Lluís Marsans i Solà - Viquipèdia, l'enciclopèdia lliure\n(S'ha redirigit des de: Lluís Marsans i Sola)\n1955 (87/88 anys)\nLluís Marsans i Solà (Igualada, 1867 - Barcelona, 1955) fou un polític català.\nEl 1895 fou nomenat secretari de l'Associació Popular Regionalista. A l'Assemblea d'Olot de 1895, i posteriorment a la de Terrassa del 1901 fou escollit secretari de la Unió Catalanista, i com a tal va convocar una manifestació de protesta davant el Monument a Rafael Casanova l'onze de setembre d'aquell any, que provocà enfrontaments amb la policia i uns 30 detinguts. El 1922 fou membre fundador del primer Consell d'Estat Català.\nVa publicar molts articles sobre diversos pseudònims: A. Mallsol i Filatèlich a La Nació Catalana i Joan de les Històries al setmanari barceloní Metralla.\n↑ Gente Nova\n↑ Diada de Catalunya al web Pedres de Girona\n↑ Eulàlia Pérez i Vallverdú, «Textos i Estudis de Cultura Catalana, tom 153», Josep Maria Folch i Torres, 1880-1910: compromís polític i creació literària, Abadia de Montserrat, pàgines 25, ISBN 9788498831917\n↑ Maria Teresa Miret i Solé, «Pseudònims igualadins», Revista d'Igualada, Igualada, tom 26, setembre de 2007, [consulta: 8 de juliol de 2012]\nObtingut de «https://ca.wikipedia.org/w/index.php?title=Lluís_Marsans_i_Solà&oldid=28224791»\nLa pàgina va ser modificada per darrera vegada el 11 set 2021 a les 09:04.


Itàlia: noves especificacions del sistema de facturació electrònica - Voxel - Blog\nItàlia: noves especificacions del sistema de facturació electrònica\nBy Redacción11 agost, 2020 No Comments\nHome » Itàlia: noves especificacions del sistema de facturació electrònica\nEl passat 28 de febrer, l’Autoritat Fiscal Italiana, l’Agenzia della Entrate (ADE), va aprovar una nova norma d’especificacions tècniques 1.6 de la FatturaPa, el model de facturació electrònica.\nAquesta nova mesura s’aplicarà de forma voluntària a partir de l’1 d’octubre de 2020 i passarà a ser obligatòria per a tots els subjectes passius a partir de l’1 de gener de 2021.\nEn un principi, les noves especificacions havien d’entrar en vigor el passat abril. Tot i això, a causa de la crisi del coronavirus, l’ADE va decidir posposar la mesura.\nVersió 1.6 de la FatturaPA\nAquestes noves especificacions inclouen nous codis de facturació, com el tipus de document o la naturalesa de la transacció, essencials per a la configuració dels fitxers XML necessaris.\nAixí, l’Autoritat Fiscal ha introduït set nous codis per indiciar i identificar ràpidament tant el tipus de document, com la naturalesa de la transacció. D’aquesta manera, l’ADE pretén agilitzar i fer més precís el procés de facturació electrònica.\nTot i això, els subjectes passius podran seguir utilitzant el model 1.5 fins al 31 de desembre de 2020. A partir d’aquest moment, el Sistema di Intercambio, SDI, només acceptarà factures que segueixen el nou model.\nSistema de facturació electrònica italià\nItàlia ha sigut pionera a Europa en la introducció de la facturació electrònica. El 2014, va introduir per primera vegada un sistema de facturació electrònica per a l’Administració Pública, B2G. Des d’aleshores, el SDI s’ha convertit en una plataforma robusta i obligatòria per a l’intercanvi de factures.\nEl 2019, aquest sistema també es va expandir per a les empreses i particulars, B2B i B2C, convertint-se en el primer país europeu en implementar l’obligatorietat de la factura electrònica en tots els àmbits.\nDona un cop d’ull a la Guia de facturació electrònica d’Itàlia que trobaràs dins el “Panorama de la Factura electrònica a Europa”, per saber totes les actualitzacions legislatives del país:\nVeure guia Itàlia\nPrevious PostGrècia: avenços en la implementació de la plataforma fiscal MyData\nNext PostAlbània anuncia un nou sistema de fiscalització propi


Cottage Club Nagornyy Kazan Rússia - Ofertes d'hotels amb els MILLORS DESCOMPTES EN LÍNIA\nТаежная д.2а / с.т. Химик-56, Sovetski, Kazan, Rússia, 420056 - Veure al mapa\n2 llits extragrans i 5 sofà...\nSituat en el cor de Malyye Klyki, Cottage Club Nagornyy és un lloc ideal des d'on descobrir Malye Klyki. Des d'aquí, els viatgers poden gaudir d'un fàcil accés a tot el que aquesta viva ciutat ofereix. Amb la seva bona localització, l'hotel ofereix fàcil accès a les destinacions obligades de la ciutat.\nEl Cottage Club Nagornyy, s'esforça al màxim per tal que els seus hostes es tribin còmodes. Per tal d'assolir això, l'hotel compta amb els millors serveis i instal.lacions. Transport hotel/aeroport, instal.lacions de barbacoa, servei de bugaderia, servei de llançadora, lloguer de bicicletes són només algunes de les comoditats que fan que Cottage Club Nagornyy sigui diferent dels altres hotels de la ciutat.\nL'ambient de Cottage Club Nagornyy es reflexa en cada habitació. banyera hidromassatge, calefacció, aparell de televisió LCD/pantalla de plasma, TV satèl•lit/cable, reproductor de DVD/CD són només algunes de les comoditats a la vostra disposició. L'hotel compta amb una llista completa de comoditats, com sauna, billar, ping pong. Cottage Club Nagornyy és un lloc ideal d'estada pels viatgers que busquin encant, comfort i facilitat a Malye Klyki.\nTots els tipus de viatgers (9) Parelles (2) Famílies amb infants petits (3) Grups (6)


