El tacte de les paraules: 2012\nNo em va fer por\nperquè ho havia viscut:\namb aquell gest i aquell mot\nja m'havies esbucat el món.\nPerquè la fi del món no és\nel que crèiem que era;\nCom quan vas esqueixar\nla realitat que ens havíem construït\ndamunt del sòlid pont\nAlliberat a les 13:14 2 comentaris:\nHe copsat tots els alens,\nquan aquesta sensació estranya\nem fa recordar\nque sempre em descol·loca\naquesta trista olor de passat.\nHe fitorat totes les mans,\nquan la pell s'oblida de tu,\nquan la veu no sap escriure\nque m'enganxo al tacte\ndel color verd dels teus ulls.\nHe malmès tots els perdons,\naquells que encara no hem dit,\nels que s'intueixen entre els llençols\nquan s'estimen els peus\ni es xiuxiuegen els dits.\nM'he confitat els plecs\nde cada racó de por\ni sense voler he descobert\nque sempre estic\nAlliberat a les 17:49 1 comentari:\nVull ser Frida Kahlo,\ni intentares ofegar aquell dolor que,\nsense tu saber-ho,\nja havia après a nedar.\nI jo vull ser Virginia Woolf\ni desfer les barreres i els panys\nque ens angoixen l'alegria.\nVull ser Pina Bausch\ni ballar, ballar de puntes,\nper a intentar no perdre'm.\nVull ser Anne Sexton\ni escriure mots i sinònims,\njugar a amagar l'esperit\nentre la tinta dels dits\ni la blancor dels fulls.\nSóc jo i tot això que vull\ni en aquesta representació subtil de cada dia,\ndescobreixo l'udol que em fa veure\nque tu també hi ets,\ncom una ombra.\nAlliberat a les 12:49 2 comentaris:\nAvui m'he descobert\nenmig d'aquesta casa\nque tremola i que cau.\nAvui he salvat tots els papers\ni els he empès fort cap al sol,\nlluny del dubte\ni de la certesa.\nPerò en aquest tot\nem falta la teva veu,\naquella que em crida\nquan somio que no hi ets.\nEm falta la mà\nque no vol salvar-se,\nque no vol deixar els fonaments\nd'allò en què un dia va creure.\nI tot i així he tornat a tu,\nperquè la pols m'ha advertit\nque encara quedes\nen aquesta ruïna que veus.\nTot i així t'he salvat a la força,\nuna força que trec sovint\ni que no sé ben bé\nd'on em surt.\nAlliberat a les 15:51 3 comentaris:\nAquells ulls que m'interrogaven\nno són els mateixos\nque ara em despullen.\nque m'intuïa els plecs\ni descobria dreceres\nno és la mateixa\nque em provoca desfetes.\nEm marejo si visc massa fort,\nquan et mossego la pell,\nquan decideixo emprar les dents\nen lloc de la paraula.\nI m'ofego per no cridar\nper no descobrir al món\nque em fas tremolar\nAlliberat a les 11:39 2 comentaris:\nAquest fil que em manté dreta és la mateixa màscara que m'ha amagat durant anys. No vull que creguis que ja m'he rendit, vull que pensis que una victòria pot significar veure la redempció dins dels teus ulls, o estrènyer fort la mà que tant t'ha costat, de vegades, allargar. No seré mai qui creus que sóc, perquè els murs que no he botat han estat sempre més dels que sí que he superat. I de vegades, només quan em canvio les pupil·les per les teves, puc veure paisatges magnífics, puc veure els fonaments que sense voler has construït, trontollar-se. És aquesta nafra la que fa que, sovint, m'aferri tant a allò que sé que caurà, que per uns instants em veig prou forta com per poder suportar-ho. Ara sé que aquestes barreres no et mantenen fora a tu, sinó a mi a dins. No vulguis aïllar-me dels perills que m'esperen darrere de qualsevol acció, perquè serà precisament quan el dolor em toqui de prop que em sentiré viure, quan vegi que, per molt que creixi, seguiré tenint les mateixes pors que quan tenia deu anys i tu venies, sempre venies, a llevar-me-les.