc. Pel que fa a la nova planta de professorat, i en vista de l'aturada en l'elaboració de l'Estatut del PDI, el vicerector va dir que properament (abans de final d'any) s'intentarà fer una aproximació a partir de les hores de docència que està fent ara cadascun dels professors.\nTal com es va acordar a la reunió anterior, es va tractar la situació del professorat col·laborador temporal i lector que acaba el seu contracte, a partir de les dades recollides pel Servei de PDI. Dels 15 col·laboradors temporals que hi ha a la UPF, la situació és diferent per als doctors (8) i per als no doctors (7, dels quals 3 podrien llegir la tesi aquest any). El vicerector va dir que a la darrera Comissió de Professorat es va decidir que la universitat afavoriria la convocatòria de places per als que estan acreditats. Per als que no tenen cap acreditació s'haurà de buscar una solució provisional, com el pas a visitant o a associat. Als no acreditats que són doctors se'ls demanarà quina és la seva previsió de futur immediat, p. ex. mitjançant una carta del vicerector. Pel que fa als lectors (segons el Servei de PDI, n'hi ha 4 que se'ls acaben els cinc anys de contracte aquest any), la solució seria semblant: facilitar la convocatòria de concursos d'agregat o TU per als que tinguin l'acreditació.\nDedicació. Encara que a l'última reunió se'ns va dir que el procés de definició de les UDEs està aturat, vam comentar que sembla que hi ha algun departament que està duent aquest procés pel seu compte. El vicerector va contestar que el que es tracta és de determinar no només quantes hores s'han de fer, sinó també quin tipus d'activitat docent es fa en aquestes hores. Va tornar a recordar que segons ell s'haurà d'establir un màxim d'UDEs però també un mínim d'hores lectives (aquesta vegada va dir unes 120, quan fa nou mesos parlava de 90–100).\nTemes específics del PDI–L. Com és habitual, no va quedar temps per tractar els temes que segons el Conveni ha de negociar cada universitat amb el Comitè d'Empresa, però vam acordar fer una altra reunió cap al mes de maig per als temes específics del PDI laboral.\nAltres temes. Vam demanar per la situació de l'escola Elisava, i el vicerector va dir que estava recollint informació sobre el seu professorat (p. ex. quants són doctors) per estudiar el problema, però que no totes les solucions tenen per què venir de la UPF. També es va comentar que en algun departament no es consideren els doctors a temps parcial membres nats del Consell de Departament, en contra del que diu la LOU. Segons el vicerector, aquest va ser un problema d'interpretació quan es van fer els Estatuts de la Universitat el 2003, però que es corregiria en la propera reforma dels Estatuts. (Així es va fer en el projecte de reforma que es va presentar, però finalment el Claustre va aprovar una esmena en sentit contrari.)\nEl 20 de maig vam fer la reunió de representants del Comitè d'Empresa (F. Alemany, E. Miche, H. López, X. Perramon) amb J. M. Micó i J. Estafanell que havíem acordat a l'abril.\nEn la seva informació inicial el vicerector va comentar l'estat del pla Serra Húnter, que com ja s'havia dit es replantejarà com una mena d'ICREA Acadèmia més orientat a la docència. Es desenvoluparà en dues línies: la primera, més prioritària, per captar i retenir talent, i la segona cap a professionals d'alt nivell.\nEl vicerector ens va presentar un esborrany de proposta al Consell de Govern sobre els col·laboradors temporals (disponible a la web interna del Comitè). Recull bàsicament els aspectes que havíem tractat a la reunió anterior, excepte que l'única solució que es contempla mentre no es convoqui la plaça corresponent és un contracte d'associat tipus 4. Li vam recordar que havíem dit que una solució més apropiada era un contracte de visitant, almenys per als que estiguin acreditats, i va dir que faria aquesta modificació a la proposta abans de discutir-la en el proper Consell de Direcció.