PressReader - La Vanguardia (Català): 2019-06-07 - Morts indispensables\nLa Vanguardia (Català) - 2019-06-07 - OPINIÓ - Francesc-Marc Álvaro\nSense ells no hauria estat possible, o hauria costat molt més temps. Sense ells a la fotografia, la commemoració rellisca cap a la desfiguració, i converteix l’ús oficial de la memòria col·lectiva en una cosa que no és fidel a la història. Perquè a la foto hi falten els russos, uns morts que són indispensables. No els han convidat. Els actes del 75è aniversari del desembarcament de Normandia han reunit a Portsmouth els mandataris de setze països, però hi ha una absència clamorosa: Rússia, continuadora d’aquella URSS que va perdre, entre soldats i civils, més de vint milions de persones en la Segona Guerra Mundial. Només en l’ofensiva per arribar a Berlín, l’Exèrcit Roig va registrar més baixes que les tropes nord-americanes en tot el conflicte.\nUn altre dels escenaris de la commemoració ha estat el cementiri americà de Colleville-sur-Mer, al davant d’Omaha Beach, la platja on les aigües tenen encara –es diu– un to vermellós. Fa uns anys, vaig visitar aquest cementiri i vaig quedar impressionat pel gran nombre de tombes de joves dels Estats Units que –com molts anglesos, canadencs, australians, neozelandesos, txecs, polonesos i francesos de De Gaulle– van donar la vida per frenar una tirania sense parió. Cal caminar entre aquelles tombes per entendre el que ha costat la fràgil llibertat de què avui gaudim. Molts d’aquells soldats, de remots pobles d’Oregon, Pennsilvània o Texas, no van arribar a trepitjar amb vida el Vell Continent que van alliberar. Però aquesta foto és només una meitat de la veritat. Per comprendre el que va passar necessitem l’altra meitat: la d’aquells joves soviètics que van morir lluitant contra la Wehrmacht.\nNo alimentem la història-fake ,sius\nNomés en l’ofensiva per arribar a Berlín, l’Exèrcit Roig va registrar més baixes que els EUA en tota la guerra\nplau. Els historiadors més rigorosos han establert que la campanya decisiva de la Segona Guerra Mundial va tenir lloc al front de l’Est: Hitler va desplegar-hi 200 divisions. Tenint en compte que 30 divisions més eren a Itàlia, només quedaven disponibles 60 divisions per plantar cara als aliats al front occidental. Aquestes xifres van ser clau perquè els 156.000 combatents que van desembarcar a Normandia poguessin avançar fins a París i molt més enllà.\nQue la notícia del 75è aniversari de la gesta admirable, adornada amb paraules boniques dels discursos d’altres temps, no ens oculti la veritat factual. Overlord és l’operació militar més important de la història però és probable que hagués fracassat si els soviètics no haguessin empès heroicament des de l’altre costat. Sí, la paradoxa ja la sabem: les tropes de Stalin van ser, alhora, llibertadores i constructores de règims totalitaris, una cosa després de l’altra. Però el sacrifici dels joves soviètics mereix el mateix record que el dels nord-americans, més enllà i més ençà dels nusos geopolítics que ara ens priven de veure Putin saludant la reina Elisabet II.


En el curs 2013 - 2014 naix la Banda Infantil com una nova agrupació de L'Artística Manisense, així com una nova assignatura dins del pla d'estudis de l'Escola. En aquest sentit, suposa un nou pas en l'ampliació i adequació de l'Escola al currículum dels Ensenyaments Elementals de Música, dins del procés dels últims anys d'ampliar l'oferta educativa, cobrir les necessitats pedagògiques i artístiques dels alumnes i oferir una educació musical cada vegada més similar a la que ofereixen els conservatoris i, per tant, els ensenyaments musicals oficials.\nEn concret, aquesta agrupació compleix la funció d'assignatura de Conjunt Instrumental per als alumnes de les especialitats de vent i percussió de 2n curs. Una assignatura que fins a aquest moment els alumnes no realitzaven fins a 3r curs, quan començaven aquesta assignatura a través de la Banda Juvenil o Orquestra Juvenil.\nA més de la seua funció com a nova assignatura en el nostre Pla d'estudis per treballar la pràctica instrumental col·lectiva, la infantil també suposa la preparació per a formar part de la Banda Juvenil un any després i acabar per l'ingrés en la Banda Simfònica.\nDes del 2017, el músic i professor de L'Artística Manisense Víctor Fluixà s'ocupa de la direcció artística de la Banda Infantil.\n(Foto: José María Montesinos)