\nAlliberat a les 16:58 1 comentari:\nM'agrada jugar amb la mar\ni amb aquests ulls cansats,\nadolorits de no poder pus,\nde no mirar res que no faci mal veure\no mala sang.\nM'agrada jugar amb la dimensió\nde la mida dels meus dits\ni comparar-los amb tot allò\nque no he pogut\no no he sabut tocar.\nM'agrada jugar a desvestir-me\ndavant d'aquest teatre\nque no s'atura de qüestionar-me\nperquè li fa pànic\njutjar-se a ell mateix.\nM'agrada enganyar la vida\ni baratar les cartes,\namagar-me dins cada redol d'ombra,\npervertir-me les ungles\nde tant de gratar.\nM'agrada quan m'estreny fort\ni mirant-me ofegadora\nem diu que ja no pot més,\nque ara és ella\nara és ella\nqui em pren el pèl a mi.\nAlliberat a les 16:58 Cap comentari:\n"Lent", vaig poder, amb un fil de veu, xiuxiuejar-te aquell 21 d'octubre (quasi 22) d'aquell any tan oportú. No m'entengueres, tot i els meus esforços de fer-ne, d'aquest mot, bandera. Sempre esperaves una explicació que mai no degué ser la correcta o, si més no, la volguda. Pensava, i encara ara, que si tot era lent, que si alentíem el quefer de les coses, les podríem allargar. No he canviat tant. Encara m'enamoren els mateixos ulls i em posen la pell de gallina les mateixes paraules.\nSé que tu també penses\nque lent no és sinònim de pesat,\nni feixuc és sempre negatiu.\nRes ha resultat ser com esperàvem,\nnomés depèn de nosaltres.\nAlliberat a les 21:55 2 comentaris:\nAprofitava qualsevol avinentesa\nper fregar pell amb pell,\ncom si fóra producte\nd'una inusitada casualitat.\nofegadora de la gent\nper farcir de la teva flaire,\nera massa evident\ncom per demostrar-la\nI la brutícia va tornar\ncom per només\nnetejar-la a les nits.\nEm vares dir\nque si em mirava a l'estel\nem duria sort.\nNo la necessito,\nja fa estona que m'hi veig reflectida,\nal mirall dels teus ulls.\nAlliberat a les 14:08 Cap comentari:\nNo fa falta que em diguis 'amor', amor\nperquè el buit de dir és ple de taques de tendresa,\nés la pell que ens sobra, quan intentam evitar-la,\nquan creiem que és possible foradar-la\ni sembrar certesa en terra de ningú.\nNo fa falta que em diguis que 'm'estimes', t'estim\namb aquella cinètica que ens fa moure cap allà mateix\nquan som massa enfora per trobar-nos l'alè,\nper trobar, ara sí, aquella idea\nque ens vincla la paraula.\nNo fa falta que em diguis que 'm'enyores', t'enyor\nde vegades sense voler i sense sentit\nquan ets a prop, tan a prop\ncom per sentir com crema\nde no poder-te mirar\nNo fa falta que em diguis\nperquè en aquesta manca de necessitat\nés on, sense adonar-nos,\nens ho confessam tot.\nAlliberat a les 11:58 2 comentaris:\nMolt bé, ara és un d'aquells moments en què les paraules no són fàcils de dir, ni d'escriure.\nViatger immòbil ha decidit donar-me aquesta premi que «està pensat per estimular i promocionar els llocs d’Internet que no superin els 200 seguidors però per la seva essència i contingut val la pena donar-los a conèixer a un ampli sector de la xarxa».\nGràcies sinceres Carles, gràcies per les teves paraules. Aquest tall de què parles no és res més que un intent d'aprendre i d'entendre. M'agrada que en aquest repte m'hi acompanyeu, perquè, evidentment, el camí és menys feixugós si no es fa sol.\nAlliberat a les 11:00 3 comentaris:\nHo varen intentar evitar\namb esforços que els malmenaven\nel cos i la conducta.\nHo intentaren fins al moll de l'os,\nfins a la darrera petita part\nde tot el que creien ser.\nEvitaven la vulnerabilitat\nque se'ls acostava silenciosa\ni destructiva: poderosa.\nEvitaven carícies i mirades,\ni callaven gestos.