La Selecció Gironina crida tres infantils del CE Palamós\nDarrer partit de l'infantil femení del CE Palamós contra l'Escolapis de Figueres. (Foto: CE Palamós).\nTres jugadores del bàsquet de base del Club Esportiu Palamós han estat seleccionades per formar part de la Selecció Gironina d’aquest esport. Es tracta de tres integrants de l’equip infantil, que aquesta temporada està fent un molt bon paper en la seva categoria. Per a l’entitat es tracta d’un reconeixement als fruits que està donant la tasca formativa que realitza.\nEl Club Esportiu Palamós va apostar fa uns anys per estructurar una piràmide formativa completa, des de pre-mini fins a sènior. Aquesta feina de base és el fonament que justifica que ara hi hagi aquesta mainada a la Selecció Gironina. Així ho ha explicat el president del Club Esportiu Palamós, Joan López.\nLes jugadores seleccionades són Anna Morales, Paula Lloret i Mireia Rocafort. Aquesta última juga en la categoria infantil, malgrat que per edat hauria d'estar en la pre-infantil. Totes formen part de l'equip infantil femení del Club Esportiu Palamós, que està fent un molt bon joc en aquesta campanya. Pel coordinador de la base del club, Andreu Iruela, és la demostració que si es treballa bé, al final sempre arriba un premi.\nEl Club Esportiu Palamós té en competició aquesta temporada un total de 14 equips.\n08/03/2016 - Esports La selecció gironina de bàsquet cadet selecciona dues jugadores del CE Palamós


Disposem de 12 habitacions simples i dobles, i de 4 apartaments de 65 m2. L'hotel disposa també d'aparcament en el propi edifici.\nNo només cuidem de vostès, també cuidem el medi ambient. A l'hotel s'utilitza energia renovable (solar i geotèrmica), i es recicla l'aigua de pluja de manera eficient.\nCriteris mediambientals, Clima sense aire d'alta eficiència energètica, energia Renovable Solar i Geotèrmica, il·luminació natural i ventilació a totes les habitacions. Cisternes pluviales per a la bugaderia, inodors i neteja.\nAcollidora i comfortable és l'allotjament ideal per a persones en viatges de negocis, AMB LAVABO COMPLET, equipades amb els millors serveis tecnològics, taula de treball amb connexió per cable gratuïta a internet d'alta velocitat, minibar, telèfon amb línia directa des de l'habitació, TV LCD de pantalla plana. L'habitació individual posa a la seva disposició un llit àmpli i si ho desitja és posible sol·licitar l'habitació doble per a ús individual.\nPlanta baixa: Habitació doble i lavabo complet, cuina equipada amb necera, microones i placa d'inducció, estris de cuina, vaixella, àmpli saló amb sofà llit, TV de 26", connexió a internet per cable gratuïta i àmpli finestral.


Luis Suárez, nou reforç per a la davantera del Nàstic\nLuis Suárez, nou fitxatge per a la davantera del Nàstic\nL'entitat grana i el Watford anglès han arribat a un acord per la cessió del davanter colombià\ndimarts, 10 de juliol 2018 - 09:04h | Actualitzat a 10/07/2018 11:18h\nLuis Suárez, el nou fitxatge del Nàstic, es va exercitar amb el seu nou equip en la primera sessió de pretemporada | TarragonaDigital.com\nEl que era un rumor amb molta força, s'ha acabat convertint en una realitat. El Gimnàstic de Tarragona ha fet oficial l'arribada del davanter colombià Luis Suárez, procedent del Watford FC anglès. Tots dos clubs han arribat a un acord per la cessió del futbolista fins al 30 de juny de 2019. Suárez, després d'una temporada amb el Valladolid B on ha marcat 11 gols a Segona B, es converteix en la tercera incorporació del Nàstic per aquesta nova temporada, després de les arribades de David Rocha i de Rodri Cuenca.\nEl Nàstic ja té al seu Luis Suárez\nTot i no compartir ni la mateixa nacionalitat que el Luis Suárez del Barça –un uruguaià, l'altre colombià–, comparteixen nom i la mateixa energia davant la porteria. Així doncs, Luis Suárez, el colombià del Nàstic, destaca per ser un davanter centre potent, hàbil i amb gol, característiques que comparteix amb el Luis Suárez, l'uruguaià del Barça. El nou futbolista grana, a més, té un gran desequilibri en els metres finals i molta qualitat per al remat en espais reduïts.\nLuis Suárez, amb experiència al futbol espanyol\nEl nou davanter colombià del Nàstic arribarà amb un bon bagatge al futbol espanyol. Luis Suárez, amb només 20 anys, serà la seva tercera temporada com a professional després d'haver passat les dues últimes temporades en filials a la Segona B. La temporada passada la va disputar amb el Valladolid B, on va marcar 11 gols en 34 partits disputats. D'altra banda, la temporada 2016-17 la va jugar amb el filial del Granada, també a Segona B, i va anotar 5 gols en els 35 partits que va jugar, però en aquest cas només en 11 va partir de titular.\nEl nou fitxatge, present en l'inici de la pretemporada del Nàstic\nEl nou fitxatge del Nàstic ja va arribar ahir a Tarragona i va poder participar en la primera sessió preparatòria del conjunt grana sota les ordres de José Antonio Gordillo. Així doncs, Luis Suárez va conèixer els seus nous companys de vestidor i va formar part del primer entrenament al Complex Esportiu Futbol Salou. Avui dimarts, 10 de juliol, el conjunt grana s'exercitarà en doble sessió, una a les 9.30 hores del matí i una altra a la tarda a les 18.30 hores.\n"Kelme, nou patrocinador del CF Reus les pròximes 4 temporades"


Els 11 jugadors amb opcions de marxar el pròxim estiu | We Love Barça\nL'Ajax ja admet que vendrà De Ligt aquest estiu\nLa debacle d'Anfield pot generar moltes conseqüències a la plantilla del Barça aquest estiu. Després de només guanyar 1 Champions en els últims 8...\n9 Maig, 2019 - 14:34\nLa debacle d'Anfield pot generar moltes conseqüències a la plantilla del Barça aquest estiu. Després de només guanyar 1 Champions en els últims 8 anys i encadenat diverses golejades doloroses les últimes temporades, l'estiu apunta que serà mogut a Can Barça. A l'espera de saber què passa amb Valverde, hi ha fins a 11 jugadors amb possibilitats, més o menys altes, de marxar del club aquest estiu.\nFi de contracte o cessió\nVermaelen: El belga finalitza contracte el 30 de juny amb 33 anys i ha tornat a viure una temporada plena de lesions. Només ha participat en 12 partits i el club no contempla renovar-lo després de 5 anys al club blaugrana marcats pels seus problemes físics.\nMurillo: Va arribar al mercat d'hivern per les baixes en defensa i ha tingut un paper intranscendent després de la recuperació d'Umtiti. Després de només jugar 4 partits, tornarà al València.\nBoateng: Un dels fitxatges més estrambòtics dels últims anys a Can Barça. Va venir per la marxa de Munir però ha demostrat estar molt lluny de forma i, fins i tot, també ha decebut als entrenaments. Tornarà al Sassuolo.\nDenis Suárez: La cessió a l'Arsenal no ha funcionat com s'esperava i no ha jugat cap partit de titular. Ja ha finalitzat la seva etapa per culpa d'una cessió i el club intentarà aconseguir un traspàs per ell el pròxim estiu per una xifra que s'apropi als 20 milions d'euros.\nAndré Gomes: El portuguès ha millorat el rendiment a la Premier i ha satisfet els responsables esportius de l'Everton, que tenen la intenció de negociar per ell un traspàs. S'especula que la quantitat podria ascendir fins als 25 o 30 milions.\nRafinha: El brasiler ha tornat a patir una lesió greu i sembla que ja ha esgotat les opcions de poder ser titular al Barça. Amb 26 anys, Rafinha vol sentir-se futbolista i el club no li posarà problemes per una sortida que podria rondar els 15 milions.\nTransferibles si arriba bona oferta\nCoutinho: Un dels grans assenyalats de la derrota d'Anfield. Ha ofert un rendiment molt irregular i no s'ha rebel·lat en cap moment ni ha mostrat el caràcter que hauria de tenir el fitxatge més car de la història del Barça. El club acceptaria propostes per un dels jugadors més ben pagats de la plantilla encara que siguin inferiors al cos del traspàs el gener del 2018 (120 milions + 40 en variables).\nRakitic: El migcampista és un dels jugadors que més ha sonat per marxar en els últims mesos. Amb 31 anys i amb l'arribada de De Jong, el Barça podria obtenir un bon traspàs per un jugador amb cartell a Europa i que sempre ha rendit a bon nivell. L'any passat el PSG ja va intentar fitxar-lo i sembla que podria ser un dels sacrificats per una quantitat que el Barça aspira que rondi els 50-60 milions.\nUmtiti: Els problemes físics del francès i la irrupció de Lenglet com a complement perfecte de Piqué han provocat que Umtiti ja no sigui considerat com a imprescindible. Després d'unes negociacions molt dures per renovar-lo, ha perdut pes a l'equip i si arriba una bona proposta (65 milions d'euros) per un jugador que també genera dubtes pel seu estat físic.\nMalcom: Ha tingut poques oportunitats aquesta temporada i és jove amb potencial però en funció de l'entrenador de la pròxima temporada, pot acabar marxant si arriba una oferta al club que rondi els 40-50 milions.\nCillessen: L'holandès ha dit públicament que vol marxar el pròxim estiu per ser titular en un altre el club però el Barça només acceptarà una sortida si rep una oferta propera als 20-25 milions d'euros per un porter que sempre ha rendit.


El col·lectiu independentista L'Estaca incendia nou radars de velocitat - Diari de Girona\nEl col·lectiu independentista L'Estaca incendia nou radars de velocitat\nEl grup reivindica els fets i afirma que amb l'acció segueixen «fent via» a favor de la independència · Els Mossos d'Esquadra investiguen les destrosses d'aparells al Gironès, la Selva i l'Alt i el Baix Empordà\neva batlle 03.03.2020 | 23:49\nNova acció del col·lectiu independentista l'Estaca. Si fa uns 15 dies el seu objectiu era l'empresa Correus, la passada nit i matinada es van dedicar a cremar i boicotejar radars de les carreteres gironines. A través del seu canal de Telegram van fer públiques imatges de diversos aparells destrossats a la província i a altres punts de Catalunya.\nA Girona van causar destrosses a almenys nou aparells. Els Mossos d'Esquadra, per la seva banda, van rebre ahir la denúncia del Servei Català de Trànsit (SCT) -l'ens que instal·la els radars- i investiguen els fets per danys i incendis.\nEn un missatge a la xarxa social, el col·lectiu independentista L'Estaca reivindica els fets i afirma que amb l'acció segueixen «fent via» a favor de la independència. També ressalten que «mentre uns seuen a una taula de diàleg de futur incert i d'altres diuen que cal preparar-nos, nosaltres hem decidit anar fent via» i que trenquen «la normalitat fins que els nostres siguin a casa i Catalunya sigui independent».\nL'acció de la passada nit i matinada es va concretar, segons les imatges difoses, en radars instal·lats en les principals carreteres de la província. Concretament, van incendiar cinemòmetres col·locats a Caldes de Malavella, Cornellà del Terri, Palol de Revardit, Bàscara, Llagostera, Llambilles, Cabanelles i Santa Cristina d'Aro. En el cas de Palol de Revardit, els independentistes van fer a miques amb les flames els dos aparells que hi ha a la carretera C-66 en els dos sentits de la marxa. En alguns dels aparells també hi van pintar de vermell estelades i van col·locar cartells i adhesius on es veu el símbol de trànsit d'un radar i un text que diu: «Via fora. Condueix amb responsabilitat».\nAlgun dels radars sabotejats, com mostra les imatges, estava embolicat amb un plàstic negre i, per tant, ja havia estat anteriorment objecte d'algun acte vandàlic que l'havia deixat en desús.\nAquesta és la segona vegada que el col·lectiu incendia radars a les comarques de Girona. A principis de desembre de l'any passat va reivindicar la crema d'aparells instal·lats a la Selva i l'Alt Empordà. Era el primer cop que el grup independentista sortia a la palestra, almenys a Girona. Llavors va actuar en aparells instal·lats en carreteres de la comarca de la Selva, com Santa Coloma de Farners o Riudarenes, i de l'Empordà, com Figueres o Siurana.\nEl grup llavors també ho va reivindicar a través de Telegram, on van assegurar que havien incendiat els cinemòmetres amb la «voluntat de derogar els límits recaptatoris de velocitat» i van afegir que lamentaven «l'ús abusiu de mesures repressores amb finalitat recaptatòria».\nAcció contra edificis i vehicles de Correus. Comarques