Els CDR, empipats - Notícies Confidencial - e-notíciesEls CDR, empipats -\nConfidencial · 18 de Setembre de 2019. 00:25h.\nEls comitès de defensa de la república, els CDR, comencen a sentir-se utilitzats per uns dirigents polítics independentistes que, al seu parer, únicament es dediquen a parlar i fer una política de simples gestos, prescindint d'actuacions concretes dirigides a reforçar un projecte independentista per a Catalunya, segons fonts de l'independentisme.\nUn dels principals objectius de les crítiques dels CDR és el president Torra, a qui acusen de no complir les promeses que va fer quan va arribar a la presidència. Aquests col·lectius consideren que el Govern de la Generalitat no només no està treballant a favor de la independència de Catalunya, sinó que ha entrat clarament a l'autonomisme i el procesisme, tot i les paraules i els gestos dels seus membres.\nAixí mateix, els CDR critiquen amb duresa els pactes de l'independentisme a diverses institucions catalanes, com a diputacions o ajuntaments, amb formacions d'altres sectors ideològics, com el PSC o els comuns, i que creuen que són passos cap enrere. Igualment, tampoc no entenen els enfrontaments interns a l'independentisme, que estan debilitant el moviment i allunyant-ho de l'objectiu de la independència.\nIndependentisme, Indepèndencia, Govern, Catalunya, PSC, Generalitat, Quim Torra


Adria's News: 2018\nEscrit per Adrià Guxens a 14:12\nQuién te cantará, de Carlos Vermut (2018)\nDesprés de tot el fenomen que va significar Magical Girl (2014), Carlos Vermut tenia a tota la seva base fan esperant el seu retorn al cinema, quelcom similar al que passa al seu nou film: Quién te cantará (2018). En ell s’anuncia el retorn als escenaris de la cantant Lila Cassen, qui ha estat apartada dels focus mediàtics durant deu anys. La diferència és que Cassen, interpretada per Najwa Nimri, ha perdut la memòria. És per això que la seva representant (Carme Elías) contracta a una fan que l’imita nit rere nit al karaoke on treballa (Eva Llorach) perquè l’ajudi a recordar qui és.\nAixí, estem davant d’una pel·lícula que estableix una dialèctica entre l’original i la còpia, i que també explora el si és possible canviar. I aquí Vermut ha demostrat que sí que és possible fer-ho. Molts el comparaven amb Almodóvar per la seva proximitat al gènere del melodrama, tot i que aquí més que mai queda clar que el seu cinema és força més fosc i contemplatiu que el del manxec, que aposta per l’excés i unes paletes cromàtiques molt més saturades que la subtilesa de la gamma de color que utilitza Vermut.\nEtiquetes: all about eve, carlos vermut, cinema, copia, cultura, diva, doble, fan, magical girl, original, quien te cantara\nAnimal Horror Movies per a tots els gustos!\nEscrit per Adrià Guxens a 17:28\nQuan arriba la calor del mes d’agost les sales de cinema s’omplen de propostes refrescants on el mar i la platja són alguns dels nexes en comú dels films de la cartellera. Molts d’ells són comèdies de riure fàcil o històries d’un amor efímer d’estiu. Amb tot, hi ha alguns títols que prefereixen subvertir la pau i la calma de les vacances i despertar els pitjors malsons de les profunditats abissals. The Meg, de Jon Turtletaub, és una d’aquestes pel·lícules.\nEl film narra l’expedició d’un submergible a la Fossa de les Marianes que es queda avariat al fons de l’oceà. El que no saben els seus tripulants és que en el punt més profund del planeta habita el depredador marí més perillós de tots els temps: el Megalodó.\nÉs evident que The Megés només un altre exponent de la tendència que va iniciar la ja mítica Jaws (1975), el primer blockbusterestiuenc que va fer que ens ho penséssim dues vegades abans de capbussar-nos mar endins. Des de llavors, hi ha hagut nombroses cintes de taurons assassins que o bé causen el caos en comunitats costeres o bé neden en cercle al voltant de bots salvavides a la deriva. Aquest és el cas d’Open Water (2003), una història basada en fets reals que va ocórrer a Les Bahames. Un altre exemple, encara més recent, és The Shallows (2016), dirigida pel català Jaume Collet-Serra, on l’antagonista de la cinta no era altre que el temut tauró blanc.\nEtiquetes: animal horror movie, cinema, serie B, sharknado, taurons, terror, the meg\nPel·lícules sobre pel·lícules: l’altra cara de la moneda\nEscrit per Adrià Guxens a 10:46\nHitchcock dirigint a Janet Leigh a l'escena de la dutxa de Psycho (1960).\nPodríem dir que el cinema és un art que es mira molt el melic. Si ens parem a pensar un moment, veurem que són moltes les pel·lícules que inclouen escenes en una sala de cinema, per no esmentar la ingent quantitat de ficcions metacinematogràfiques que coneixem, havent estat moltes de les quals, a més a més, premiadíssimes (La La Land, The Artist, Argo,...). Per tant, si hi ha hagut tanta producció de ficció no és d’estranyar que també hi hagi centenars de documentals sobre el setè art: alguns d’ells versen en torn a la figura d’algun actor o director famós; d’altres, sobre algun element històrico-social transversal que ha tingut un especial impacte en la indústria del cinema; i un últim grup se centra única i exclusivament en pel·lícules concretes, explicant-nos en profunditat alguna de les seves peculiaritats.