\nEra per culpa d'aquella por,\naquella temença que els matava,\ni els feia sentir dèbils\nno ho pogueren evitar:\nFou llavors quan decidiren\nreconduir els esforços\ni passar d'intentar evitar\na intentar no fer-ho.\nAlliberat a les 18:04 4 comentaris:\nMai no hi haurà cap lloc\nque m'allunyi prou\nque em faci sentir\nexiliada de tot,\nque em calmi\naquesta estreta sensació de viure.\nPerquè, sense fer soroll,\nla vida m'estopeja:\nem fa notar que visc,\ni que, per molt que em fregui,\nNo pretenc fugir,\nnomés em vull oblidar de mi,\nd'aquesta jo que no he triat.\na temptar la sort,\na tirar els daus,\na esperar que,\nper justícia, sigui cara,\nper molt que a l'atzar\nhi posi creu.\nAlliberat a les 18:14 4 comentaris:\nNo goso escriure't, Damià:\nla teva sang em vessa.\nNo sé si tenc els calls de manobre,\nperò estimo tant aquesta terra\ntan meva i teva,\ni aquesta poesia teva,\ntan de tots.\nNo goso eixugar-me la veu\namb els mots que em cicatritzen,\naquesta conducta inalienable i aspra\nde ser de call vermell.\nÉs per tu que ho consent,\nconsent que aquesta agressiva raça\nse'm faci fe\nJo també solcaria la pols,\nla terra que m'ha estovat,\naixí com solco cada plec\nde la teva veu.\nEt conec i et dic\nque ni el temps ni la vida,\nens han separat;\nel teu ahir m'és ben present,\nel meu avui.\nCom bé ja saps,\nsempre que volem\nenmig dels versos.\nAlliberat a les 12:20 2 comentaris:\nJa podem dir que aquella platea\nse'ns ha fet prou coneguda.\nLes obres de teatre s'hi barregen\nquan correm sense alè\nquan el camí és ple de dreceres\ni tu evites semàfors\ni jo, distraccions.\nEm distreu que m'acariciïs\nmentre dura l'obra,\nem fas imaginar-me\nd'una única escena.\nEl somni del somni és ple de poetes\ni descobrir els alter egos de Pessoa\nés descobrir-me també els meus.\nNo podem evitar la rapidesa\nde no perdre'ns res,\nde pensar que tot hi cap,\nque podem fitorar-ho tot\namb els braços, amb els peus,\namb els dits,\namb aquella taca\nque no sabia que tenies.\nNo hi ha res com creure's capaç\nde tocar la certesa\namb les pròpies mans.\nAlliberat a les 13:05 Cap comentari:\nTu conta, que jo escolto\nAvui espero una carta. D'aquestes que fan il·lusió, de les de paper. Avui espero que em contis tot allò que jo no he vist, o perquè no hi he estat, o perquè m'ho he perdut. Conta'm què veies quan jo no hi era, i quina olor feia aquella ciutat que et va veure viure i, algunes vegades, també morir. Espero que em diguis de quin bar t'agradava més el cafè i on t'aturaves a llegir qualsevol d'aquells llibres que compraves o que et regalaven. Conta'm històries (certes o no).\nDiga'm si et vares provar aquella jaqueta en un dia de pluja, o si tenies els ulls clucs pel sol. Vull que em contis quines veus mataven la teva fosca i quins alens es mesclaven amb els teus cabells. Espero que em diguis si aquella obra de teatre et va canviar, o la vares canviar tu a ella. Explica'm si el que somiaves t'agradava, o et despertaves amb tremolor i ganes de plorar. Diga'm amb qui et confessaves, i si t'entenia i et conhortava. Conta'm quantes hores vares perdre i si les vares arribar a trobar mai.\nVull saber-te el desig i si aquest desig va arribar a fer-te pessigolles al ventre, o als dits, o a la punta de les parpelles. Diga'm si vares sentir mai la solitud de prop i te la vares fer tant teva, fins al punt d'avorrir la companyia. Diga'm si m'esperaves, si t'hauria trobat en algun vagó del metro, o en alguna estació de tren. Conta'm quin vespre vares necessitar-me i no ho sabies, quin vespre vares enyorar-me sense haver-me conegut mai.\nConta'm tot allò que jo no sé,\nfes-m'ho viure a mi.