Resum Jornada Equips Masculins (21-22 abr) – BasketAlmeda\nResum Jornada Equips Masculins (21-22 abr)\nPosted by admin - abr. 24, 2018 / 0 comments\nDerrota del Sènior 1 a pista del Bàsquet Sant Boi per 82 a 78; en un partit igualat però que pràcticament els nostres van estar dominant amb rentes curtes. Un inici d’últim quart fluix sumat al gran encert dels santboians de cara al cèrcol, va decantar la victòria final per a l’equip local. Per la seva part, el Sènior 2 BFC Almeda va derrotar al AE MVP Cervelló a casa per 76 a 51; i a falta de quatre jornades continua mà a mà amb el CEB Pallejà per la lluita per la primera posició i l’ascens directe a Segona Catalana.\nEl Júnior 1 finalitza la segona fase caient a pista del CB Sant Josep per 76 a 72 en un partit intranscendent per als dos equips. Ara els nostres ja estan concentrats i treballant al màxim per encarar la cita del pròxim cap de setmana a la localitat de Tremp; una històrica Final a Quatre on ens enfrontarem a semifinals al FC Barcelona. El Júnior 2 BFC Almeda tancava dissabte la segona fase i la temporada amb derrota (49-73) a casa davant el Jac Sants A; el nostre equip finalitza en sisena posició en el grup de Preferent B en una temporada on els nostres han demostrat en cada jornada un gran nivell de treball i superació. Per tot això volem felicitar a tots el jugador i tot el staff tècnic per la bona feina feta. A la categoria júnior tanquem amb la derrota que va patir el Júnior 3 a pista de la Salle Ploms Reus; on els d’Almeda després d’anar guanyant per 30 punts (15-45) de diferència no van saber tancar l’encontre i es van deixar remuntar fins a perdre per 82 a 80.\nJúnior 2 BFC Almeda\nDerrota del Cadet 1 SN Sant Boi Almeda amb el CB Sant Josep per 73 a 79, en un partit on els nostres van demostrar la gran evolució d’aquest equip durant tota la temporada. La sisena posició en el grup de Preferent A, obliga als nostres a jugar unes fases de permanència a Preferent davant el Bàsquet Girona U16 que començaran aquest pròxim cap de setmana. El Cadet 2 guanyava dissabte el seu partit a pista del BC Sant Joan Despí A per 51 a 60 i suma ja la setena victòria de la temporada i amb el clar objectiu de sumar més victòries en aquest tram final de temporada. Al Cadet 3 se li va escapar la victòria a pista del BM Viladecans per 82 a 77, en un partit on es va lluitar fins al final.\nBC Sant Joan Despí A vs Cadet 2\nPer poc no es va emportar la victòria l’Infantil 1 del seu desplaçament a pista del BC Andorra; els d’Almeda en un bon partit van competir en tot moment però van caure per un molt ajustat 66 a 64. I una gran alegria ens van donar l’Infantil 2 en aquesta jornada, ja que els nostres van aconseguir la seva primera victòria en aquesta segona fase a pista del CB Hospitalet per 61 a 62; sense dubte un reflexa de la bona feina realitzada.\nBona feina també del Mini 06 al seu partit davant el CB Cornellà B, malgrat la derrota al derbi per un ajustat 67 a 71. El Mini 07 per la seva part aconsegueix un altre victòria a la lliga, aquesta a casa davant el CB Santpedor per 60 a 42. Per últim finalitzarem amb la derrota del PreMini amb el CB Santa Coloma per 50 a 67; i amb la victòria de l’Aleví Escola al Consell Escolar davant el Bàsquet Meditarrània-Gaudí.\nResum Jornada Equips Masculins (14-15 abr)\tFinal a 4 Campionat Catalunya Júnior Masculí


NOTÍCIES DE L'AMPA MMM\nPresentació de la Comissió de suport a la diversitat.\nEl dia 12 de març vam presentar a les families de l'escola la Comissió de suport a la diversitat que hem impulsat des de l'AMPA. Tot seguit us fem un petit resum del que vam parlar en aquesta xerrada, per tal que tothom qui no hi va poder assistir en tingui coneixement. En primer lloc vam explicar que aquesta comissió va néixer de la necessitat de les families de visibilitzar i normalitzar la diversitat i que la formem pares i mares tant d'infants que formen part de col·lectius minoritaris (necessitats educatives especials, diversitat funcional, etc.) com...\nUn any mes participem al Carnestoltes de Tàrrega.\nAquest any hem tornat a participar i disfrutar del carnaval de Tàrrega amb la comparsa i carrossa que hem fet els pares i mares de l'escola. En aquesta ocasió el tema a sigut "Peter Pan". Varem participar a la rua i sopar posterior amb molta festa i alegria com mana el Carnestoltes, a mes varem aconseguir el 4art premi a millor carrossa.\nConferència sobre la Dislèxia\nXerrada teòrica-pràctica de Kinesiologia a càrrec d'Anna Ardévol.\nEl proper 11 d'abril de 2019 a les 20:30 a l'escola.\nKINESIOLOGIA EDUCATIVA: Gimnàstica del cervell. Aprendre i educar per a ser feliç. La Kinesiologia forma part del Projecte Educatiu de la nostra escola des dels seus inicis. Es practica diàriament a totes les aules. “El moviment és la clau de l’aprenentatge” diu el Sr. Paul Denisson creador del Brain Gym, metodologia en que es basa la Kinesiologia Educativa. La base teòrica dels exercicis motrius de la gimnàstica del cervell és la neurologia, ja que afavoreixen el funcionament integrat del cervell: Disminuint...\nVisibilitzar i normalitzar les diferents realitats de tots els infants i families que convivim a l'escola, beneficia tothom.\nCOM HO FAREM? US HO EXPLIQUEM EL DIA 12 DE MARÇ A LES 20:30H. LLOC: ESCOLA MARIA-MERCÈ MARÇAL\nParticipació als “Tres Tombs de Sant Antoni”\nEl passat diumenge 27 de gener l’AMPA vam participar als Tres Tombs de Sant Antoni amb una carrossa dedicada a la tasca dels bombers de la Generalitat. Enhorabona a totes les famílies que hi van participar!


El Qbasket s'estrena a Segona Catalana perdent amb un gran equip - Sant Cugat Informa!\nInici » Esports » Bàsquet » El Qbasket s’estrena a Segona Catalana perdent amb un gran equip\n22 Setembre 2014 a 14:30\nEls de Santana no poden contrarestar els 9 triples dels visitants\nAhir era un gran dia per la gent del Qbasket Sant Cugat, començava la participació del primer equip masculí en la nova categoria guanyada en la passada temporada, la Segona Catalana. I per iniciar la trajectòria en la nova categoria es van trobar potser amb un dels millors equips, el Basket Neus que, com dèiem en la prèvia, ha baixat en la darrera temporada de forma increïble després de guanyar 13 partits. Un equip, el del barri del Fondo de Santa Coloma, conjuntat i amb molt ofici.\nEl partit va ser molt igualat. El cinc inicial d’en Santana va ser Oriol González, Dardé, Bas, Martín i Capellas. Va començar el partit amb defenses individuals i un intercanvi de cistelles però de seguida es van posar per endavant els visitants amb un parcial de 9-0 fins el 5′. A partir d’aquí un nou intercanvi que portaria al 20-26 final amb 3 triples dels visitants. En el segon quart tot i els canvis defensius dels locals, amb defenses alternatives per intentar trencar el ritme d’atac visitant i l’aportació ofensiva de Bas, amb 10 punts i 2 triples, els visitants es van tornar a imposar per 6 punts, pel tir exterior, 5 triples – Santín va fer 3 triples en aquest quart – i perquè va saber tenir paciència en els seus atacs esperant fins el darrer moment per acabar l’atac, el que es diu passi extra.\nAl tornar del descans els homes de Santana no podien apropar-se als de Fernández, que demostraven ofici i consistència en defensa i atac. El Basket Neus és un equip molt conjuntat i es notava en els seus moviments d’atac que eren llargs cercant sempre la millor opció. Així que en aquest quart la diferència no va poder baixar dels 6 punts tot i el bon partit dels locals. El darrer quart el Qbasket havia d’arriscar i així ho va fer i aquest fet pot sortir bé o no. El resultat és que quan hi ha faltes l’equip contrari pot fallar-les o no però els visitants ahir no estaven per fer concessions i van aprofitar 20 de 23 tirs lliures en tot el partit, 5 de 7 en aquest quart. Els locals no van estar gens encertats en els atacs i, en canvi, al Basket Neus, Azor i Gutiérrez, fins aleshores amb poc protagonisme es van destapar i van fer 5 i 9 punts respectivament fins els 22 punts d’aquest període. Massa punts de diferència pel que havia estat el partit. Al final 70 – 87 i sabor agredolç per començar aquest nou trajecte a Segona Catalana. La propera setmana partit al camp del UE Claret que aquesta jornada ha guanyat a Mollet 33-45.\nEn declaracions al Sant Cugat Informa Ernest Santana a la pregunta si és millor perdre el primer partit ens deia que “hem començat malament a nivell de resultat però la química ha estat positiva i l’equip està molt conjuntat, no vull ser victimista però el resultat no reflexa el treball de tot el partit, penso que hem donat una imatge molt positiva“. I és que els locals van posar en pràctica diferents tipus de recursos defensius com la zona press, la 3-2, la 2-1-2, li preguntem per aquest fet “és una avantatja treballar amb un equip tant jove, hem intentat trencar el ritme del partit a través de les zones, canviant en els blocs però ens han castigat en el darrer moment i fa mal, perquè el treball defensiu ha estat bo. Recollirem els fruits d’aquí poc perquè portem un mes treballant i falta acoblar-nos a nivell tàctic ofensiu“.\nEl Sots 21 Preferent del Qbasket guanya al SFERIC\nEn aquesta tarda boja de bàsquet el Sots 21 Preferent s’estrenava també en aquesta nova categoria i ho feia davant un clàssic com l’SFERIC de Terrassa. Un partit vibrant, molt físic amb bons tocs de qualitat. El resultat final positiu pels locals: 62-53. La propera jornada visiten la pista del UE Claret, com el primer equip.\n#Basket Neus #bàsquet #bàsquet formació #Ernest Santana #QBASKET #segona catalana #SFERIC #Sots 21 Preferent


Consellera Ciuró: "Només des de la memòria v... - Govern.cat\nquery_builder 17 octubre 2021 14:08\nConsellera Ciuró: "Només des de la memòria viva podrem evitar que el feixisme campi lliure"\nLa consellera de Justícia, Lourdes Ciuró, ha presidit l'acte d'homenatge als afusellats pel franquisme al Fossar de la Pedrera\nLa consellera Ciuró ha presidit aquest migdia l’acte d’homenatge als afusellats pel franquisme al Fossar de la Pedrera. L’esdeveniment l’organitzen anualment el Memorial Democràtic i l’Associació Pro-memòria als Immolats per la Llibertat a Catalunya en record als represaliats pel franquisme.\nEn el seu discurs, la titular de Justícia ha reivindicat l’espai del Fossar de la Pedrera com “una de les fosses comunes de repressió més grans de tot el país i possiblement l’espai de memòria més monumental de Catalunya”. Es calcula que, com a mínim, al fossar hi ha les restes de 1.700 persones executades al Camp de la Bota. Així mateix, Ciuró ha recordat la figura del president Lluís Companys, mort “per un franquisme en plena campanya d’exterminació ideològica del catalanisme”.\nLa consellera ha fet un reconeixement també als nombrosos familiars que han assistit a l’acte, als quals s’ha adreçat per agrair-los la lluita i la determinació per “restaurar la dignitat dels familiars desapareguts”. En aquest sentit, Ciuró ha lloat el Mapa de Fosses de Catalunya, a través del qual se n’han pogut geolocalitzar més de 600, i el Pla de Fosses, encarregat de calendaritzar les intervencions arqueològiques. “Tots aquests treballs i aquesta feinada que s’està duent a terme ens ha portat a fer 60 intervencions en fosses a Catalunya i s'han recuperat les restes de, com a mínim, 556 víctimes de la Guerra Civil i el franquisme”.\nA més, Ciuró ha recordat el seu ferm compromís amb l’elaboració de la “Llei catalana de memòria democràtica”, la qual esdevindrà una mesura de protecció contra els totalitarismes que permetrà reforçar la societat.\nEn la cloenda del discurs, la consellera ha enviat un missatge contundent sobre la importància de la memòria democràtica: “no estem disposats a oblidar ni a silenciar la barbàrie del règim franquista a casa nostra, i perquè només des de la memòria viva podrem evitar que el feixisme campi lliure pels nostres carrers”.\nL’acte ha comptat amb la participació del president de l’Associació Pro-memòria als Immolats per la Llibertat a Catalunya, Pere Fortuny; el director del Memorial Democràtic, Vicenç Villatoro; el director general de Memòria Democràtica, Antoni Font; la delegada del Govern de la Generalitat a Madrid, Ester Capella; el regidor de Memòria Democràtica de l’Ajuntament de Barcelona, Jordi Rabassa, i el director general dels Cementiris de Barcelona, Miquel Trepat.\nProcessament contra l’exministre Martin Villa\nEn declaració als mitjans de comunicació, Ciuró ha valorat el processament contra l’exministre Martin Villa per part de la jutgessa argentina María Servini: “avui és la justícia argentina qui ha d’iniciar un procediment contra un dels repressors del franquisme, un fet que Espanya no entoma i que, per tant, ho han d’entomar jurisdiccions estrangeres. Un cop més a la vergonya col·lectiva d’un Estat que no encerta a reparar i a fer revisió de la seva història”.\nCiuró ret homenatge als represaliats 1453\nActe d'homenatge als represaliats 4288