\nEl film que actua com a fil conductor en aquest article pertany en aquest darrer conjunt. Sota l’enigmàtic títol de 78/52 el director Alexandre O. Philippe dissecciona una de les escenes més mítiques de la història del cinema a través dels testimonis i comentaris de grans figures del setè art com poden ser Guillermo del Toro, Jamie Lee Curtis, Walter Murch o Danny Elfman. Si us dic que els números fan referència a la quantitat de plans i talls que té la seqüència imagino que ja estareu acotant més el film sobre el qual versa aquest documental. I si afegeixo que des que vau veure la pel·lícula el simple fet d’entrar a la dutxa s’ha convertit en un autèntic malson, ja haureu donat en el clau. Evidentment, 78/52tracta sobre Psycho (1960).\nEtiquetes: 78/52, Alexandre O. Philippe, Alfred Hitchcock, cinema dins del cinema, documental, making of, metacine\nEscrit per Adrià Guxens a 13:54\nThe Man Who Killed Don Quixote (2018), de Terry Gilliam\nTerry Gilliam ha trigat més de 20 anys per aconseguir el seu somni: rodar i estrenar The Man Who Killed Don Quixote (2018), el seu peculiar homenatge al personatge més mític de l’obra de Cervantes. Podríem dir que és una pel·lícula maleïda, doncs es va intentar aixecar en diverses ocasions, sent la més cèlebre la de 1999, quan Johnny Depp interpretava a Sancho Panza i Jean Rochefort, qui va aprendre anglès només per a l’ocasió, a El Quixot. Tot va anar malament, en cinc dies es va anul·lar el rodatge a causa de vàries inundacions, problemes amb les localitzacions i, sobretot, arran d’una infecció de pròstata que va desenvolupar l’actor francès.\nPerò juntament amb Terry Gilliam i la seva seu particular visió quixotesca tenim a un bon grapat de directors que van patir més o menys la mateixa (mala) sort a l’hora d’impulsar alguns dels seus projectes. Orson Welles va ser un dels damnificats. De fet, ell també va començar a rodar la seva pròpia versió del clàssic de Cervantes, però va morir abans de completar el film. Amb tot, el seu projecte més gran que va quedar sense realitzar va ser l’adaptació de Heart of Darkness, el llibre de Joseph Conrad que Coppola va reconvertir en Apocalypse Now (1979) més endavant. No deixa de ser curiós que Welles volia debutar com a director amb aquest film, però el fet que el pressupost s’inflés i superés la xifra d’un milió de dòlars, el doble del que s’havia estipulat per contracte, va fer que la producció es parés. Mai es va reprendre.\nJoseph Conrad no només no va veure traslladada a la gran pantalla la seva novel·la més famosa de les mans de Welles, sinó que també es va quedar sense una altra adaptació que podria haver estat genial. Parlo de com David Lean volia rodar la seva obra Nostromo. Malauradament, hi va haver problemes pressupostaris, disputes creatives, un perfeccionisme que sempre retardava el rodatge i la salut del director que cada cop era pitjor. Finalment, a sis setmanes de rodatge, Lean va morir i el projecte va quedar només en el record.\nEtiquetes: cinema, cultura, projecte maleït, Terry Gilliam, The Man Who Killed Don Quixote\nQuan les imatges fixes comencen a moure’s\n'The Human Flow' (2017), d'Ai Weiwei\nQue el cinema és la unió de totes les arts ja ho sabem. És per això que, de tant en tant, algun artista consagrat en una disciplina diferent a l’audiovisual s’aventura a rodar una pel·lícula, trobant en aquest mitjà un nexe comú amb el seu camp on pot aferrar-se. És el cas del polèmic artista xinès Ai Weiwei, que va estrenar al passat Festival de Venècia la seva primera pel·lícula, The Human Flow (2017), que arriba ara a les sales de cinema.\nEs tracta d’un documental que aborda el tema de les migracions massives des d’una aproximació principalment visual. Així, veiem habitants de 23 països diferents que, a causa de la gana, la guerra o altres factors, se senten obligats a deixar la seva llar per dirigir-se a indrets que creuen que els tractaran millor. És un film sobre marees humanes que arriba en el moment més oportú, tenint en compte la contemporaneïtat de la crisi dels refugiats a Europa.\nSens dubte, la lluita i reivindicació social és una de les principals motivacions pels artistes que decideixen fer un pas endavant i saltar al format cinematogràfic, mitjançant el qual segurament podran obtenir una major projecció i arribar a més públic. Aquest és el cas de la iraniana Shirin Neshat, qui a Women Without Men(2009) va voler explicar el que va passar l’any 1953 al seu país, quan els anhels de tota una nació van ser aixafats pels poders estrangers, derivant a la Revolució Islàmica del 1979.\nEtiquetes: Ai Weiwei, art, cinema, cultura, dalí, pel·lícules, pintura, salvador dalí, the human flow\nQuan l’esport femení trenca el gel per reivindicar-se\nEscrit per Adrià Guxens a 10:05\nI, Tonya (2017), de Craig Gillespie.