\nAlliberat a les 12:25 1 comentari:\nNo sé escriure més. Vertigen al ventre. Ja no hi ha recer que m’indulti. Aquestes passes que m’empenyen, ja les he caminades abans: voràgine. De vegades, massa sovint, no podem tallar aquest pes mort que ens segueix i que, com una consciència malaltissa, ens enlluerna amb mala claror. No puc escriure més, m’arraconen amb nusos massa estrets i colpidors. Te’n recordes quan m’arraconaves entre cos i paret? Ja no hi ha nou camí, perquè ja me l’he après de memòria. Si algun dia l’oblido, podré veure’l amb ulls novells i curiosos i cercar-hi la innocència. M’hi amagaré perquè, ni contant fins a deu, ningú no m’hi trobi. Ja saps jugar a conillons amagats? Jo sempre m’amagava poc perquè em poguessis trobar molt. M’agradava el que venia darrere. Ara ja no puc escriure més. Conta fins a deu.\n(He intentat amagar-me però no puc:\nhi ets, i molt,\nAlliberat a les 20:56 2 comentaris:\nperò jo mai\nno he estat\nM'he viscut massa de prop\ni m'he fregat totes les puntes\nd'aquesta màscara meva\nNo puc esser sinó jo,\naquella mi mateixa,\nsense segones oportunitats\nque m'edifiquin de bell nou.\nhauràs de consentir\nque ningú mai,\n(ni tan sols tu)\na un segon pla.\nPerquè només jo\ni fer-me mal.\nNo seré mai\naquesta que sóc\nja s'ha guanyat a pols\nAlliberat a les 17:47 2 comentaris:\nTornar a patir el revolt\nde tocar-te l'ànima,\ncom aquell pic\na les murades de la Seu.\nTornar a estrènyer fort,\na cloure queixals\na desfer cossos embullats,\na desvetllar la son,\na tapar de llençols la set\nI frenar en sec.\nTornar a estimar-te com abans.\nTot i que no ho creguis,\npodria estimar-te com abans,\na la meva manera d'abans.\nI tornar a viure aquell atac\nopressiu de boques i orelles,\ntornar a no poder callar la llengua\nquan l'havia de callar.\nTornar a mentir,\nperò no a tu.\nI tornar a partir,\ni tornar a enyorar-te,\ni tornar a escriure\nque tot torna\nAlliberat a les 13:00 6 comentaris:\na tallar aquests llavis meus\nque de vegades coneixes\ni se't fan amables i sincers.\nPerquè duen aquest no\ntatuat tan a frec de pell\nque amb cada tacte\ni jo no puc\nAlgun dia, però\nels callaré quan parlin\ni els faré parlar quan callin\nLlavors tot serà diferent,\ni jo només podré dir-te\nque et varen avisar:\n(i tu no ho veies)\namb cada besada.\nAlliberat a les 19:17 2 comentaris:\nAvui he llegit Benedetti\ni l'he entès.\nCom quan vaig llegir\nla teva impaciència\ni la mateixa nit\nme la vares fer entendre.\nAvui m'he llegit a mi,\ncom tantes vegades,\ni he subratllat,\nque m'ha descol·locat\nBenedetti també sap\nté les parets\nAlliberat a les 14:54 2 comentaris:\nSempre, quan no m'ho espero,\nquan no em protegeixo,\nm'arriba la sensació de tenir-te\ndarrere del meu clatell.\nI miro, còmplice,\ni du el teu perfum.\naquella rialla em recorda París,\naquell dia de cossos massa junts\nen aquell teatre massa estret.\nrecordo la tremolor de les teves mans,\nfredes o calentes\nsi buscar les meves\no les butxaques.\nem descobreixo maleint els capricis\nque m'han duit a no esperar res,\na no posar pautes al temps,\na estimar la sorpresa\nde pensar-te, així,\nquan no m'ho espero.\nAlliberat a les 14:31 3 comentaris:\nTenc l'esquena cansada. Em pesa el món, en general. Aquesta locomotora que no s'atura mai, de vegades em fa ràbia. Un dia l'agafaré i el faré aturar del tot. He perdut les instruccions de com fer-ho, crec que les vaig veure aquella nit, entre el meu melic i la teva costella, aquell dia que vàrem intentar aturar-lo des del matalàs. Crec que vàrem aconseguir alentir-lo una mica, perquè, al matí, la meva xocolata es va refredar més lentament i el teu cafè va tardar més a acabar-se. Ho vaig veure clar quan tot es va paralitzar; en aquell instant en què la teva cullera es va barrejar dins de la meva tassa; n'eres conscient: tot era magníficament espès.