\nEl vicerector va presentar també una proposta sobre la dedicació del PDI per mitigar els efectes de la reducció pressupostària, que ja havia insinuat en una reunió amb els presidents dels òrgans de representació l'11 de desembre. Ens va dir que la solució “menys dramàtica” és mantenir la dedicació del PDI a temps complet, i pujar “una mica” la del PDI a temps parcial (que s'ajuntarà amb la possible reducció salarial general), segons aquesta taula:\nContracte Docència anual\nTP 6 h 80 h 100 h\nTP 5 h 60–70 h 80 h\nTP 4 h 50–60 h 65 h\nTP 3 h 40 h 50 h\nTP 2 h 20–30 h 35 h\nTP 1 h 10–20 h 20 h\nVam remarcar que això és clarament una modificació de les condicions de treball col·lectives i per tant ha de ser negociada (art. 41.4 de l'Estatut dels Treballadors, art. 21.4 del Conveni col·lectiu), i que si s'incrementa la dedicació del professorat associat ha de ser a canvi d'alguna contrapartida, com ara la convocatòria de places de regularització. Primer ens van dir que “no és necessari negociar perquè les hores de docència continuen per sota del màxim que diu el Conveni per als associats” (180 h anuals), però després el vicerector va reconèixer que es podria contemplar alguna “compensació” (però no “contrapartida”).\nVam acordar que a la propera reunió de la Comissió de Professorat (17 de juny) de forma “experimental” es convidarà un representant dels òrgans de representació (JPDI + CEPDI) a fer la presentació oral de l'informe sobre les sol·licituds de places. Tota la informació sobre aquestes sol·licituds hauria d'estar disponible una setmana abans.\nTemes a negociar previstos en el Conveni col·lectiu. Vam recordar que hi ha una llista de temes pendents que el Conveni diu que cada universitat ha de negociar amb el Comitè d'Empresa, com p. ex. l'accés del PDI–L al Fons d'Acció Social (art. 46). Van reconèixer que efectivament aquest és un tema pendent però que s'haurà de tractar més endavant.\nEl Claustre del 18 de maig va aprovar la reforma dels Estatuts per adaptar-los a la LOMLOU (i a les previsions de modificació de la LUC). Finalment es manté l'elecció del rector per sufragi universal ponderat. Per a la ponderació del vot, i també per a la composició del Claustre i del Consell de Govern, es consolida una distribució provisional adoptada per acord del Consell de Govern (10 de novembre de 2008), que és arbitrària pel que fa a la separació innecessària del col·lectiu de PDI no permanent o no doctor en dos subgrups (lectors, visitants, emèrits i personal investigador per una banda, i resta del PDI per l'altra). Malgrat que es canvia la composició del Claustre, la reforma no preveu la seva renovació abans de la fi del mandat actual (2012).\nEls Estatuts ara inclouen un nou punt (article 92.4) que diu que «La Universitat establirà polítiques de professorat per acomplir els percentatges que estableix la LOU de distribució entre PDI contractat laboral i dels cossos docents, així com del PDI laboral temporal». També es va aprovar una esmena que recull explícitament el dret del PDI i el PAS a participar en la determinació de les condicions de treball, d'acord amb l'EBEP.\nD'altra banda, el redactor de la reforma ha fet una interpretació peculiar de la LOMLOU segons la qual hi ha normativa bàsica estatal (concretament el RD 2360/1984) que ja no és d'aplicació.\n5. Consell de Govern\nLa reunió prevista per al mes d'abril es va cancel·lar.\nA la reunió del maig el rector va informar que les negociacions de l'Estatut del PDI estan aturades per manca de finançament.\nDes del 18 de març hi ha hagut diverses reunions de l'“Espai de diàleg i negociació” entre representants del personal de les universitats catalanes i representants de l'administració de la Generalitat, per tractar diferents projectes legislatius d'acord amb l'article 37 de l'EBEP. S'ha tancat la negociació del projecte de decret sobre acreditació del coneixement lingüístic del professorat universitari, i s'ha començat la de la reforma de la LUC. (Les actes de les dues primeres reunions estan disponibles a la web interna del Comitè.)\nEl 7 de maig el Consell de Ministres va aprovar l'avantprojecte de Llei de la Ciència, la Tecnologia i la Innovació. El text actual introdueix noves figures de personal investigador, tant als organismes públics de recerca com a les universitats públiques: personal funcionari i personal laboral, aquest últim amb contracte predoctoral, contracte d'accés, o contracte d'investigador distingit. També regula aspectes com la composició de les comissions d'acreditació i de selecció per als cossos docents universitaris, o la dedicació del PDI de les universitats a activitats docents i de recerca, que se suposa que havia de regular l'Estatut del PDI.\nActa del 4 de Juliol de 2017\nActa del 7 de Setembre de 2017\nActa del 2 d'Octubre de 2017\nActa del 16 d'Octubre de 2017\nActa del 24 de Gener de 2018\nActa del 4 d'Abril de 2018\nActa del 18 de Juliol de 2018\nActa del 7 de Novembre de 2018\nActa del 13 de Juny