\nSi hi ha un gènere que va estretament lligat a la temporada de premis cinematogràfics, aquest és el biopic. Sembla ser que no hi ha actor que es resisteixi al repte de posar-se a la pell d’una figura “extraordinària”. Que sigui la personificació d’algú conegut pel públic o d’un heroi anònim és indiferent, ja que el resultat acaba sent el mateix: una allau de premis i alabances de la crítica especialitzada a parts iguals. Recordem, si no, els Oscars que van rebre Meryl Streep per The Iron Lady (Lloyd, 2011), Philip Seymour Hoffman per Capote (Miller, 2005) o Julia Roberts per Erin Brockovich (Soderbergh, 2000), per només mencionar alguns exemples.\nAquest any, doncs, ha estat el torn de Margot Robbie, que ha volgut trepitjar fort i reivindicar-se com a una actriu de primera interpretant a la controvertida figura de Tonya Harding, la primera patinadora artística sobre gel estatunidenca que va aconseguir completar amb èxit un triple àxel, un dels salts més difícils d’aquest esport. La pel·lícula resultant és I, Tonya, de Craig Gillespie, una proposta més original que la majoria de biopics que estem acostumats a veure gràcies a un to desenfadat proper a la comèdia negra, l’ús del fals documental com a eina d’exposició narrativa i estilística, el trencament constant de la quarta paret i una estructura totalment fragmentada i no cronològica que no fa més que singularitzar la pel·lícula.\nEtiquetes: biopic, cinema, cultura, esport, esport femení, I Tonya, Margot Robbie\nLucrecia Martel colonitza les sales amb 'Zama'\nEscrit per Adrià Guxens a 12:24\nHan passat deu anys des que Lucrecia Martel va estrenar la seva anterior pel·lícula, La mujer sin cabeza (2008). És per això que la recent estrena del seu nou treball, Zama, ha acaparat tots els focus, tot i que la cineasta argentina ha volgut treure ferro a la situació: “No hi ha ningú que esperi les meves pel·lícules, per sort per a tothom. I tampoc crec que Zama sigui el meu retorn, perquè mai me n’he anat. Tot aquest temps he estat fent el que faig sempre: tractar d’entendre el món, la nostra atzarosa, minúscula i poderosa existència, intentant estimar i que m’estimin, com fa tothom. Les idees que funden el desig de fer una pel·lícula, és a dir, de fer públic un procés íntim, a vegades necessiten temps. No és més que això”.\nZama és una pel·lícula sensorial; una pel·lícula més concebuda a partir del so que de la imatge, tot i que, com és habitual en el cinema de Martel, els enquadraments fixes i la seva particular manera de composar fan que la fotografia també brilli amb força. Es podrien dir moltes coses de Zama, però en aquest article em vull centrar en el viatge que fa el seu protagonista, Don Diego de Zama. Ell és un oficial espanyol que espera contínuament el seu trasllat, però aquest no arriba mai. Aquesta actitud plena d’esperança fa que no vulgui establir lligams amb la gent de la seva colònia, amb qui mai ha intentat entroncar amistat perquè imagina que està a punt d’anar-se’n. El que desconeix, però, és que tots aquells de qui depèn per tornar s’han oblidat d’ell. Finalment, despullat de la seva identitat, Don Diego de Zama s’embarca en una aventura impossible que el durà a l’autodestrucció.\nEtiquetes: cinema, colonialisme, cultura, Lucrecia Martel, Zama\nQuan el desastre et converteix en llegenda\nEscrit per Adrià Guxens a 15:11\nEls festivals de cinema de classe A són famosos per programar els darrers films dels grans autors (amb majúscules) del cinema internacional; cineastes que acostumen a reflexionar profundament sobre la vida, les relacions humanes i els difícils temps que ens ha tocat viure a través de docu-ficcions, thrillers nihilistes, drames socials molt crus o comèdies negres amb finals desoladors. Per això que una pel·lícula tan gamberra com The Disaster Artist (2017), de James Franco, no només es fes un lloc a la selecció oficial del Festival de San Sebastià, sinó que s’emportés la Concha de Oro, va ser un fet, com a mínim, sorprenent.\nPerò què és The Disaster Artist? És un biopic en clau còmica, si no paròdica, de la que es considera que és la pitjor pel·lícula de la història: The Room (2003), dirigida per Tommy Wiseau, un home de qui se sap ben poca cosa, doncs l’indret on va néixer, la seva edat i d’on va treure tants diners per finançar el seu projecte (es calcula que uns sis milions d’euros) segueixen sent un misteri. La de Franco és una pel·lícula que combina a parts iguals moments eminentment metacinematrogràfics (la recreació de moltes escenes del film original) i d’altres fora del set (les relacions d’amor-odi de l’excèntric director amb el seu equip i “amics”).\nTot això remet directament a una altra pel·lícula d’una altra figura que li disputa a Wiseau el títol del director més pèssim de la història: Ed Wood, de qui Tim Burton va fer un biopic homònim l’any 1994. Són films on la comèdia és tan gran i tan afilada que es pot dir que ratlla la paròdia, un gènere que des de l’establiment de l’era postmoderna ha estat molt present tant a la petita com a la gran pantalla.\nEtiquetes: cinema, James Franco, paròdia, The Disaster Artist, The Room, Tommy Wiseau\nPel·lícules sobre pel·lícules: l’altra cara de la ...