Desig després de la COVID - Cartes al Director - Notícies d'Opinió - e-notícies\nCartes al Director · 1 d'Abril de 2021. 12:12h.\nLa nostra societat progressa quan els beneficis socials són per a una majoria. Així va ser el somni de la Il·lustració del XVIII amb una educació universal i gratuïta per als nostres xavals, cosa que va arribar dos segles més tard amb l'escolarització global del XX.\nLa història va molt lenta amb les seves intencions i es regeix pel principi de tres passos endavant i dos enrere. Ara amb la COVID podem anar pensant en accelerar en positiu la història. Només amb lògica, i sense prejudicis i interessos, podem aconseguir l'objectiu per tal que la història no es quedi encallada de nou. Les desigualtats socials vigents i arcaiques es van deure als grans quadres d'influència. Així podem desitjar que la ideologia, poder i riquesa d'uns pocs regeixin el nostre futur postcovid.\nEn això la banca, les oligarquies, la religió i fins i tot la monarquia podrien donar el seu do de pit en pro d'una societat millor que ho agrairia. En cas contrari la història seguirà en el seu bucle etern entre interessos, prejudicis i ideologies, algú m'escolta?


Les atencions de la Tourist Info d'Alcoi augmenten en el primer semestre de 2021\nDes del mes de gener fins a juny de 2021 s'han dut a terme 3.542 atencions, mentre que en 2020 van realitzar-se, durant tot l'any, 3.431 consultes\nTags: Tourist Info Alcoi, Visitants\nSegons indiquen les xifres de la Tourist Info d’Alcoi, durant els primers sis mesos d’enguany, s’han realitzat un total de 3.542 atencions, és a dir, un 130% més que en el mateix període de l’any 2020, que van ser 1.541 atencions. Cal indicar que des del 14 de març fins al 14 de juny de 2020, aquest servei va estar tancat, però, així i tot, les xifres també demostren un increment respecte a tot l’any passat, ja que durant els 12 mesos de 2020 es van realitzar un total de 3.431 consultes en l’oficina de Turisme.\nA més, també han crescut les visites als Museus que són gestionats per Turisme o Patrimoni Històric. El Refugi ha rebut 1.495 visites, 348 l’Explora, el Museu Arqueològic Camilo Visedo 955, i la Sarga ha rebut a 857 visitants.\nAquestes xifres s’han comptabilitzat des de març fins a juny, ja que durant els dos primers mesos de l’any van estar tancats al públic a causa de les mesures per a pal·liar la propagació de la Covid.\nDes de la regidoria de Turisme asseguren que han estat treballant durant tot aquest temps per a garantir la seguretat dels visitants, i garantir que la tornada a la normalitat siga tan segura com siga possible. Per aquest motiu, la tecnologia ha sigut una gran ferramenta per a poder oferir una experiència turística millorada, i per exemple, ara, a través dels telèfons mòbils els visitants poden obtenir informació, gràcies als codis QR que hi ha als diferents punts d’interés.\nL’edil de Turisme, Lorena Zamorano, ha explicat que: “el treball que s’ha realitzat durant els anys previs a la pandèmia per a trencar amb l’estacionalitat del Turisme, potenciant aspectes com el nostre patrimoni, cultura o natura, està donant ara els seus fruits, ja que en uns anys sense Moros i Cristians o Nadal, els turistes continuen venint a la ciutat. S’ha de reconéixer el treball prèviament realitzat pel nostre departament”.


Entrevista a M. José Marcos, responsable del segment “Client Digital” - El Blog de Caixa Popular\nSeguint amb la sèrie d’entrevistes amb l’objectiu de donar a conéixer la figura dels “especialistes”, hui entrevistem María José Marcos, responsable del segment “Client Digital”.\nSoc M. José Marcos Alemany, apassionada de la meua família i de la meua faena, casada amb José M. i mare d’Elsa i Antoni.\nProfessionalment pràcticament tota la meua trajectòria s’ha desenvolupat en Caixa Popular, que em va donar la meua primera oportunitat el 1998, sempre vinculada a l’Àrea de Negoci i des del 2015 com a directora de Banca Digital.\nLes meues aficions principals són la gastronomia i l’esport, també la lectura, el cinema, la muntanya, Xodos i el Penyagolosa, els pares, els amics, les converses, els passejos, la platja, viatjar… qualsevol activitat que ens dona la felicitat en el dia a dia.\nCada vegada tenim més clients amb un grau de digitalització més alt, que ja no van a l’oficina a fer les seues operacions bancàries. Aquests clients requereixen un nou model de relació i comunicació que els permeta mantindre una relació personal i de proximitat amb nosaltres. En Caixa Popular basem aquesta relació en la figura del gestor digital per a oferir un servei personalitzat i de qualitat.\nPer a definir l’estratègia i els objectius, a més del Departament de Banca Digital, aquesta faena el duem a terme dins de l’Equip de l’Especialitat de Client Digital, es tracta d’un equip multidisciplinari amb persones altament qualificades procedents de la nostra xarxa d’oficines i departaments.\nMantenint el nostre paradigma, aconseguir ser la primera entitat financera valenciana per als nostres clients, els nostres esforços es dirigeixen perquè cada gestor digital siga sempre la primera opció per a aquests clients davant qualsevol necessitat, mostrant una imatge tecnològica, àgil i digital i posant a la seua disposició totes les eines i canals perquè puguen triar a cada moment el canal que preferisquen per a la seua relació amb el seu gestor i amb l’entitat.\nLa pandèmia ens ha ensenyat que ja érem digitals, afortunadament en Caixa Popular i en general en el Grup de Caixes Rurals a què pertanyem ja estàvem preparats per a una situació com la pandèmia. Hi vam reaccionar d’una manera molt ràpida, tant internament com externament, posant-nos a la disposició dels nostres clients per a tot allò que pogueren necessitar.\nAquesta acceleració digital ha fet que siga més fàcil que mai per als clients canviar de proveïdor de serveis financers, llavors, com podem estar sempre presents i que no senten la necessitat de canviar? Esforçant-nos cada dia a satisfer les seues expectatives actuals i futures a través d’experiències excepcionals, posant el seu gestor digital en el centre de la nostra estratègia.\nEls nostres clients valoren aquesta relació personal, pròxima i de qualitat. Això és el que el seu gestor digital els ofereix, sempre a través del canal que cada client trie, siga digitalment o acudint a la seua oficina.\nTal com he indicat anteriorment, la relació entre Caixa Popular i un client altament digitalitzat es basa en la figura del seu gestor digital.\nEls tres pilars en què es basa la faena del gestor digital són:\nPotenciar l’atenció personal creant una relació de confiança i proximitat a través de qualsevol canal.\nProposar solucions financeres que s’adapten a les necessitats del client en un entorn digital, assessorant-lo en la seua gestió financera, amb l’objectiu de millorar la seua experiència i les seues expectatives.\nAjudar el client en la seua “experiència digital”, millorant aquesta experiència en els moments en què el client necessita l’ajuda d’un gestor, informant-lo de nous serveis i eines digitals.\nLes persones que formem Caixa Popular som els propietaris de l’empresa, treballem de manera cooperativa.\nSom un model innovador, més eficaç i just, en què cada persona compta. Que manté el seu esperit basat en la igualtat entre les persones i fidel als seus principis, les actituds, la manera de ser, els comportaments i la mentalitat dels pioners cooperativistes que van posar en marxa el projecte.\nEn Caixa Popular no falten les oportunitats de créixer, de continuar formant-te i de ser feliç. A més, durant aquests dos últims anys estem immersos en el desenvolupament d’un nou model de gestió, l’organització líquida. Aquest model es basa en la confiança i la responsabilitat de les persones i crea un ambient de treball que equilibra harmoniosament gaudir de la faena amb una alta satisfacció personal i l’aportació de resultats.\nTreballem en un entorn que fomenta la col·laboració, la cocreació i el talent, el treball en equip, l’aprenentatge continu i la innovació. Si tornara 20 anys arrere, tornaria a triar Caixa Popular.\nMoltes gràcies a M. José per la seua generositat a l’hora de respondre’ns a aquestes preguntes. I amb aquesta ja són set les entrevistes a especials; pots llegir la resta en els enllaços següents:


Cases rurals a Catalunya amb accepten mascotes: 54\nDes de 18 € pers./nit\n10.0 (1 Valoracions)\nCasaGrup de cases a Verdú, Urgell\nCasa rural amb barbacoa ideal per gaudir d'una estada amb amics, familiars i nens. Està adaptada per a persones amb discapacitats.\n9.8 (1 Valoracions)\nCasaGrup de cases a Preixens, Noguera\nCasa de turisme rural amb encant a la Noguera amb piscina i barbacoa.\n4.8 (1 Valoracions)\nCasaGrup de cases a Granera, Moianès\nMasia Fortalesa Medieval d'abans del segle XII, restaurada i convertida en hotel rural.\nCasaGrup de cases a Montferri, Alt Camp\nLa casa de turisme rural "Avi Ramon", està dins d'un entorn idíl·licament rural i tranquil, però al seu voltant, en un radi d'uns 35 km es troba tota la gastronomia, oci i cultura de les comarques de Tarragona.\nCasaGrup de cases a Barcelona, Barcelonès\nCategoria 3 espigues. Cal Masover de Rexach és una casa rural situada al Lluçanès, a 20 minuts de Vic i a una hora de Barcelona, la Costa Brava i els Pirineus.\nTens mascota? Tens problemes per trobar un lloc de turisme que accepti a la teva mascota?\nLa mascota és per a molts un membre més de la família i per buscar una casa rural que admetin un gos o gat és una tasca difícil, ja que en la gran majoria dels portals rurals no especifiquen si admeten o no mascotes.\nA Think Rural hem vist la necessitat de crear una secció específica de les cases rurals disponibles que admetin mascota, per això, tenim una pàgina específica en el qual es pot veure ràpidament les