Bloc de notes de Josep Romeu: dissabte, 22 / de desembre / 2012\nEm nego a creure l’evidència\nCada vegada que algú comença el seu discurs dient “jo no sóc racista, però...” ja podem començar a tremolar, perquè el més probable és que en segueixi un reguitzell d’actituds i posicionaments inequívocament racistes o xenòfobes. Però, com que tots tenim les nostres contradiccions, també començaré avui de la mateixa manera: només cal fer un repàs als meus articles (més de 2000 de publicats en aquest bloc) per certificar el meu posicionament jo diria que inequívocament contrari i hostil al racisme i a la xenofòia. (1-2-3-4-5-6...)\nDit això, a mi també em sobrevenen els meus dubtes. Com és possible que dia sí, dia també, polítics, periodistes o analistes espanyols diguin bajanades de l’alçada d’un campanar? Podem recordar les darreres de l’Aznar, però també les del socialista Francisco Vázquez, les d’alguns ministres del Govern Rajoy i ja no cal dir els impresentables de mitjans de comunicació com La Razon, el Mundo, Intereconomia o 13TV. Bajanades que no és que siguin diametralment oposades al que diem i pensem els catalans, és que tampoc tenen res a veure amb el que poden dir polítics i mitjans de comunicació d’arreu del món, al marge de les poques simpaties amb què es mirin el procés d’emancipació dels catalans. Bajanades que sembla impossible que puguin sortir de persones que estiguin en els seus cabals, i que només s’explicarien amb un justificant d’haver estat dites en un moment d’intoxicació etílica o d’alienació mental. No es tracta, doncs, d’un o d’uns pocs pertorbats a qui se’ls hagi escapat accidentalment la llengua, sinó que la nòmina és considerablement alarmant i es reitera amb massa freqüència. Però, el més preocupant de tot és que les veus sensates (que també n’hi ha) són més aviat escasses, i en tot cas no gosen sortir a la palestra, no pas per defensar els catalans, sinó per reivindicar un mínim de sentit comú i l’existència d’una Espanya civilitzada i sensata.\nNo és possible que hi hagi cap mena de gen que faci dels espanyols, o com a mínim dels espanyols que tenen veu pública, uns individus amb unes incapacitats tan manifestes per al raonament. Em nego a creure que hi hagi, així genèricament, cap poble ni amb més ni amb menys aptituds mentals: ni el català, ni l’espanyol, ni cap altre. Però, és que sembla que n’hi hagi molts d’entestats a demostrar el contrari; i sense gaire ningú dels seus que els porti la contrària.\nPublicat per Josep Romeu a 07:55 Cap comentari:


Two-Bedroom Holiday home in Ringkøbing 21 Ringkobing Dinamarca - Ofertes d'hotels amb els MILLORS DESCOMPTES EN LÍNIA\nDissenyat tant per oci com per negoci, Two-Bedroom Holiday home in Ringkobing 21 està situat idealment a Klegod; una de les localitzacions més populars de la ciutat. Des d'aquí, els viatgers poden gaudir d'un fàcil accés a tot el que aquesta viva ciutat ofereix. Amb la seva bona localització, l'hotel ofereix fàcil accès a les destinacions obligades de la ciutat.\nTwo-Bedroom Holiday home in Ringkobing 21 ofereix un servei impecable i compleix amb totes les exigències dels més experimentats viatgers. L'hotel ofereix accés a una gran gama de serveis, inclosos aparcament de cotxes, s'admeten animals de companyia.\nTotes les instal.lacions per als clients, ofereixen comoditats destinades a assegurar tot el comfort possible. A més, l'oci que l'hotel ofereix assegurarà que tengui molt a fer durant el dia. Descobreixi una encantadora mescla de servei profesional i ampla gama de característiques a Two-Bedroom Holiday home in Ringkobing 21.