Vilafranca estrena dijous el nou servei de bus urbà, que es dotarà amb vehicles híbrids | RTVVilafranca\nVilafranca estrena dijous el nou servei de bus urbà, que es dotarà amb vehicles híbrids\nAutocars del Penedès serà l’empresa concessionària per els propers 10 anys, i té la voluntat d’oferir un servei de més proximitat als usuaris.\nDilluns el regidor de Projectes estratègics i Mobilitat de l’Ajuntament de Vilafranca, Aureli Ruiz; i el director general d’Autocars del Penedès, Josep Sivill, han presentat el nou servei de bus urbà que aquesta empresa començarà a oferir a la Vila a partir d’aquest dijous 1 de juliol. Ruiz ha recordat que un cop finalitzada l’anterior concessió del servei de transport en bus urbà es va obrir una nova convocatòria que ha finalitzat amb l’adjudicació del servei a Autocars del Penedès per un període de 10 anys.\nRuiz remarcava que un dels punts importants de la nova gestió és la renovació dels vehicles, que son híbrids i per tant més sostenibles, i la seva nova imatge.\nRuiz ha volgut destacar que l’empresa vol implantar millores i novetats en els serveis per acostar-se més als usuaris, però que des de l’Ajuntament s’ha apostat també per mantenir qüestions com la gratuïtat per a la gent gran i les persones amb mobilitat reduïda.\nPer la seva banda, Josep Sivill s’ha mostrat satisfet que Autocars del Penedès sigui l’operador del servei a Vilafranca i ha explicat que la flota constarà de 3 vehicles híbrids, un per a cadascuna de les dues línies i un tercer de substitució. Actualment ja es disposa d’un d’aquests vehicles híbrids i els altres dos entraran en servei abans de final d’any. De moment el servei es manté amb les dues línies i els circuits actuals amb voluntat de ser flexibles i adaptar-se a les persones. Una de les novetat d’aquest nou concepte de servei més eficient i sostenible es veurà a partir del mes d’agost. Els diumenges i dies festius el servei passarà a ser a demanda, és a dir, la persona usuària haurà de trucar per telèfon, enviar un correu electrònic o mitjançant una aplicació mòbil per demanar que el bus la reculli per la parada concreta a l’hora de pas assignada per aquella parada.\nEls busos seran accessibles i comptaran amb pantalles informatives a l’interior dels vehicles i les parades principals disposaran de tòtems amb informació a temps real.\nL’empresa té previst anar incorporant progressivament altres millores durant aquest mateix exercici, amb l’objectiu que el transport municipal acabi sent un servei proper, eficient, modern, àgil i sostenible. Un exemple serà la implementació del que anomenen intangibles, uns informadors de l’empresa que es podran trobar a les parades o en el mateix bus per tal de recollir i poder comentar amb els usuaris les situacions que es vagin trobant.\nEl regidor de Mobilitat ha explicat també que aquestes tardes fins el 30 de juny, per tal de donar a conèixer aquest nou servei, un Bus Comunicador d’Autocars Penedès anirà passant per tots els barris de la Vila on el personal de l’empresa atendrà les consultes que els facin.\nAureli Ruiz, Autocars dels Penedès, bus urbà, concessió bus urbà, Josep Sivill\nL’Ajuntament gestionarà la zona blava a partir de divendres, i serà gratuïta fins final d'any


Riberaonline.info - Priorat, Ribera d'Ebre i Terra Alta: Actes de Setmana Santa a Tortosa 2021\nActes de Setmana Santa a Tortosa 2021\nL'Agrupació de Confraries de Setmana Santa de Tortosa ha donat a conèixer les activitats que durà a terme enguany a la ciutat. S'allargaran del 27 de març al 2 d'abril i, per segon any, no podran incloure processons, ateses les mesures de prevenció de la covid-19: l'any passat, l'esclat de la pandèmia i el decret d'estat d'alarma ja van obligar a suspendre totes les activitats que estaven previstes. Un any després, la situació epidemiològica no és tan dràstica com aleshores però des de l'Agrupació de Confraries apunten a les recomanacions fixades pel govern a l'hora d'ajornar una vegada més les processons: "fa un any vam prendre una decisió, la d'anul·lar les processons, que va ser molt difícil. Enguany volíem fer algun acte, encara que no poguessem traure els misteris als carrers, perquè com a mínim poguessem fer un tastet del que significa per a nosaltres la Setmana Santa", ha explicat la presidenta de l'Agrupació de Confraries, Cinta Fontanet. Per la seua banda, l'alcaldessa, Meritxell Roigé, ha recordat que es tracta d'un fet que va més enllà del sentiment religiós i que aplega una bona part de la ciutadania de Tortosa. A més a més, constitueix "un actiu turístic i d'atracció de visitants" durant estos dies, per la qual cosa s'ha mostrat confiada "que l'any vinent es puga recuperar ja la Setmana Santa tal com la coneixem", ha afegit. Roigé ha incidit, a més, que l'Agrupació de Confraries i l'Ajuntament han treballat per mantindre les activitats que fossen possibles atenent, també, a la coincidència amb l'any de la Capital de la Cultura Catalana 2021. I és que, un dels eixos del programa de la capitalitat està vinculat amb la creença, on entre altres aspectes s'hi recullen les expressions populars i artístiques vinculades amb el fet religiós. El programa d'actes de la Setmana Santa 2021 arrancarà el dissabte 27 de març amb el pregó a càrrec de Josep Borrell, qui va ser president de l'Agrupació de Confraries entre el 2001 i el 2012. La conferència tindrà lloc al Centre d'Interpretació de la Setmana Santa però compta amb accés restringit per la capacitat de la sala. Es podrà seguir en directe per les xarxes socials de l'agrupació. També s'han previst dos concerts de música sacra: un, dilluns 29 de març a la catedral, anirà a càrrec de la banda i el cor de la Lira Ampostina; l'altre, dimecres 31 de març, tindrà l'església dels Dolors com a escenari i al Cor Flumine com a protagonistes. Les entrades per als dos concerts, amb un preu de 5 euros cadascun, es poden adquirir a la web Ebreticket.cat. Divendres Sant, el 2 d'abril, es farà la vetlla del Sant Crist al convent de la Puríssima i, a les 19.30 h, el via creu es traslladarà a la plaça dels Dolors.