\nAlliberat a les 22:52 3 comentaris:\nNo hi ha temps que no torn. Ara que vénen vacances, tornaré a casa. A quina casa? A aquella que sempre hi és, que mai no enganya, o potser sí. Tornaré a la infantesa de pedres i bicicletes, de dies curts de saladina i llargs de cansament. Tornaré a la tendresa de mans que mai no et fallen, o que no t'haurien de fallar mai. Aquella sensació de poder, de fermesa. Tornaré a l'olor de call vermell: ara no puc sinó recordar Damià Huguet. Me l'estim, estim la seva poesia com aquell que estima la saviesa. Tornaré a tu, a l'angoixa de ser illenca, a l'orgull de ser-ho. Però també tornaré a tot allò que no vull recordar, de temps, d'ulls, de fugues. M'agradaria tornar a sentir l'olor dels tarongers, aquella tarda, vespre, matinada i matí de diumenge, quan em digueres que des d'allà, des del cim d'aquella muntanya, tot et semblava petit. Encara en tenc una foto. A mi també m'ho sembla, et vaig dir. Tornaré a la mar, a la meva mar, a la nostra. No és freda, si no ho penses. Bestieses. Tornaré a fer camí, com sempre, cap a tu, cap a mi. Tornar a les arrels quan creus que ja no en tens pot esser una teràpia de xoc. No m'arrelaré, m'ho he promès. Algun dia podríem anar a un país nòrdic, a fer camí. I podries tornar a dir-me que ho veus tot petit, sense importància, quan estàs amb mi. I tornar a morir una mica, sí, però aquesta vegada, només una mica.\nAlliberat a les 21:08 3 comentaris:\nEncara no t'havia vist banyada.\nEn altres circumstàncies\nhauria pensat que avui\nera dia d'apocalipsi.\nMai no plou a gust de tothom,\ni t'afanyares a amagar-te\ndavall del meu paraigua,\ndavall de la meva consciència\nper, segons tu,\nprotegir-te de la pluja,\no de l'angoixa.\nSempre que plou,\nsigui on sigui,\npens en aquell poema de Martí i Pol:\nJo sí que sé\nque plou on ets.\nAlliberat a les 11:32 2 comentaris:\nM’agrada aquesta jaqueta, et vaig dir, en aquell carrer ple de sol i d’ombres. I també m’agrada aquest maniquí. Ets tu, em digueres. I et vaig mirar d’una altra manera, perquè el sol m’enlluernava a través del vidre. Tot va tornar blanc i, de sobte, aquella sensació que m’havia recorregut tota l’espina dorsal, va desaparèixer. Vaig comprendre que havia de fugir i sense dir res, vaig continuar caminant. No pensis, que no m’agrada que fixis la mirada en aquell lloc on la fixes quan penses. Jo creia que era el lloc perfecte, aquell punt entremig entre la voluntat d’escapar i la de quedar-se. I vaig tornar a patir aquella sensació, en forma de calfred. Et vaig dir que no m’agradaven les cartes, ni les taules i et vares posar aquelles ulleres de cul de tassó que tan malament et quedaven. Ho feres a propòsit. Sabies que jo pensava que els ulls eren la meitat de l’ànima, i sempre que podies, me’ls ocultaves. Però no intuïes que sempre els encertava, com quan, en aquella nit d’estiu, mancada de lluna, on tot era fosc i espès, vaig trobar-te davall dels llençols. Et vares aturar davant d’una llibreria i l’olor de llibres de vell em va fer recordar dos versos d’una de les cançons, per a mi, més ‘sortades’ de Llach.