RUBAU S’ADJUDICA LA CONSERVACIÓ DE LA CARRETERA PRINCIPAL QUE CREUA PERÚ PER 26 MEUR | Rubau\nRUBAU S’ADJUDICA LA CONSERVACIÓ DE LA CARRETERA PRINCIPAL QUE CREUA PERÚ PER 26 MEUR\nRUBAU iniciarà, a finals d’aquest mes, les obres de conservació d’un total de 382 km en una de les principals carreteres de Perú per un import de 26 milions d’euros. Es tracta de la carretera Panamericana Sud (PE-1S), que connecta el país de nord a sud pel litoral amb epicentre a Ica, i les obres han estat adjudicades per Provías Nacional. Està previst que les dues rutes vials que enllacen Guadalupe, Ica, Palpa i Nasca, d’una banda, i Marcona, Chala i Ático, de l’altra, estiguin finalitzades d’aquí a 3 anys.\nLes activitats de conservació rutinària i periòdica de les dues rutes vials a Ica es desenvoluparan en 382 km en total i durant 36 mesos, i consistiran principalment en asfaltat i tractament de fissures. D’una banda, hi haurà un treball de conservació rutinari, sense maquinària, referent a la neteja de cunetes i obres de desguàs, retirada manual de petits ensorraments o petites reparacions de sots. D’altra banda, les obres de conservació periòdica -que es realitzaran en 157 km- comptaran amb ús de maquinària en treballs de recuperació del paviment (reasfaltat), la construcció de murs o la substitució de la senyalització.\nAmb aquesta adjudicació sumem ja més de 2.000 km en conservació de carreteres tant a nivell nacional com internacional. Després de set anys operant a Perú en obres hidràuliques i aeroportuàries, entrem ara amb força en l’àmbit de la conservació de carreteres per garantir un estat òptim de conservació d’un tram d’infraestructura vital per al país.


Reus, guardonat al certamen Viles Florides per la qualitat de l’enjardinament públic | poum\n» Reus, guardonat al certamen Viles Florides per la qualitat de l’enjardinament públic\nReus, guardonat al certamen Viles Florides per la qualitat de l’enjardinament públic\nDimarts, 15 Setembre, 2015 - 12:00\nReus ha estat reconegut per la seva política d’enjardinament i millora de l’espai urbà que impulsa la regidoria de de Via Pública i Medi Ambient de l’Ajuntament de Reus. Hipòlit Monseny, regidor de l’àrea, va recollir el passat 9 de setembre el guardó de la convocatòria 2015 de Viles Florides.\nViles Florides, és un moviment impulsat per la Confederació d’Horticultura Ornamental de Catalunya per a fomentar la millora de l’espai verds a tots els nivells, des de les grans infraestructures públiques o privades fins als espais d’àmbit particular, com escoles, casals, centres cívics, comerços, restaurants, jardins i balcons domèstics. La idea, similar al concurs Villes et Villages Fleuris que se celebra a França des de fa més de 50 anys, és atorgar un distintiu, la Flor d’Honor, a aquells municipis que destaquin pel seu compromís amb els espais verds, la cura del medi ambient a través dels espais enjardinats i la millora de l’espai urbà.\nLes Viles Florides són aquells municipis que destaquen per l’actuació real, conscient i de llarga durada en matèria d’enjardinament i millora de l‘espai urbà i la qualitat de vida dels seus habitants. Les Viles Florides que, segons criteri d’un jurat especialitzat, reuneixin aquestes condicions, podran obtenir el distintiu Flor d’honor (de una a cinc), que els certifica com a municipis florits.\nReus ha obtingut dues flors d’honor en la primera convocatòria que es presenta. La ciutat es va adherir enguany al programa que distingeix les ciutats per la presència i qualitat de les plantacions de flors i vegetació als seus espais públics.\nHipòlit Monseny, regidor de Via Pública i Medi Ambient, afirma que «és una satisfacció que professionals del sector de la jardineria reconeguin l’esforç i la tasca que fem des de l’Ajuntament de Reus per millorar la qualitat de vida de la ciutadania i la imatge de la ciutat amb parcs, intervencions florals i de jardineria de qualitat».