Pontcharra-sur-Turdine - Viquipèdia, l'enciclopèdia lliure\nCommuta la subsecció Demografia[Cal actualitzar]\n45° 52′ 27″ N, 4° 29′ 24″ E / 45.8742°N,4.49°E / 45.8742; 4.49Coord.: 45° 52′ 27″ N, 4° 29′ 24″ E / 45.8742°N,4.49°E / 45.8742; 4.49\nPontcharra-sur-Turdine és un municipi francès situat al departament del Roine i a la regió d'Alvèrnia-Roine-Alps. L'any 2007 tenia 2.466 habitants.\nEl 2007 la població de fet de Pontcharra-sur-Turdine era de 2.466 persones. Hi havia 982 famílies de les quals 248 eren unipersonals (95 homes vivint sols i 153 dones vivint soles), 326 parelles sense fills, 344 parelles amb fills i 64 famílies monoparentals amb fills.\nEl 2007 hi havia 1.077 habitatges, 989 eren l'habitatge principal de la família, 13 eren segones residències i 75 estaven desocupats. 759 eren cases i 315 eren apartaments. Dels 989 habitatges principals, 675 estaven ocupats pels seus propietaris, 295 estaven llogats i ocupats pels llogaters i 19 estaven cedits a títol gratuït; 33 tenien una cambra, 60 en tenien dues, 165 en tenien tres, 310 en tenien quatre i 421 en tenien cinc o més. 681 habitatges disposaven pel capbaix d'una plaça de pàrquing. A 425 habitatges hi havia un automòbil i a 461 n'hi havia dos o més.\nPiràmide de població de Pontcharra-sur-Turdine el 2009.\nEl 2007 la població en edat de treballar era de 1.554 persones, 1.170 eren actives i 384 eren inactives. De les 1.170 persones actives 1.085 estaven ocupades (591 homes i 494 dones) i 85 estaven aturades (39 homes i 46 dones). De les 384 persones inactives 169 estaven jubilades, 112 estaven estudiant i 103 estaven classificades com a «altres inactius».\nEl 2009 a Pontcharra-sur-Turdine hi havia 1.012 unitats fiscals que integraven 2.587 persones, la mediana anual d'ingressos fiscals per persona era de 18.393 €.\nDels 167 establiments que hi havia el 2007, 3 eren d'empreses extractives, 3 d'empreses alimentàries, 2 d'empreses de fabricació de material elèctric, 24 d'empreses de fabricació d'altres productes industrials, 25 d'empreses de construcció, 36 d'empreses de comerç i reparació d'automòbils, 7 d'empreses de transport, 9 d'empreses d'hostatgeria i restauració, 7 d'empreses financeres, 6 d'empreses immobiliàries, 20 d'empreses de serveis, 18 d'entitats de l'administració pública i 7 d'empreses classificades com a «altres activitats de serveis».\nDels 41 establiments de servei als particulars que hi havia el 2009, 1 era una oficina de correu, 1 una oficina bancària, 4 tallers de reparació d'automòbils i de material agrícola, 1 taller d'inspecció tècnica de vehicles, 2 autoescoles, 2 paletes, 4 guixaires pintors, 6 fusteries, 5 lampisteries, 6 electricistes, 2 perruqueries, 1 veterinari, 4 restaurants, 1 agència immobiliària i 1 saló de bellesa.\nDels 11 establiments comercials que hi havia el 2009, 1 era un supermercat, 1 una botiga de menys de 120 m², 2 fleques, 2 carnisseries, 1 una botiga de mobles, 2 botigues de material esportiu i 2 floristeries.\nL'any 2000 a Pontcharra-sur-Turdine hi havia 14 explotacions agrícoles que ocupaven un total de 264 hectàrees.\nSaint-Loup (2,1 km)\nSaint-Forgeux (2,1 km)\nLes Olmes (2,2 km)\nDareizé (3,1 km)\nSaint-Marcel-l'Éclairé (4,3 km)\nAncy (4,4 km)\nTarare (4,7 km)\nSarcey (5,5 km)\nSaint-Vérand (5,7 km)\nA Wikimedia Commons hi ha contingut multimèdia relatiu a: Pontcharra-sur-Turdine\nRésumé statistique[Enllaç no actiu] Fitxa resum de dades estadístiques de Pontcharra-sur-Turdine a l'INSEE.\nÉvolution et structure de la population[Enllaç no actiu] Fitxa amb el detall de dades de Pontcharra-sur-Turdine a l'INSEE\nObtingut de «https://ca.wikipedia.org/w/index.php?title=Pontcharra-sur-Turdine&oldid=29505156»\nLa pàgina va ser modificada per darrera vegada el 16 feb 2022 a les 07:21.