\nTot era massa fàcil: no hi havia respostes perquè no hi havia preguntes. Tot era massa poruc i quadriculat, massa científic. Tu sabies (ho havies comprovat aquell matí d'agost) que m’agradava complicar-me la vida. Per això, ens vaig condemnar. No sé si vaig arribar a aquesta conclusió després del tacte d’aquella tarda o si hi he arribat ara, després de tants records acumulats, en aquest precís instant en què els meus dits maten cada tecla.\nAlliberat a les 00:49 1 comentari:\nSempre t'ha agradat matar-me els nirvis\ni ara, enmig de desenes d'espais,\ntens la paraula exacta,\naquella que, com un esclat,\nem fa singlotar la ràbia.\nNo vulguis dreçar aquesta fe meva,\nperquè ara tot és tort i debades.\nI dins d'aquesta corba perfecta,\nvull trobar la finíssima línia\nque em separa de tu.\nEncara m'estic recollint els troços\nd'aquest trencaclosques que has malbaratat,\nperò no espero encaixar com abans;\nsinó d'una manera senzilla,\nperquè algú, algun dia,\ns'animi a desxifrar-me.\nAlliberat a les 18:11 2 comentaris:\nAvui he après a plorar amb els meus ulls.\nJa t'havia manllevat totes les llàgrimes,\nintentant durant massa vetllades,\ncanviar hiverns per primaveres;\nperò la calor no va arribar mai.\nAra començo a saber jugar amb les estacions:\nsóc capaç de convertir l'arena en neu,\nvesteixo de fulles la tardor\ni faig créixer flors que desafien la gelada.\nAquest mirall que m'aixeca\nés el crit d'aquest jo meu\nque es desperta.\nPer a mi, ara és primavera,\na la merda el calendari!\nAlliberat a les 18:30 4 comentaris:\nConverses al voltant d'una taula, un nucli. Cada conversa amb bona companyia és com un món, una espècie de secret, un joc: parlar, escoltar, interrompre.. tot té un ritme.\nSón aproximacions, per a mi, a les nostres veritats, tal volta insignificats o passatgeres...però observes, parles i raones.I fins i tot plores. Si observes amb atenció podràs notar aquesta 'màgia' que surt de cada conversa de cafè, o de terrassa, o de cuina...T'impregna.\nM'agrada aquest joc, em vivifica i no és només paraules, sinó també silenci. Tot és u.\nPer això reescric el que vaig publicar fa més d'un any, per agrair l'existència a aquelles persones que comparteixen amb mi aquests moments tan especials.\nNuclis amarats de l’essència de cossos.\nCada racó de món guarda dins ell\nel secret de la seva pròpia existència\nque es recicla dia a dia.\nUns instants minúsculs\nque es vivifiquen en converses,\ntal volta tribals, banals o intempestives.\nLa calentor del joc amara tota l'escena.\nTot segueix un ritme.\nCada aproximació a la veritat\nés una passa en fals\nque creiem inexpugnable.\nLa conversa erra de camí i es desfà\ninconsistència radical que ens activa\ni que ens agrada.\nTot és un joc on no t’hi canses de jugar.\nNo perds, mai no guanyes.\nSeu i observa,\nperquè observar és sinònim de viure.\nSols necessites que els teus ulls\nes fixin en allò que normalment\nno s’aturen a mirar.\nTota la boira escampada s’arreplega\nEls teus ulls es deïfiquen\ni s'emporten un altre petit secret,\nuna partícula minúscula,\nLlavors saps que res no és gratuït,\ni que tornaràs demà al mateix lloc,\na les mateixes veus,\nal mateix silenci.\nAlliberat a les 12:04 2 comentaris:\nRecordo aquella conversa de cafè, després d’un matí d’estiu. Em digueres que no ho havies fet mai i que creies que era una de les coses que no arribaries a fer, perquè fins a aquell moment mai no t’ho havies plantejat, però que ara ho necessitaves. Amb un gest de complicitat, et vaig mirar de fit a fit, sense gosar jutjar-te, sense voler ser jo qui t'hagués fet obrir els ulls. Però inevitablement ho vaig ser. Jo ja feia anys que ho sabia i que ho feia amb naturalitat, perquè era una part (una de tantes) de mi. Em vares creure (jo tenia la sensació que, en aquell instant, t’hagués fet creure qualsevol cosa). Un altre cafè, vares demanar. Jo et vaig dir que algun dia hauríem de sortir del bar. Vares riure. En el fons sabia que et feia por, molta: tenies por de trobar-te a tu mateixa.