Codi Intern Futbol Base | AEC MANLLEU\n"Molt més que formació i competició"\nImpulsem el futbol femení!\nCODI INTERN FUTBOL BASE\nClick aqui per llegir-lo\nEL NOSTRE PROPOSIT, FORMACIÓ I COMPETICIÓ\nTenim per objectius formar jugadors/es intel·ligents amb una idea de joc i valors comuns per a tot el club a més d’aconseguir la continuïtat de tots els jugadors/es dins el club al llarg de tota l'etapa de futbol base.\nLa nostra filosofia ens fa valorar el procés d'aprenentatge i situar al jugador/a al centre del procés d’aprenentatge. Conseqüentment, entenem la competició com un mitjà per a la formació i el desenvolupament i no com un fi en sí mateixa.\nVolem tenir un tracte proper amb els jugadors/es i les famílies per ajudar- los amb tot el que estigui en les nostres mans.\nAl llarg d’aquest document es recullen un seguit de drets i deures redactats per la coordinació de l’AEC Manlleu de les diferents persones que composen el futbol base (coordinació, adjunts a coordinació, secretari tècnic, entrenadors/es, delegats, jugadors/es, famílies i AMPA) amb l’objectiu de vetllar per un correcte funcionament intern dins el club. Així doncs, recau sobre la junta directiva i dels coordinadors la potestat d’interpretació i execució del codi intern davant conflictes que es puguin esdevenir.\nDescarrega el Codi Intern\n©2021 AEC Manlleu


Setmana Verda Internacional de Berlin / Agenda / Desenvolupament Rural\nSetmana Verda Internacional de Berlin\nInici: 15.01.2016 09:00\nFinal: 24.01.2016 18:00\nDurant el mes de gener tindrà lloc la 81ª edició de la Setmana Verda Internacional (sigles en anglès IGW). L'IGW és una exposició internacional única en el seu gènere per a l'alimentació, l'agricultura i les indústries hortícoles, i alhora, és el punt de partida per al Fòrum Mundial per a l'Alimentació i l'Agricultura.\nLa fira comptarà amb la participació de productors de tot el món que exhibiran els seus productes agroalimentaris, maquinària agrícola i hortícola, llavors, productes de jardineria, caça i pesca, entre d'altres. Després de les preferències dels consumidors, la producció local juga un paper cada vegada més important en aquest àmbit. Els recursos renovables, l'agricultura, el desenvolupament rural i la jardineria ecològica també continuen guanyant importància en la Setmana Verda Internacional.


Orphan - Sitges Film Festival - Festival Internacional de Cinema Fantàstic de Catalunya\nLa família és una font inesgotable d’alegries, però també ho pot ser de tot el contrari, i la que protagonitza Orphan està abonada a les desgràcies. Problemes, avortament, una mare alcohòlica, una filla sorda... Els Coleman necessiten alguna cosa que els doni estabilitat, i no se’ls acut una altra cosa que ampliar la família amb un cinquè membre. Però els problemes no vénen mai sols, ja se sap, i amb l’Esther, la nena que adopten, en tindran i dels grossos. Si el passat d’aquesta criatura diabòlica era fosc, el present arrossegarà la seva família adoptiva de dret cap a l’infern. Una cosa és segura: després de Joshua, Vera Farmiga s’ha guanyat de sobres el premi a mare de l’any.\nBarcelona, 1974. Es trasllada a Los Angeles, on comença a treballar com a muntador i a dirigir videoclips i anuncis per a firmes comercials importants. El 2005 debuta al cinema amb La casa de cera, produïda per Joel Silver, i el 2007 torna a Espanya per dirigir Viviendo el sueño. Orphan és la seva tercera pel·lícula.\nDirector: Jaume Collet-SerraProductors: Joel Silver, Susan Downey, Jennifer Davisson Killoran, Leonardo DicaprioProductors executius: Steve Richards, Don Carmody, Michael IrelandGuió: David Leslie Johnson, basat en una història original d'Alex MaceFotografia: Jeff CutterMuntatge: Tim AlversonMúsica: John OttomanDisseny de producció: Tom MeyerDirecció artística: Pierre Perrault, Patrick BanisterSo: Frederick HowardEfectes especials: Ryal CosgroveEfectes especials de maquillatge: CJ Goldman, Jonathan LavalleeEfectes visuals: Richard YuricichVestuari: Antoinette Messam Intèrprets: Vera Farmiga, Peter Sarsgaard, Isabelle Fuhrman, CCH Pounder, Jimmy Bennett Durada: 123 minuts\nDurada: 123' Retiro Oficial Fantàstic Panorama 123'\nDurada: 125' Auditori Meliá Sitges Oficial Fantàstic Panorama 125'\nDurada: 123' Auditori Meliá Sitges Oficial Fantàstic Panorama 123'


A PEU » 2020 » abril » 22\nArxivar per 22, abril de 2020\nCONFINATS AMB POESIA: MANUEL DE PEDROLO\nMANUEL DE PEDROLO va nàixer l’1 d’abril de 1918 a l’Aranyó i morí a Barcelona el 26 de juny de 1990.\nÉs un dels grans escriptors catalans, Va conreà tots els gèneres literaris, poesia, assaig, teatre, narrativa i contes. Li servien tots els gèneres per explicar el seu pensament i recrear nous mons que o bé retrataven una societat complexa i reprimida –políticament, sexualment, socialment- o n’imaginava un de nou amb unes altres possibilitats, sobre tot d’alliberament personal o col·lectiu.\nLa seva poesia és possiblement la part menys coneguda de la seva obra, però el seu llenguatge poètic li serveix per explorar-se a si mateix i al món en el que li toca viure.\nHeus ací uns exemples:\nHan posat una altra estacada,\nNo era un costum, però; la llibertat no ho és.\nque perllonguen la tanca,\nben reclosos i units,\npàrvuls o bèsties, ja ho diran\nles màquines parlen un llenguatge uniforme, rondinen, mormolen i espeteguen,\nparpellegen fars, s’aturen i engeguen,\ni avui hem trobat una altra fita\nque orienta el ramat, peus i suor,\nel sol de l’amo,\nli pasten el pa,\n-si volem beure,\nsi volem menjar-