Etiquetes: Antiguitat Tardana, Història Medieval, Regnes germànics\nLa Catalunya del Baix Imperi Romà\nEl cristianisme. L’arribada del cristianisme a Catalunya no és ben coneguda. Sembla comprovat, però, que va arribar ben aviat, i a través del mar. Segons la tradició, per no dir la llegenda, el cristianisme hauria arribat a terres catalanes, pels volts de l’any 60 d.C., gràcies a la predicació de Sant Pau a Tàrraco, és a dir, ja des dels seus inicis el cristianisme hauria estat present a Catalunya.\nMartiri de Sant Cugat\nInicialment, els cristians van ser tolerats pels romans i la naixent Església catalana va mantenir relacions fluides amb els regnes cristians del nord d’Àfrica, d’on provindrien molts dels predicadors i bisbes que van escampar la paraula de Jesús per Hispània. Així, des de mitjans del segle III a Catalunya va haver una Església cristiana organitzada, amb bisbes, sacerdots i un culte més o menys públic.\nPerò quan van esclatar els primers símptomes de descomposició del món romà van començar les persecucions, com a la resta de l’Imperi, especialment entre els segles II i III. Així, al gener de l’any 259, el bisbe de Tarragona, Sant Fructuós, va ser empresonat, jutjat i cremat viu a l’amfiteatre de Tarragona. Posteriorment, en els anys 303 i 304, per ordre de Dioclecià, la persecució s’enduriria: Sant Feliu va patir martiri a Girona, Santa Eulàlia a Barcelona i Sant Cugat a l’Octaviani Augusti Castrum (Sant Cugat del Vallès).\nLa situació de persecució dels cristians va canviar, però, arran de la publicació de l’edicte de Milà (313) per part de l’emperador Constantí: van acabar les persecucions i va produir-se una etapa d’expansió del cristianisme, com ho reflecteixen els documents sobre els bisbats de Tarragona, Girona i Barcelona del segle IV, amb personatges importants com Sant Pacià, un destacat escriptor i bisbe de Barcelona entre els anys 360 i 390.\nLa ruralització. La crisi que va travessar el món romà a partir del segle III, lògicament, també va afectar Hispània. Les terres catalanes van sentir les incursions dels pobles bàrbars i les ciutats van començar a deshabitar-se, iniciant-se un irrefrenable procés de ruralització de l’economia i la societat similar al que s’estava donant en la resta dels territoris imperials.\nD’aquesta manera, al camp es va iniciar un procés de concentració de la terra en poques mans, de manera que el latifundisme va començar a tenir una certa importància. A causa de l’augment dels impostos, molts dels camperols que treballaven les terres catalanes van arruïnar-se i, en conseqüència, van haver de buscar la protecció dels grans propietaris, convertint-se en colons. Els rics, propietaris de terres, van abandonar les ciutats per a fixar la seva residència en les vil·les que tenien al camp, que de mica en mica van anar convertint-se en grans unitats econòmiques autosuficients.\nRegne Visigòtic de Tolosa\nA la ciutat, la crisi va afectar especialment les activitats comercials i artesanes, provocant l’empobriment de bona part de la població. Això comportaria, a la vegada, una agudització de les tensions socials, que, amb l’afegit de les invasions germàniques, són la causa de la construcció o remodelació de les muralles de moltes de les ciutats hispanoromanes. La crisi va comportar, per tant, que les ciutats perdessin molta població.\nAixí, des del segle III, la ciutat de Tàrraco va iniciar un procés de decadència a causa de les incursions dels pobles germànics i, a la seva vegada, Bàrcino va ser parcialment destruïda en un altre atac. Per la seva banda, Empúries va ser pràcticament abandonada.\nA poc a poc, la situació va anar deteriorant-se, agreujada per l’anarquia militar romana, fins que, finalment, l’any 470 els visigots, un poble germànic que s’havia establit a la Gàl·lia des de començaments del segle V, van començar la conquesta de la Tarraconense. A Catalunya s’acabava així una llarga etapa de cinc segles de domini romà i se n’iniciava una altra de nova en el camí cap a l’edat mitjana.\nEtiquetes: Antiguitat Tardana, Baix Imperi Romà, Catalunya romana, Cristianisme, Història Antiga, Imperi Romà\nPublicat a 3.3 Roma, República i Imperi, 3.4 La Península Ibèrica a l’Antiguitat | Deixa-hi un comentari »\nEls romans anomenaven bàrbars tots els pobles que no pertanyien a l’Imperi. Al llarg dels segles I i II, el limes (línia de frontera del territori sota poder romà) s’havia ampliat molt. Darrera d’aquesta línia s’hi trobaven terres desèrtiques, com a l’Àfrica (d’on es podien obtenir escasses riqueses), o estats organitzats que no podien ser sotmesos, com a l’Orient el regne dels sassànides (successors de l’Imperi Persa), o finalment, les boscoses terres centreeuropees, on vivien els pobles germànics.\nMajoritàriament, es tractava de pobles ramaders, que practicaven també l’agricultura, tot i que utilitzant tècniques primitives. Com que no coneixien la rotació dels conreus, quan portaven un temps en un territori, la terra s’esgotava i havien de marxar cap a un altre lloc.\nEls pobles germànics s’agrupaven en famílies, relacionades al seu torn en gens. Diverses gens formaven una tribu. Tot això s’assentava en llaços de parentiu. En el si de les tribus hi havia una diferenciació entre els guerrers i els camperols, els quals no tenien drets polítics. També posseïen esclaus.\nEn aquestes tribus el poder el tenien un consell d’ancians i una assemblea de guerrers, els quals elegien per aclamació el cabdill militar que havia de dirigir-los. Es regien per una llei consuetudinària, és a dir, no tenien codis escrits, sinó normes basades en la tradició, que es transmetien oralment d’una generació a l’altra.\nEls pobles germànics creien en déus guerrers com Tiw, Thor o Woden.\nLa relació d’aquests pobles amb l’Imperi Romà va ser diversa. Hi va haver llargs períodes en els quals mantenien relacions pacífiques i comercials, fins al punt que, a mesura que prenien contacte amb el món romà, van imitar molts dels seus costums, com, per exemple, el cristianisme.\nEn d’altres moments, la relació va ser més violenta. Els pobles germànics es van enfrontar entre ells, però, sobretot, van mantenir llargues guerres amb Roma. Practicaven el saqueig i utilitzaven la tècnica de les guerrilles: atacaven per sorpresa i fugien ràpidament, sabotejaven els abastaments dels exèrcits contraris, etc.\nEls atacs d’aquests pobles bàrbars a l’Imperi Romà van ser molt intensos a partir del segle III. Alguns van arribar a penetrar a l’interior de l’Imperi, on saquejaven i destruïen ciutats.\nLa pressió dels pobles bàrbars, mitjançant enfrontaments o aliances, va condicionar força l’evolució política de l’Imperi des del segle III. A mitjans del segle IV, aquesta pressió va intensificar-se molt. Alguns pobles van envair territoris de l’Imperi fins que, a les darreries del segle V, van liquidar l’Imperi d’Occident i van donar lloc a la formació dels anomenats regnes germànics.\nEntre les causes de les invasions cal citar la pròpia feblesa de l’Imperi Romà, però també l’arribada a terres europees dels huns, procedents de les estepes asiàtiques.\nLa pressió dels huns va fer que els visigots, en primer lloc, demanessin d’entrar a l’Imperi mitjançant un pacte de federació que els permetés de mantenir les seves pròpies lleis i costums, a canvi de comprometre’s a servir com a exèrcit aliat per a la defensa de l’Imperi davant d’altres possibles invasors.\nNo obstant això, ja a l’interior, a les darreres dècades del segle IV i les primeres del segle V, els visigots van instal·lar-se successivament en diversos territoris de l’Imperi (van arribar, fins i tot, a saquejar Roma) fins a establir-se en la Gàl·lia i, posteriorment a la Península Ibèrica.\nMentrestant, uns altres pobles, els vàndals, alans, sueus i burgundis, van aprofitar-se també de la feblesa militar i política de l’Imperi per a penetrar-hi. Les incursions dels pobles germànics van esdevenir un fet generalitzat durant el segle V.\nFinalment, uns altres pobles bàrbars, la tribu dels hèruls, comandats per Odoacre, van penetrar a la Península Itàlica i, l’any 476, van deposar el darrer emperador d’Occident, Romul August. Amb això es pot considerar acabat definitivament el poder polític de Roma sobre la Mediterrània Occidental, donant pas a la consolidació dels regnes germànics.\nEn canvi, l’Imperi Romà d’Orient, conegut amb el nom d’Imperi Bizantí, va continuar existint durant tota l’Edat Mitjana.\nEtiquetes: Antiguitat Tardana, Baix Imperi Romà, Història Antiga, Imperi Romà\nPublicat a 3.3 Roma, República i Imperi | 3 comentaris »\nEls darrers intents de salvar l’Imperi Romà\nTots els problemes i les transformacions que van donar-se al voltant del segle III van fer força difícil el control centralitzat de tot l’Imperi. Per tal de defensar les fronteres dels atacs d’alguns pobles bàrbars, s’havia arribat a acords amb altres d’aquests pobles, els quals, a canvi de poder instal·lar-se en territori romà, es comprometien a defensar-lo militarment.\nA mitjans del segle III, al si de l’exèrcit romà es van produir molts enfrontaments entre diversos bàndols, els generals dels quals aspiraven a controlar l’Imperi, intervenint cada cop amb més freqüència en la vida política.\nUn d’aquests generals, Dioclesià, després de ser reconegut emperador, va intentar acabar amb aquest període d’anarquia militar i reorganitzar l’Imperi. Així, el va dividir en dues parts o prefectures, la d’Orient i la d’Occident. En cadascuna, hi governaria un emperador August, al qual es donaria un tractament diví, amb l’ajuda d’un Cèsar, que el succeiria en morir l’emperador. Aquest sistema va ser denominat tetrarquia, ja que el poder es repartia entre quatre persones. D’altra banda, Dioclesià va iniciar les persecucions més dures contra els cristians.\nTot i que a la mort de Dioclesià les guerres entre els diferents bàndols no havien acabat, Constantí va aconseguir finalment imposar-se com a únic emperador.\nConstantí, conscient de la gran influència que havia assolit el cristianisme i per tal de guanyar-se el seu suport, en els primers anys del segle IV va decretar la llibertat de culte mitjançant l’Edicte de Milà (313) per a totes les religions de l’Imperi, inclòs el cristianisme que veia així finalitzar les persecucions dels segles passats. D’altra banda, va traslladar la capital de l’Imperi a Bizanci, que des d’aleshores es va dir Constantinopla.\nEn aquesta època, els patriarques (els bisbes més importants) de l’església cristiana de Jerusalem, Constantinopla, Alexandria i Antioquia es van reunir en el Concili de Nicea (325) per tal d’afirmar la igualtat entre ells. Tot i això, els successius patriarques de Roma es van afanyar a afirmar la seva supremacia doctrinal sobre els altres patriarques. Això provocaria forts conflictes en els segles posteriors.\nFinalment, el triomf definitiu de l’Església cristiana arribaria quan l’emperador Teodosi va prohibir els cultes no cristians mitjançant l’Edicte de Tessalònica (380). Des d’aquest moment, el cristianisme va esdevenir la religió oficial de l’Imperi i es convertia en obligatòria i les jerarquies eclesiàstiques van unir els seus interessos al de l’Estat que les defensava engrandint el seu patrimoni econòmic. Teodosi va donar suport a la supremacia de Summe Pontífex (Papa) de Roma.\nEn el segle V, l’Església de Roma va desenvolupar la doctrina dels “dos poders”, segons la qual el poder espiritual del Papa era superior al poder temporal de l’autoritat política i militar. Per això, aquesta autoritat havia de sotmetre’s a l’Església.\nTot i això, davant el creixent poder polític de l’Església, entre els cristians va sorgir una altra forma de practicar la religió. Eren els anacoretes o ermitans, unes persones que, per tal de viure més intensament el sentiment religiós abandonaven la vida mundana i es retiraven a resar en plena natura, en absoluta pobresa i solitud.\nAmb el temps, van crear-se comunitats de persones que elegien aquest tipus de vida dedicat a la religió. Eren els monjos. En aquestes comunitats religioses ha va haver l’origen del monacat, que tanta importància assoliria a l’Edat Mitjana.\nTeodosi va fer obligatori per a tothom el pagament d’un impost especial destinat a sufragar les despeses de l’Església. La consolidació de la institució eclesiàstica va ser tal que, en desaparèixer l’Imperi Romà, era l’única organització que realment era present a tot l’Imperi sota una estructura jerarquitzada.\nA la mort de Teodosi, l’Imperi va ser novament dividit entre els seus fills: l’Imperi d’Orient heretat pel primogènit Arcadi i l’Imperi d’Occident per a Honori.\nAixí, en la seva darrera etapa, l’Imperi Romà d’Occident, amb capital a Roma, comprenia la Península Itàlica, Hispània, la Gàl·lia, Britània i el nord d’Àfrica. Per la seva banda, l’Imperi Romà d’Orient, amb capital a Constantinopla, s’estenia per Grècia, Àsia Menor i el Pròxim Orient. Mentre la zona occidental entrava en un període de decadència, l’oriental coneixia una etapa d’esplendor, deguda, en part, a les seves relacions comercials amb les civilitzacions orientals.\nEtiquetes: Antiguitat Tardana, Baix Imperi Romà, Cristianisme, Història Antiga, Imperi Romà\nLa crisi del sistema romà: crisi estatal, ruralització i cristianisme\nMentre es conquerien territoris poblats i es capturaven milers d’esclaus, el sistema romà es va mantenir. Tot i això, des del segle III, es va arribar a un moment en què aquest sistema va esdevenir cada cop més difícil de mantenir i la producció de riquesa va començar a disminuir. Tot plegat ens permet parlar d’una triple crisi: estatal, econòmica i ideològica que portaria a finals del segle V a la caiguda definitiva de l’Imperi.\nCrisi de l’Estat:\nL’Imperi, que trobava cada vegada més dificultats per a defensar unes fronteres tan àmplies, pretenia recaptar més tributs per tal de dotar-se d’exèrcits forts i nombrosos. Aquesta situació va fer que moltes persones comencessin a veure el sistema romà i la centralització política com un fet menys beneficiós que en els orígens del sistema i, per tant, ja no estiguessin disposades a sostenir-lo amb els seus tributs.\nA les dificultats de seguir augmentant la producció i l’obtenció de riqueses, s’hi van afegir les d’haver d’afrontar moviments de grups socials (tant de l’interior com de l’exterior) que no acceptaven el sistema romà.\nAixí, va ser necessari reforçar l’exèrcit. Al començament del segle III, Caracalla, va estendre la ciutadania romana a tots els habitants lliures (homes) de l’Imperi. Amb això s’ampliaven enormement els compromisos fiscals i militars envers l’Estat. En aquesta època, la participació en l’exèrcit havia deixat de ser rendible, perquè ara es lluitava contra pobles pobres i força bel·licosos, a diferència del que havia passat en etapes anteriors.\nParal·lelament, per tal d’afrontar les enormes despeses de l’Estat, es va començar a encunyar moneda d’un valor real inferior al nominal. És a dir, una moneda que en teoria tenia determinat nombre de grams de plata, era en realitat un aliatge de plata, amb menor nombre de grams que el nominal, i un altre metall més barat.\nD’aquesta manera, amb la mateixa quantitat de plata s’aconseguien efectuar, a curt termini, molts més pagaments. Tot i això, a llarg termini, les conseqüències serien pitjors. Com la moneda progressivament perdia valor i la quantitat de monedes en circulació augmentava, les persones que havien de cobrar alguna cosa (per exemple, en vendre mercaderies) m’exigien una quantitat més gran.\nA poc a poc, els preus de tots els productes, així com els sous, van anar pujant, donant lloc a un procés d’inflació.\nUn altre tipus de mesures adoptades va consistir a augmentar la pressió fiscal. Els impostos recaptats eren fonamentalment de dos tipus: directes i indirectes.\nEls impostos directes es pagaven en funció de la riquesa personal i la situació jurídica de cadascú. Com més rica era una persona, més impostos pagava. Per tal d’evitar el frau, es van confeccionar cadastres detallats. Així, l’Estat, en tenir coneixement de l’extensió de les possessions dels habitants, sabia les quantitats que havia de cobrar. A partir de l’extensió de la ciutadania romana, es va incrementar molt el nombre de persones que havien de tributar.\nD’altra banda, els impostos indirectes gravaven determinades activitats, com, per exemple, comprar o vendre determinades mercaderies. Per poder comerciar amb l’exterior de l’Imperi es pagaven impostos (aranzels) i també se’n pagaven per efectuar intercanvis entre les províncies.\nCom que les resistències a pagar per part de la població eren cada cop més freqüents, el càrrec de recaptador d’impostos va deixar de ser una ocupació beneficiosa, al contrari que abans. Cal tenir en compte que per accedir al càrrec s’havia d’oferir com a garantia la pròpia fortuna.\nCrisi del sistema econòmic:\nL’alça de preus i la pressió fiscal van provocar la disminució del consum, fet que, al seu torn, va fer reduir el comerç i la producció de moltes mercaderies.\nPer exemple, per a nombrosos latifundistes, que vivien a les ciutats, i en les terres dels quals, mitjançant el treball dels esclaus, es conreava algun producte per a l’exportació, la situació es va modificar substancialment. Els esclaus eren força més cars que abans, perquè ja no se’n capturaven tants i calia criar-los fins que eren capaços de treballar.\nCom que no només es pagaven més impostos, sinó que també era més difícil vendre les mercaderies, a partir del segle III, amb l’extensió de la crisi a les ciutats, en la societat romana es va produir un fenomen de ruralització progressiva. Els que posseïen finques (villae) al camp van començar a abandonar les ciutats i es van dedicar a l’explotació agrària, però ara sota un sistema diferent.\nEs conreaven menys productes per a la venda o l’exportació. Va augmentar força la part de la producció destinada a l’autoabastament, és a dir, al consum local. Va fer-se necessari conrear o fabricar aquells productes que ja no arribaven de terres llunyanes. D’aquesta manera, dequeia l’economia imperial.\nTambé la situació de la força de treball va anar variant. Els latifundistes van estimar-se més substituir la força de treball dels esclaus per colons. Arrendaven a aquests colons una petita parcel·la de terra perquè la conreessin juntament amb la seva família. Del que se’n obtenia, una part era per a la seva subsistència i la resta es lliurava al propietari de la terra.\nAquests béns que obtenia un propietari d’una explotació agrícola, pel sol fet de ser-ho, els denominem rendes agràries (aquestes rendes es podien pagar amb productes del camp o amb diners).\nMolts d’aquests colons eren antics esclaus als quals s’havia permès de formar una família i dedicar-se a conrear una parcel·la. Aquest sistema rep el nom de colonat. A la llarga, la nova situació va tenir com a conseqüència l’interès per a millorar la productivitat creixés en aquelles persones que estaven en contacte directe amb les feines agrícoles.\nEls petits propietaris de terra també van perdre independència: van esdevenir servi terrae, arran d’unes lleis de finals del segle III, que els impedien d’abandonar el seu lloc de treball i lloc de residència, i passaven a dependre jurídicament d’un senyor.\nUnes altres lleis establien el mateix per als oficis de les ciutats. A partir d’aquest moment, els artesans havien de pertànyer, obligatòriament, a unes associacions, els collegia, mitjançant les quals l’Estat els imposava la producció d’una quantitat determinada de productes, així com la transmissió del seu ofici de pares a fills, i controlava el pagament dels impostos.\nLa progressiva difusió d’una nova religió, el cristianisme, va acomplir un paper molt important en la transformació de la societat imperial romana.\nPalestina havia patit el domini successiu de perses, grecs i romans des del primer mil·lenni a.C. En el segle I, durant el regnat de l’emperador Tiberi (14-37 d.C.), Jesús, fill d’un fuster de Nazaret, va predicar a Galilea i Judea, i es va presentar com l’esperat messies dels jueus. Tot i això, Jesús no feia referència solament a un pacte entre Jahvè i el poble jueu, sinó que parlava d’un Déu que considerava iguals tots els éssers humans. Els ensenyava a estimar-se i perdonar-se. Mitjançant exemples de la vida quotidiana, les paràboles, pretenia que les persones fessin de l’amor als seus iguals la principal norma de conducta.\nTot això era clarament contrari a l’organització social romana, basada en l’esclavatge i les diferències socials. Per la seva banda, els sacerdots jueus van rebutjar un home que pretenia ser superior a ells dient que era el fill de Déu. A instàncies dels sacerdots, Ponç Pilat, governador romà de Palestina, el va fer crucificar (any 33 d.C.).\nA partir d’aleshores, els seus deixebles es van dedicar a difondre el missatge de Jesús. Les cartes de Pau a les primeres comunitats cristianes de la Mediterrània Oriental, juntament amb els evangelis, en què quatre apòstols (Mateu, Marc, Lluc i Joan) explicaven la vida de Jesús, van constituir el Nou Testament o pacte entre Déu i tots els ésser humans.\nDurant els segles I i II, de primer entre els esclaus i els pobres, i després també entre els rics, lentament van crear-se les primeres comunitats cristianes a totes les ciutats de l’Imperi, encara que a les zones rurals el cristianisme encara penetraria amb lentitud. Els cristians s’organitzaven en grups que denominaven “esglésies” i elegien les persones que consideraven més idònies per a dirigir-los espiritualment: els sacerdots. Aquests sacerdots, al seu torn, elegien els bisbes, per tal que els coordinessin. Així, els simples fidels, laics, es distingien d’un primerenc clergat.\nNo obstant això, a les darreries del segle II, es va abandonar l’organització democràtica i l’església cristiana va ordenar-se jeràrquicament. És a dir, van començar a ser les autoritats màximes de l’església catòlica (catòlica vol dir universal) les qui anomenaven els càrrecs inferiors.\nLa societat romana era força tolerant amb les altres religions, però no ho va ser amb el cristianisme, perquè a més del seu caràcter revolucionari i de la gran difusió que anava assolint, el seu monoteisme resultava incòmode. Per exemple, els cristians es negaven a retre culte a l’emperador. Això debilitava la unitat política de l’Imperi.\nDurant els segles I, II i III la persecució dels romans als primers cristians va anar augmentant. Els màrtirs que es van estimar més morir que no pas haver de renunciar a les seves creences van ser molt nombrosos, però això no va fer més que incrementar el prestigi d’aquesta nova religió. La repressió va obligar els fidels a practicar la seva religió en secret, en cases particulars i en catacumbes.\nPublicat a 3.3 Roma, República i Imperi | 2 comentaris »