Poesia Completa - Bonet Blai - Central\nPrólogo: Margalida Pons\n«Qui és aquest home que es fon amb els poetes i artistes d´ultramar, amb els arbres, amb els lladres, amb els profetes, amb els damnats, amb els qui duen la cara com una perdigonada, amb les verges de quinze anys que es vesteixen de núvies pobres, i prova de parlar no com ells, sinó des d´ells? Qui és aquest home que, més que no pas estrafer veus -la seva és indissimulable, fins i tot quan s´apropia dels mots d´altri-, manlleva mirades? Blai Bonet parla com si fos el mar, com si fos un gitano, com si fos la ramificació d´un arbust. I amb aquest parlar com si, els poemes queden surant en l´aigua ambigua de la virtualitat, amb un estatus de realitat incert, però saturats de puntes de sentit.» (del pròleg de Margalida Pons)\nLa Poesia completa de Blai Bonet conté els dotze poemaris publicats en vida pel poeta, dos reculls inèdits i altres poemes de publicació esparsa.\nConsiderat un dels escriptors més importants de la literatura catalana del segle XX, Blai Bonet va llaurar els camps de la novel·lística, el teatre, el dietarisme i, per sobre de tot, la poesia («El poema és poesia lírica; la novel·la, poesia èpica; el teatre, poesia dramàtica»), establint un diàleg incessant al llarg de la seva obra on ressonen les veus de Joan Alver, Costa i Llobera, Jacint Verdaguer, Dámaso Alonso, Machado, Unamuno, García Lorca, Carles Riba, Joan Maragall, César Vallejo, Neruda, Ramon Llull, Ezra Pound, T. S. Eliot, Antoni Tàpies, Pasolini...\nLes seves influències són tan nombroses com nombrosos són els poetes en els quals ha deixat empremta.\nBlai Bonet (Santanyí, 1926 - Cala Figuera, 1997), poeta, novel·lista i crític d´art. fill de família humil, va ingressar al seminari, però va haver d´interrompre els estudis eclesiàstics a causa de la tuberculosi. La seva obra poètica inclou obres com ara El color, L´Evangeli segons un de tants, El poder i la verdor i Nova York. Aquest volum que el lector té a les mans recull els dotze llibres publicats pel poeta al llarg de cinquanta anys i els dos reculls que va deixar inèdits (Sonets i el cicle d´Albons...); també s´hi troben les poesies que són variants prou diferenciades de les que apareixen en aquests reculls, i igualment s´hi inclouen totes les inèdites o publicades esparses a les quals s´ha pogut accedir.\nBonet, Blai Si jo fos fuster i tu et diguessis Maria 20,00 €\nBonet, Blai Memorial de Setmana Santa 10,00 €\nBonet, Blai El mar. Nova edició augmentada 19,95 €\nBonet, Blai El mar (castellano) 18,00 €\nBonet, Blai Judes i la primavera 19,80 €\nBonet, Blai Poesia Completa 30,00 €\nBonet, Blai Els ulls. La mirada 28,00 €\nBonet, Blai Diaris 24,50 €\nBonet, Blai Parasceve 8,00 €\nBonet, Blai El mar 18,00 €\nBonet, Blai Míster evasió 7,00 €\nBonet, Blai El color 15,50 €\nBonet, Blai La mer 24,85 €\nBonet, Blai Cant de l´arc 0,00 €\nBonet, Blai Judas i la primavera 5,00 €\nBonet, Blai Julià, Miquel El monestir 10,00 €\nBonet, Blai Haceldama 18,00 €\nBonet, Blai Antología poética 18,00 €\nBonet, Blai Juncosa Avello, Enrique Lampert, Catherine Miquel Barceló a les Illes Balears 62,30 €\nBonet, Blai L´evangeli segons un de tants 4,50 €\nBonet, Blai Sonets 10,00 €\nBonet, Blai El mar 5,56 €\nBonet, Blai Els ulls (diari primer) 3,64 €\nBonet, Blai La mirada (diari segon) 3,64 €\nBonet, Blai Míster Evasió 5,71 €\nBonet, Blai Parasceve 9,01 €\nBonet, Blai Judes i la Primavera 7,50 €\nBonet, Blai Míster Evasió 6,50 €\nBonet, Blai Pere Pau 14,94 €\nBonet, Blai Nova York 12,95 €\nBonet, Blai La motivació i el film 6,50 €\nBonet, Blai El mar 11,87 €\nBonet, Blai El jove 6,00 €\nBonet, Blai Teatre del gran verd 4,38 €