TMB activa la venda online dels títols de transport socials per acabar amb les cues TMB activa la venda online dels títols de transport socials per acabar amb les cues – Tot Barcelona | Notícies i Informació d'actualitat a Barcelona\nTMB activa la venda online dels títols de transport socials per acabar amb les cues\nEls abonaments bonificats per a famílies nombroses i monoparentals i per a aturats es podran aconseguir amb una sola gestió presencial\nRedacció 04/03/2020 11:08 am\nEl web corporatiu de TMB i l’aplicació TMB App ja permeten la compra en línia dels títols integrats de transport amb descomptes per a famílies nombroses i monoparentals i per a aturats. Aquesta notícia arriba després de la saturació -sobretot a les 3 dependències de TMB a les estacions de metro d’Universitat, Sagrera i Diagonal- que els canvis tarifaris van provocar.\nI és que la ciutadania amb dret a descomptes socials, com famílies nombroses i monoparentals o persones a l’atur, havien de comprar en persona els títols bonificats perquè no estaven disponibles ni a les màquines expenedores ni als canals de venda en línia i telefònica.\nDes d’aquesta setmana aquests abonaments bonificats s’han afegit al catàleg de bitllets i targetes de transport d’ús general, com la T-usual o la T-casual, que estan disponibles a la botiga electrònica de TMB per als membres registrats de JoTMBé.\nEls abonaments socials que es poden gestionar de manera telemàtica a través dels canals de venda de TMB són la T-usual FM/FN, la T-jove FM/FN i la T-FM/FN 70/90 per a famílies monoparentals i nombroses (generals i especials), i la T-usual bonificada per a aturats en cerca activa de feina.


3 min. Madrid 27/05/2012 14:47\nERC-RCat-Catalunya Sí ha presentat una iniciativa perquè el Congrés accepti crear una subcomissió parlamentària que s'ocuparia d'analitzar els "privilegis" dels que gaudeixen els càrrecs públics, així com les despeses "sumptuàries" que generen, a fi de controlar millor aquests fons i suprimir les prebendes. Es tractaria, segons la proposta registrada pel portaveu d'ERC-RCat al Congrés, Alfred Bosch, de crear un grup de treball en el si de la Comissió Constitucional que en un termini inicial de quatre mesos elevaria recomanacions sobre les "mesures oportunes de control, transparència i fiscalització "a fi d'evitar" privilegis, despeses sumptuàries i abusos en la gestió pública". L'ús de vehicles oficials amb conductor, els viatges en classe preferent per part dels parlamentaris, l'allotjament d'alts càrrecs en hotels de luxe, la targeta de crèdit de les que gaudeixen o la pensió vitalícia per expresidents del Govern i de les Cambres legislatives són algunes d'aquestes pràctiques.\nL'exposició de motius de la iniciativa d'ERC-RCat assegura que l'"excessiu ús" de cotxes oficials amb conductor és una de les despeses sumptuàries "més visibles, polèmiques i indignants per a la població", una utilització que "no es justifica des del punt de vista de la seguretat" sinó tan sols per comoditat. Quant als viatges, recorda la polèmica que al seu dia va provocar l'ús d'un avió Falcon 900 per part de l'expresident José Luis Rodríguez Zapatero per assistir a mítings, així com la generada pels viatges en avió dels diputats en classe preferent. ERC al·ludeix igualment als espais públics reservats per a les vacances de funcionaris i militars, i cita el cas de la residència militar de Pollença (Mallorca), situada en un "lloc privilegiat amb platja privada" exclusivament per a membres de l'Exèrcit de l'Aire i les seves famílies . També ressenya aquelles despeses que haurien de ser controlades amb major rigor, com l'ús de targetes de crèdits, les dietes, la recepció de regals institucionals que "sovint excedeixen els preus raonables d'un regal de cortesia" i també els actes i convits institucionals que ocasionen despeses desproporcionades.\nAmb aquests antecedents, el portaveu d'ERC-RCat proposa crear a la Comissió Constitucional una subcomissió integrada per 16 diputats (cinc del PP, cinc del PSOE, dos d'IU-ICV-EUiA-Cha, un del PNB, un altre d'UPyD i dos del Mixt, on estan integrats els republicans catalans). La seva missió consistiria en estudiar quins privilegis i despeses de polítics i alts càrrecs s'han de suprimir, així com proposar mesures de "control, transparència i fiscalització" que evitin abusos en la gestió pública.