Història de Xile - Viquipèdia, l'enciclopèdia lliure\nLa història de Xile narra els esdeveniments que han tingut lloc a Xile des dels temps dels primers pobladors, des de la prehistòria, fins a l'actualitat.\n1 Xile prehispànic\n2 L'arribada dels europeus\n3 La conquesta del territori\n4 La colònia\n5 La independència\n6 Organització de la república\n7 República conservadora\n8 República liberal\n9 Guerra del Pacífic\n10 La guerra civil i la república parlamentària\n11 La república presidencial\n12 Xile sota Pinochet\n13 Retorn a la democràcia\nEl territori de l'actual Xile va ser habitat per diversos grups indígenes abans de l'arribada dels espanyols. Al començament, estaven organitzats en grups tribals nòmades, com a societats primitives; evolucionarien, però, fins a convertir-se en societats sedentàries. Les restes arqueològiques més antigues de l'estat es troben a Monte Verde, prop de Puerto Montt, i daten del 10500 aC. Algunes restes trobades a la cova Fell, i un jaciment arqueològic de la Tierra del Fuego, indiquen que la presència humana s'hi remunta al 7000 aC. Amb el temps, es van formar els principals grups indígenes xilens: els atacamenyos, els aimara, els diaguites, els xangos, els maputxes, els tehueltxes, txonos, alcalufes, ones i els iàmanes. Durant el segle xv, la cultura dels pobles indígenes seria influenciada per l'expansió de l'Imperi inca, el qual sotmetria els pobles indígenes xilens, llevat de les tribus maputxes, les quals van establir fermament la frontera meridional de l'Imperi inca al nord del riu Maule. S'estima que, al segle xvi, la població superava els 1,2 milions d'habitants a la regió que avui dia conforma l'estat de Xile.\nEl primer europeu a reconèixer el territori xilè fou el portuguès Ferran de Magalhães en el seu viatge de circumnavegació del planeta sota les ordres de Carles I d'Espanya. Després de salpar de Sanlúcar de Barrameda el 26 de setembre del 1519 i de visitar les costes brasileres i argentines, Magalhães va descobrir l'estret que connecta l'oceà Pacífic i l'oceà Atlàntic, l'1 de novembre del 1520, data que la historiografia xilena considera el descobriment del territori xilè. Magalhães va anomenar aquest estret com a estret de tots els sants, que seria posteriorment reanomenat en honor al seu descobridor.\nNo obstant això, el primer explorador del territori xilè fou Diego de Almagro, soci de Francisco Pizarro en la conquesta del Perú. Les disputes amb Pizarro quant al repartiment de les riqueses del destruït Imperi inca el van portar a les terres del sud. Almagro va sortir de Cusco el juliol de 1535. Molts historiadors creuen que una de les raons del viatge d'Almagro serien els rumors de l'existència d'un regne molt més ric que el Perú, localitzat al sud, els quals podrien haver sorgit intencionalment pels nadius per debilitar els exèrcits conqueridors i permetre una rebel·lió nadiua. Després de recórrer el camí inca (creuant els territoris actuals de Bolívia i nord de l'Argentina), Almagro va creuar la serralada dels Andes amb funests resultats: gran part de la comitiva va morir durant la travessia a causa de la hipotèrmia. Després de nou mesos, Almagro va arribar a la vall de Copiapó el 21 de març de 1536.\nAlmagro va organitzar el reconeixement de la seva governació, anomenada Nova Toledo (el nom del territori que havia estat cedit al conqueridor pel monarca d'Espanya), sense trobar les riqueses que cercava. Un enfrontament, a Reinohuelén, entre els indígenes i una de les seves patrulles és considerada pels historiadors la primera batalla de la Guerra d'Arauco. Decebut i cansat del viatge, va decidir retornar al Perú el 1536 per la ruta d'Arequipa cap al Cuzco, on es va rebel·lar contra Pizarro.\nLa conquesta del territori[modifica]\nFundació de Santiago.\nEl 1540, Pedro de Valdivia va portar-ne a terme una segona expedició, la qual va iniciar el període de la conquesta. A diferència de Diego de Almagro, Valdivia va prendre la ruta del desert d'Atacama. En arribar a la vall de Copiapó, va prendre possessió de la terra en nom del rei d'Espanya i va anomenar el territori Nova Extremadura, en honor de la seva terra natal. Va marxar cap a la vall de l'Aconcagua, on el cacic Mixtimalongo va intentar aturar-lo sense èxit. El 12 de febrer del 1541, va fundar la ciutat de Santiago als peus del turó de Santa Lucía (anomenat Huelén en la llengua ameríndia mapudungún). Al cap de pocs mesos, Valdivia va ser proclamat governador i capità general de la Nova Extremadura. Al començament, va rebutjar aquest càrrec, però el va acceptar l'11 de juny de 1541.\nDurant aquest període, va lluitar contra els indígenes del nord del país, amb la intenció de consolidar la dominació espanyola dels territoris. Quan va rebre més tropes, va iniciar l'ocupació dels territoris del sud. També hi va fundar altres ciutats: La Serena (1544), Concepción (1550), La Imperial (1552), Villarica i Los Confines (1553).\nEl 1553, el país semblava finalment "pacificat"; però, els maputxes, encapçalats per Lautaro i Caupolicán, van començar una insurrecció i Valdivia perdria la vida en un dels combats. El nou governador, García Hurtado de Mendoza y Manríquez, que es convertiria en el virrei del Perú, va reconstruir les ciutats destruïdes, però no va aconseguir vèncer totalment la resistència dels indígenes.\nEl 16 de desembre del 1575, un terratrèmol acompanyat d'un tsunami va assolar el territori del sud, destruint les ciutats de La Imperial, Villarica, Valdivia i Castro. Els estudis recents calculen, a partir de les descripcions del fenomen i els danys produïts, que la mangnitud del terratrèmol seria de magnitud 8,5 en l'escala de Richter.\nEl 1598, els maputxes es van aixecar una vegada més, i es produeix el Desastre de Curalaba, que gairebé finalitza la colonització de Xile. Les ciutats al sud del riu Biobío van ser destruïdes, llevat de Castro. Després de diversos combats subsegüents a la Guerra d'Arauco, es va establir una nova frontera tàcita entre la colònia espanyola i les terres sota el control maputxe: el riu Biobío, on s'iniciarien després revoltes perilloses.\nDesprés de la conquesta, es va iniciar un període de més de dos segles, amb els quals es va consolidar la dominació espanyola, encara que resistida pels maputxes.\nEl Reyno de Chile (Regne de Xile) es va constituir administrativament en una capitania general del virregnat del Perú, amb capital a la ciutat de Santiago. El control efectiu del territori de la capitania abastava la vall central fins al riu Biobío. El cap de la capitania era el governador i capità general, assessorat per la Reial Audiència, presidida pel governador mateix (i, per tant, se'l va anomenar indistintament president o governador). L'Audiència, a més de ser un òrgan consultiu, tenia les funcions d'un tribunal d'apel·lacions del regne.\nCom a capitania general, Xile era una zona especial d'administració; però, d'acord amb al sistema de control recíproc de les autoritats, el rei Felip II de Castella va subjectar el governador a la vigilància del virrei del Perú amb una cèdula reial expedida el 1589. Posteriorment, es va autoritzar els virreis a intervenir a Xile només en cas d'"avalot" i es va autoritzar els virreis a posar en pràctica estratègies militars en la Guerra d'Arauco que el governador de Xile havia d'implementar. El virrei tenia l'autoritat de deposar el governador, encara que aquesta seria temporal.\nLa Guerra d'Arauco tindria, al llarg de la història de la colònia, diverses etapes de bel·ligerància i altres de pacífiques; guerres ofensives, guerres defensives i parlaments. A més, els governadors hagueren d'enfrontar-se, durant la segona meitat del segle xvii, a les repetides incursions dels corsaris anglesos. Per sostenir l'exèrcit, el 1600 es va establir una subvenció de la corona, del tresor del virregnat del Perú, per defendre la colònia.\nLa situació geogràfica de Xile, allunyat de les principals rutes terrestres i marítimes, va ser un dels inconvenients més greus de la seva colonització i desenvolupament, conjuminat a l'estat constant de guerra, la qual cosa el convertiria en una de les àrees més pobres de l'Imperi espanyol d'Amèrica. Els intercanvis amb el Perú van ser la base de l'activitat econòmica de la capitania; posteriorment, encara que prohibit legalment, es va establir el comerç regular amb Buenos Aires.\nNapoleó va envair Espanya durant l'època en què García Carrasco havia pres el control de la capitania de Xile, al qual renunciaria el 1810. El militar més antic de Xile, Mateo de Toro y Zamrano, va prendre'n el govern de manera interina, al mateix temps que s'estenia entre els criolls el moviment junsista, amb la intenció de reemplaçar la governació espanyola amb una junta de notables que conservés el govern mentre el sobirà espanyol, Ferran VII estigués fora del poder.\nEl governador Mateo de Toro y Zambrano va acceptar la convocatòria d'un capítol per a decidir l'establiment d'una junta de govern. Així, el 18 de setembre del 1810, s'hi va formar la Primera Junta Nacional de Govern, la qual presidia ell mateix, i començà un període que la historiografia xilena ha anomenat la "Pàtria Vella". Al cap de poc, es va convocar l'elecció dels membres del Primer Congrés Nacional. El moviment dels moderats, que propugnava una major autonomia, encara que no pas la separació completa de l'imperi espanyol, va obtenir una ampla majoria; els exaltats que, per contra, predicaven la independència absoluta i instantània, n'obtindrien la minoria.\nAl començament, el govern transitori que s'havia establert no tenia intencions independentistes. No obstant això, amb el pas del temps, aquesta situació va canviar, especialment amb l'arribada al poder de José Miguel Carrera. Es van dictar els primers texts constitucionals i les lleis pròpies; es van crear noves institucions, com ara l'Institut Nacional, la Biblioteca Nacional i el primer periòdic xilè, La Aurora de Chile. Així, en aquest període, va començar la Guerra de la Independència contra les tropes reialistes.\nLes tropes reialistes, enviades pel virrei del Perú, José Fernando de Abascal y Sousa, amb els adherents a la causa reialista que habitaven el territori xilè, van derrotar les tropes patriotes a la batalla de Rancagua, el 2 d'octubre del 1814, que seria el començament d'allò que s'ha anomenat la "Reconquista Espanyola": es van restaurar les institucions colonials, i els governs de Mariano Osorio i Casimiro Marcó del Pont.\nDesprés de la derrota de Rancagua, la majoria dels líders independentistes van fugir cap a Mendoza, Argentina. Allí es va formar l'Exèrcit dels Andes, encapçalat pel llibertador argentí José de San Martín, en el qual participava Bernardo O'Higgins, líder de les milícies xilenes. L'exèrcit va derrotar les tropes reialistes en la batalla de Chacabuco, i va començar un nou període conegut com la "Pàtria Nova". O'Higgins va ser nomenat Dictador Suprem, i el 12 de febrer del 1818, durant el primer aniversari de la Batalla de Chacabuco, es va declarar formalment la independència de Xile, la qual es confirmaria amb la victòria de l'exèrcit en la batalla de Maipú, el 5 d'abril del mateix any.\nDurant el seu govern, es van realitzar diverses obres d'infraestructura; es va organitzar l'Esquadra Llibertadora que es va dirigir cap al Perú, capturà la ciutat de Valdivia de mans espanyoles, encapçalada per Thomas Cochrane, i es van promulgar dues cartes fonamentals: la constitució de 1818 i la constitució de 1822. No obstant això, per causa del seu autoritarisme, O'Higgins es guanyaria l'antipatia del poble. Per evitar una guerra civil, O'Higgins va renunciar-hi el 28 de gener del 1823 i el juliol del mateix any es va exiliar al Perú.\nOrganització de la república[modifica]\nAmb la renúncia d'O'Higgins, el país va entrar en un llarg període d'inestabilitat política. El general Ramón Freire, que va prendre el poder de Dictador Suprem, assessorat per Mariano Egaña, va acabar amb l'últim punt de resistència colonial a Chiloé, però el desordre polític va ser un greu obstacle per al seu govern. Va redactar la Constitució Moralista de 1823, que seria rebutjada per la població, enfonsada en una crisi econòmica severa.\nAmb un ambient dominat pels conflictes entre els grups polítics, després de la caiguda del govern de Freire, Manuel Blanco Encalada és elegit primer president de Xile. El seu curt govern va estar marcat pel domini del grup federalista i la promulgació de les Lleis Federals de 1826. Aquesta legislació, però, va ser rebutjada, i es va provocar un gran caos en tot el país. Blanco Encalada va renunciar-hi i el van succeir diversos presidents amb períodes curts de govern.\nEl 1828, Francisco Antonio Pinto va aprovar la Constitució liberal de 1828. Pinto va ser reelegit, però va ser acusat de frau electoral. A més, el Congrés Nacional va designar Francisco Ramón Vicuña vicepresident, càrrec que hauria de ser elegit per votació popular. Això va produir un aixecament de l'exèrcit, encapçalat per José Joaquín Prieto, que controlaria ràpidament el sud de Xile i començaria la Revolució de 1829. Pinto i Vicuña renuncien per evitar la guerra civil, però ja era massa tard. La unió entre conservadors, estanquers i o'higginistes, després de la batalla d'Ochagavía, va produir la caiguda del règim liberal, i s'hi instauraria un govern revolucionari a càrrec de José Tomás Ovalle. Finalment, amb la batalla de Lircay, es va assolir la victòria definitiva dels revolucionaris i la fi del règim liberal.\nJosé Joaquín Prieto, després de sortir victoriós en la Revolució, va assumir la presidència de la república el 1831. Amb ell, el poder de Diego Portales es va incrementar, i es convertí en l'home més important del país. Amb la ideologia de Portales, autoritària, es va promulgar la constitució de 1833, que atorgava molts poders al president de la república, electe per sufragi censatari per un període de 5 anys. Això va permetre que el període convuls s'acabés i comencés un període d'estabilitat (llevat de les revolucions del 1851 i 1861) i de desenvolupament econòmic.\nAmb el descobriment de minerals a Chañarcillo i la venda de blat als mercats externs, l'estat va començar el seu desenvolupament econòmic. No obstant això, la rivalitat entre els ports de Valparaíso i del Callao al Perú, pel domini del comerç del Pacífic, es va agreujar amb la creació de la Confederació del Perú i Bolívia, d'Andrés de Santa Cruz. Portales, un dels enemics d'aquesta confederació, hi va promoure la guerra. Com a ministre de guerra, va fer que el Congrés declarés la guerra el 28 de setembre del 1836. Gran part del poble i de l'exèrcit no estava convençut d'entrar-hi. Tanmateix, l'assassinat de Portales, el 6 de juny del 1837 va ser l'al·licient necessari per a la participació en la guerra i la victòria en la batalla de Yungay, sota el comanament del general Manuel Bulnes, el 20 de gener del 1839.\nDurant el període de la república conservadora, Xile va desenvolupar-se econòmicament amb la construcció de ferrocarrils, ponts, carreteres i el començament de la colonització del sud del país, mitjançant la immigració alemanya i la fundació del Puerto Montt. L'estabilitat del règim conservador, però, va començar a trontollar. Començà un conflicte entre l'Església catòlica i l'estat, i el president Montt es va trobar enmig d'una cruïlla. Els conservadors es van allunyar del president i es van unir als opositors del govern, i formaren la Fusió Liberal-Conservadora. Antonio Varas, representant el Partit Nacional de Montt, és derrotat per la Fusió el 1851.\nJosé Joaquín Pérez va assumir-ne la presidència el 1861 com a candidat d'unitat, i va acabar l'època dels decennis (la duració de l'administració presidencial dels presidents anteriors: Prieto, Bulnes, Montt i Pérez). Una de les primeres coses que va afrontar seria la guerra contra Espanya, que havia envaït les illes Chincha, que pertanyien al Perú, com a pagament pels deutes antics durant la guerra de la independència després de la batalla d'Ayacucho el 9 de desembre del 1824, invasió que seria reconeguda oficialment en la capitulació que es va acordar després de la guerra. Anys després, els tenidors de bons, peruans i espanyols, van pressionar el govern per fer-ne efectiu el deute, la qual cosa va motivar la presència de l'expedició científica a les costes d'Amèrica del Sud, com s'havia anomenat l'esquadra de guerra espanyola. Un incident relacionat amb la hisenda de Malambo, en què un espanyol va morir, així com la redacció del Tractat Vivanco-Pareja, van ser esdeveniments rebutjats pel Perú i considerats un afront a la independència americana. Xile es va aliar amb el Perú i finalment, després del combat naval d'Abtao, els espanyols van ser derrotats per l'esquadra aliada, després del bombardeig del port de Valparaíso el 31 de març del 1866 i el combat del 2 de maig a El Callao, Perú.\nDurant el període de la república liberal, Xile va començar la inversió i explotació dels minerals (principalment, el coure) de la regió d'Antofagasta, sota l'administració boliviana. Al mateix temps, el francès Orélie-Antoine de Tounens va declarar la independència del Regne de l'Araucanía i la Patagònia. Encara que aquest estat mai va ser establert definitivament, aquest incident va fer que el govern decidís controlar la regió que encara estava sota el domini indígena. El 1855, una llei interpretativa de la Constitució va establir-ne la llibertat de culte, i el 1867 es va aprovar el Codi de Comerç.\nEl 1871, va assumir-ne la presidència Federico Errázuriz Zañartu. Durant el seu govern, es va acabar la fusió liberal-conservadora i es va crear l'aliança liberal, amb la unió dels liberals amb el Partit Radical. Durant el règim liberal, es van realitzar diverses modificacions en la constitució de 1833: es va reduir el quòrum de les cambres del Congrés, es van limitar les facultats presidencials i es va flexibilitzar l'acusació als ministres per part del Congrés, que començava a tenir més atribucions. El 1874 es va suprimir l'aforament eclesiàstic.\nBatalla naval de la Guerra del Pacífic.\nEl 1879, va començar la Guerra del Pacífic entre Xile i Bolívia per l'administració de la frontera nord de l'estat i els interessos xilens dels territoris minerals que pertanyien a Bolívia, a Antofatasta. Aquest seria el conflicte bèl·lic més gran de la història del país. Xile va conquerir ràpidament el territori d'Antofagasta, i després es va enfrontar amb el Perú al mar, que s'havia aliat amb Bolívia. Xile va conquerir els territoris de Tarapacá, Arica i Tacna el 1880. Bolívia es va retirar de la guerra el mateix any i l'exèrcit xilè va entrar a Lima el 15 de gener del 1881. La guerra va acabar finalment amb la batalla d'Huamachuco, el 10 de juny de 1883, i es va signar el Tractat d'Ancón el 20 d'octubre de 1883.\nLa victòria xilena sobre els estats aliats va permetre l'expansió del territori nacional, annexant-hi Tarapacá, Arica i Tacna pel Tractat d'Ancón i Antofagasta. Paral·lelament, la zona de l'Araucanía havia patit un procés de lenta incorporació amb la construcció de forts, la instal·lació de colonitzadors i tropes militars i la realització de parlaments amb els indígenes, i s'assolí la Pacificació de l'Araucanía el 1881. El 1888, és incorporada també l'Illa de Pasqua. D'altra banda, Xile renuncia al territori de la Patagònia oriental i de la Puna d'Atacama i els cedeix a l'Argentina després del tractat de 1881.\nEls nous territoris incorporats van provocar un explosiu auge econòmic en l'estat, derivat principalment de la mineria del salnitre, i es recuperà així de la crisi econòmica de la dècada de 1870. Diverses companyies europees, principalment britàniques, es van instal·lar a l'extrem nord de l'estat per explotar els nitrats. La riquesa produïda per l'"or blanc" sustentava el 75% dels ingressos fiscals i la totalitat de l'economia nacional.\nLa guerra civil i la república parlamentària[modifica]\nJosé Manuel Balmaceda va ser elegit president el 1886. Aprofitant els dividends provinents de l'explotació del salnitre, el govern de Balmaceda es va caracteritzar per la modernització completa del sistema econòmic, educatiu i sanitari, i la construcció de grans obres civils, com ara els ferrocarrils al llarg de tot l'estat i el viaducte del Malleco. Durant el seu govern, va tractar d'unificar els liberals entorn la seva figura, però la divisió es va aprofundir i impossibilità el desenvolupament del seu govern, atès que era comú que el Congrés acusés constitucionalment els ministres. A més, va sumar com a enemics els líders conservadors, l'aristocràcia i els empresaris de la indústria del salnitre.\nLa forta oposició a Balmaceda es va concretar quan el Congrés no va aprovar la Llei de Pressupostos de l'any 1891. Balmaceda va declarar, l'1 de gener, que, malgrat l'oposició, aquesta llei entraria en vigència i que el Congrés no es reuniria sinó al mes de març. Aqueix mateix dia, el Congrés va considerar il·legítima l'actitud del president i va declarar-ne la destitució. L'armada es va adherir als parlamentaris, mentre que l'exèrcit va declarar la seva lleialtat al primer mandatari, i es donà inici a la Guerra Civil de 1891.\nEl 12 d'abril, va ser declarat un govern paral·lel a Iquique, liderat per Ramón Barros Luco i l'almirall Jorge Montt. Ràpidament, les tropes congressistes van derrotar el nord als balmacedistes. Després de les batalles de Concón (20 d'agost) i Placilla (28 d'agost), les tropes revolucionàries van aconseguir entrar a Santiago. Balmaceda, refugiat en l'ambaixada de l'Argentina, es va suïcidar el 19 de setembre (el dia anterior era la data de la finalització del seu mandat), i acabà amb la Guerra Civil, que va produir més de 10.000 morts.\nDurant aquest període, encara que no es va establir un sistema parlamentari, el Congrés va dominar la política de l'estat i va supeditar-ne el president a les seves decisions, la qual cosa produiria un estancament de les reformes i el progrés.\nLa república presidencial[modifica]\nDurant la dècada de 1920, l'estat es va enfonsar en una greu crisi econòmica. No obstant això, l'emergent classe mitjana va elegir un president reformista, però el seu programa va ser frustrat pel Congrés conservador. Un cop militar encapçalat per general Luis Altamirano, el 1924, va produir un període de gran inestabilitat que duraria fins al 1932. Quan el règim constitucional va ser restaurat el 1932, un fort partit va sorgir, els radicals, els quals es convertirien en la força clau dels governs de coalició dels següents vint anys. Durant el període del domini del Partit Radical, l'estat va incrementar-ne el paper en l'economia. El 1952, Ibáñez va retornar al poder, succeït per Jorge Alessandri el 1958. El 1964, l'elecció presidencial del demòcrata cristià Eduardo Frei Montalva, per majoria absoluta, va iniciar un període de reformes estructurals. Amb el lema de "Revolució en llibertat", l'administració de Frei va començar importants programes de reforma social, econòmica, educativa, d'habitatge, i agrària, la qual incloïa una sindicalització dels treballadors agrícoles. El 1967, però, Frei va ser atacat per l'esquerra, que deia que les seves reformes eren inadequades, i pels conservadors, que les consideraven excessives.\nEl 1970, Salvador Allende va ser elegit president. Allende era marxista i membre del Partit Socialista de Xile, el qual encapçalava la Unitat Popular, una coalició del Partit Socialista, Comunista, Radical i Social-Demòcrata, amb dissidents dels demòcrates cristians, del Moviment d'Acció Popular Unitària i d'Acció Popular Independent. El seu programa de govern incloïa la nacionalització de diverses indústries privades i dels bancs, l'expropiació massiva de la terra i la col·lectivització. La proposta d'Allende també incloïa la nacionalització de diverses companyies nord-americanes que treballaven a les mines de coure xilenes. Allende, però, no va ser elegit amb majoria absoluta; la constitució requeria que el candidat amb majoria relativa fos confirmat pel parlament xilè. Aquest procés havia estat una formalitat, però en aquesta elecció, el procés es tornaria molt controvertit. Malgrat les pressions del govern nord-americà, el Congrés va aprovar-lo com a president. Després de la seva elecció, les forces camperoles i indígenes van prendre violentament les terres dels ranxos, complint amb força les promeses de redistribució de la terra d'Allende.\nDesprés de la seva elecció, els Estats Units van expressar la seva desaprovació, i van implementar un nombre de sancions econòmiques contra Xile. A més, segons els reports de la CIA, aquesta institució va donar suport a tres grups diferents d'oposició durant aquest període, per instigar un cop d'estat que evités que Allende assumís la presidència.\nDurant el primer any de la seva administració, les reformes econòmiques de la política monetària expansiva del ministre d'Economia, Pedro vuskovic, van produir resultats favorables, amb un increment del 8,6% del producte interior brut i una caiguda de la taxa d'inflació i la taxa d'atur. No obstant això, els resultats no van ser sostinguts i, el 1972, la moneda xilena va experimentar una inflació del 140%. La combinació d'inflació amb els preus fixos establerts pel govern van produir l'aixecament d'un mercat negre de productes bàsics, com ara arròs, sucre, mongetes i farina, i la "desaparició" d'aquests dels supermercats.\nEl 1973, la societat xilena estava polaritzada entre els opositors i els seguidors de les polítiques d'Allende. Es va produir un cop d'estat militar el juny de 1973, que no va reeixir. Tanmateix, el 22 d'agost del 1973, la Cambra dels Diputats va declarar la ruptura de la democràcia xilena i demanava la remoció d'Allende i la restauració del règim constitucional. L'11 de setembre del 1973 es va produir un altre cop d'estat amb el qual els militars van prendre el poder de l'estat. Allende va morir; probablement es va suïcidar quan els militars van bombardejar el Palau Presidencial. No obstant això, Augusto Pinochet, que encapçalava aquest cop d'estat, no va restaurar el règim presidencial ni va retornar el poder a la legislatura civil, sinó que va utilitzar el poder que tenia com a comandant de l'exèrcit per a designar-se cap d'una junta.\nAquest cop d'estat està envoltant de teories sobre la posició de la CIA. Des del 1975, hi ha reports que indiquen que la CIA havia intentat prevenir que Allende prengués el poder després de la seva elecció el 1970; i el 2000 va publicar documents que indicaven que Pinochet era un dels candidats favorits per a prendre el poder. Tanmateix, neguen haver participat activament en els esdeveniments posteriors a la presa de possessió d'Allende.\nXile sota Pinochet[modifica]\nXile va ser governat per un règim militar fins al 1990. L'exèrcit va establir una junta conformada pel comandant de l'exèrcit, el general Augusto Pinochet, el comandant de la marina, l'almirall José Toribio Merino, el comandant de les forces àeries Gustavo Leigh, i el director dels carabiners, César Mendoza. Leigh va ser reemplaçat pel general Fernando Matthei el 1978 i Mendoza per Rodolfo Stange, el 1985.\nDesprés del cop militar, els xilens van viure una repressió de gran magnitud: Pinochet va abolir les llibertats civils, va dissoldre el Congrés Nacional, va prohibir les activitats sindicals, va prohibir les vagues, i va eliminar les reformes agràries i econòmiques d'Allende. La junta va empresonar, torturar i assassinar milers de xilens. D'acord amb la comissió de Rettig i el report de Valech, 3.200 persones van ser executades, assassinades o van "desaparèixer", i almenys 29.000 van ser torturades i empresonades.\nLa junta va dividir la nació en regions controlades pel govern central (aquest model encara està en vigor), i va aplicar polítiques de lliure mercat, així com la liberalització i privatització de les empreses, una retallada de les tarifes d'importació, així com dels programes de benestar social del país. No obstant això, els controls dels salaris no van impedir l'augment de la hiperinflació: entre 1973 i 1975, l'índex dels preus als consumidors va augmentar 3.000% i la taxa d'atur va arribar al 25% el 1977.\nProtestes contra Pinochet, 1985.\nLa indústria principal de Xile, l'extracció de coure, va romandre en mans del govern, encara que es va permetre la inversió privada en l'extracció d'altres dipòsits minerals. Amb una política de mercat capitalista, les pensions i la sanitat es van privatitzar, així com l'educació superior del país. Durant els anys vuitanta, la junta va decidir establir un sistema de canvi fix de la moneda, la qual cosa va produir un auge de les importacions i el col·lapse de la producció industrial nacional, que, amb la recessió mundial, van causar una greu crisi econòmica el 1982, amb una severa caiguda del PIB del 14% i un increment de la taxa d'atur del 33%. Es van organitzar, alhora, una sèrie de protestes massives amb la intenció de produir la caiguda del règim, però no van reeixir.\nDesprés de la crisi econòmica, Hernan Buchi es va convertir en el ministre de Finances de 1985-1989. Va permetre el sistema de lliure flotació del pes xilè i va instaurar restriccions en el moviment de capital, internament i externament. Va introduir una legislació bancària i va reduir els impostos de les impreses. Va continuar amb el programa de privatitzacions i reprivatitzacions de les companyies que s'havien nacionalitzat per causa de la crisi econòmica de 1982-1983. Amb aquestes polítiques, l'economia es va recuperar ràpidament, la inflació es va reduir al 10% anual, i el PIB va créixer, de 1984 a 1990 5,9% anual, la taxa de creixement més alta de tot el continent. Xile va desenvolupar una forta economia d'exportacions, que incloïa productes com ara les fruites i les verdures, cap a l'hemisferi nord durant les temporades en què no s'hi produeien.\nLa constitució xilena va ser aprovada en un plebiscit fraudulent el setembre de 1980 i Pinochet en fou designat president. La constitució establia que, el 1988, es faria un altre plebiscit per mitjà del qual la ciutadania podria acceptar o rebutjar un candidat proposat per la Junta Militar. Com era d'esperar, Pinochet va ser el candidat proposat per a un segon terme de 8 anys, però, el 55% el va rebutjar.\nRetorn a la democràcia[modifica]\nDesprés de la derrota del dictador Pinochet en el plebiscit, la constitució es va esmenar per permetre noves provisions, per crear nous seients per al Senat, per disminuir el paper del Consell de Seguretat Nacional i per igualar-ne el nombre de membres civils i militars. El desembre del 1989, Patricio Aylwin, candidat de la Concertació, una coalició de partits que incloïen el Parit Demòcrata Cristià, el Partit Socialista de Xile, el Partit per la Democràcia i el Partit Radical Social-Demòcrata, va ser elegit com a president. El febrer de 1991, la Comissió per la Veritat i la Reconciliació, organisme establert per Aylwin l'any anterior, va publicar el seu report sobre les violacions als drets humans durant el període de la dictadura. Durant les eleccions de 1993, Eduardo Frei Ruiz Table, del Partit Demòcrata Cristià va ser elegit per a un període de 6 anys.\nDurant les eleccions de 1999, cap dels candidats va obtenir la majoria absoluta; durant la segona ronda d'eleccions, Ricardo Lagos Escobar, del Partit Socalista i el Partit de la Democràcia, va portar a la Concertació a la victòria, amb el 51,32% dels vots. El govern va continuar la política d'obertura comercial, signant tractats de lliure comerç amb Mèxic, Canadà i els Estats Units (encara que no s'integraria com a membre del NAFTA), amb la Unió Europea i amb Corea del Sud. Malgrat dues petites recessions, l'economia xilena ha crescut contínuament des de la dècada dels vuitanta, i s'ha consolidat l'estat com una economia emergent puixant d'Amèrica Llatina, amb la segona renda per capita més alta de la regió, i s'hi ha reduït radicalment la pobresa, a nivells inferiors al 20% (i inferiors al 6% de pobresa extrema), complint, així, anticipadament, els "Compromisos del Mil·lenni". La capital, Santiago de Xile, s'ha consolidat com un dels centres més importants de negocis de Sud-amèrica. El 2006, Michelle Bachelet va ser elegida primera dona presidenta de la història de Xile.\nA Wikimedia Commons hi ha contingut multimèdia relatiu a: Història de Xile\nObtingut de «https://ca.wikipedia.org/w/index.php?title=Història_de_Xile&oldid=24048996»\nLa pàgina va ser modificada per darrera vegada el 10 jul 2020 a les 19:43.


Galetes d’avellanes a les clarisses de Reus | Catalunya Religió\nGaletes d’avellanes a les clarisses de Reus\nPer Catalunya Religió. Dij, 09/08/2018\n(Ramon Bassas - CR) Fa una mica més de tres anys, les clarisses de Reus van decidir començar a comercialitzar dolços «una iniciativa que vam portar a terme en quedar-nos sense feina durant molt de temps», explica la germana Teresa Pujal, filòloga, clarissa del Monestir de Santa Clara de Reus, presidenta de la Federació de Germanes Clarisses de Catalunya, Castelló i Menorca i responsable de l’obrador. «Per tant, no són uns dolços amb una tradició», rebla. Les clarisses, des de la seva fundació, ja tenen especial dedicació al treball manual dels productes de la terra.\nEls dolços que elaboren són de petit format, oi? «Sí, són galetes i, de moment, en fem de quatre clases, a l'espera de treure'n un de nou a la tardor: anís, avellana, xocolata, integrals amb panses». Posi’ns-en un exemple. «Em centraré en les galetes d'avellana, que és un producte creat per nosaltres, amb un recepta pròpia i tenint en compte que l'avellana és el producte típic de Reus», proposa. Cal dir que també en tenen d’anís, integrals amb panses, coco i xocolata.\n¿I com és que van decidir-se a incorporar-la a la seva oferta? «Volíem elaborar un dolç que tingués el producte típic de la nostra ciutat i amb una recepta que no fos treta d'enlloc sinó creada per nosaltres de forma exclusiva», respon Pujal. «De fet, és el que més es ven», somriu. Les germanes són responsables de tot el procés de producció, des de fer les masses fins a encapsar les galetes. Després, aquest dolços es poden comprar al mateix Monestir de Santa Clara, al Colmado Baró de Reus, al Colmado Giner de Reus, a la Llibreria Catòlica de Reus, a la botiga de la Catedral de Tarragona i a la botiga del Monestir de Poblet. Sobretot, la majoria de clients diuen que les compren per regalar «fins i tot un noi que en va comprar per uns amics al Japó». Això sí que és internacionalitzar.\nLa referència a l’avellana reusenca remet a la forta vinculació que el monestir de Santa Clara té amb la seva ciutat, que el va veure néixer fa trenta anys de la fusió de dos monestirs de clarisses anteriors, un de Reus mateix (des de mitjan del segle XIX) i l’altre de Tarragona. La Teresa Pujal, nascuda a Centelles, hi va entrar després, als 23 anys.\n«En aquest cas, a més, la galeta d'avellana», que també porta farina, ous, mantega i sucre, «és un producte sense conservants», continua la germana Teresa. «I precisament el fet que els productes estiguin elaborats sense cap conservant, additiu o colorant, que estiguin fets de manera totalment artesana (un per un a mà), i amb productes de proximitat i de molt bona qualitat, el vincula amb la nostra experiència com a religioses».\nreligió a la taula, Reus, Clarisses, galetes, Gastronomia, Vida Religiosa, Tradicions, Societat