\nLa vida, però, és un joc constant entre trobar-se i perdre’s.\nVàrem sortir del bar. Per què no jugam a perdre’ns? Em vares dir. I vàrem començar a caminar per aquella ciutat tan coneguda i, alhora, tan inhòspita. Jo no feia res més que seguir-te. A mesura que passaven les hores, els carrerons canviaven de color fins que el negre ho va eclipsar tot. T’havies assegut en un banc de fusta i jo em vaig seure al teu costat. T’acompanyo a casa? Vaig demanar-te. I vàrem començar a caminar en direcció al teu barri. Quan érem al teu portal em vares mirar amb angoixa, suplicant-me que pujàs amb tu, però no ho vaig fer. Jo sabia que només podies fer-ho tu, que jo destorbaria. Vaig somriure, et vaig acaronar el braç i, sense dir res més, vaig enfilar el camí cap a casa.\nAra, després d’anys, segudes a la mateixa terrassa del mateix cafè, m’expliques que aquell dia, després que jo me n'anàs, vares obrir la porta de casa i totes les teves pors varen entrar dintre, amb tu. Però ho necessitaves i ho vares fer. Després vares llegir el que havies escrit i vares trobar que tot plegat t’havia quedat bé, i fent un gest d'aprovació, li vares posar títol, ho vares desar dins d'una carpeta, i et vares sentir orgullosa de tu mateixa. Llavors vares pensar en mi; era cert el que t’havia dit: al cap i a la fi, no era tan inútil això d'escriure.\nAlliberat a les 18:24 3 comentaris:\nContemplaves la mar…no hi havia ningú més. Vaig arribar tard i et vaig veure que seies damunt d’una tovallola de color vermell, aquella que jo t’havia regalat el dia que complires 18 anys i tu m’havies dit “el vermell també és el meu color preferit”. Anava caminant cap allà on et trobaves i com més m’acostava, més podia distingir els teus cabells lluents i la teva camiseta blava, aquella que un dia em digueres que tant t’agradava perquè te l’havia portada el teu oncle del Marroc. Em record que afegires: “no és que el meu oncle sigui marroquí, sinó que va viatjar al Marroc”. Jo duia unes albarques blanques que m’havia comprat l’estiu passat a Menorca i me les vaig llevar quan vaig començar a caminar per l’arena. Em vaig deturar un moment rere teu i em vaig imaginar l’escena d’una d’aquelles pel·lícules romanticotes que tant ens agradava mirar, i llavors vaig esclafir. Tu no em vares sentir, l’aire venia de la mar. Quan vaig esser a la teva alçada, vaig veure que m’havies deixat un lloc a la tovallola, i em vaig seure vora teu, sense mirar-te. Miràvem allà on s’acabava la blavor de l’aigua, al punt que no es distingia si era blau de mar o de cel. Vaig mirar-te i tu, que tenies els ulls clucs, ho vares notar i un petit grau de vermellor et va pujar a les galtes.\nL’aigua, juganera, venia a banyar-nos els peus i era com si se’n dugués un tros de nosaltres en cada tacte. Compartia els nostres secrets, els agafava i se’ls emportava, ens feia pessigolles. De cop, un aire suau i còmplice em va portar el teu aroma, barrejat amb olor de mar i vaig alenar fort i l’aire em va arribar fins a dins, fins al fons, on tot comença. Em vares agafar la mà sense dir res.\nI allí érem, contemplant-ho tot, el sol que es ponia d’una manera dolça i lenta, rere la mar. I em vares estrènyer més fort la mà, com si aquell gest significàs que no em deixaries escapar, que no volies que me n’anés. Aquell tacte teu em feia esborrar tots els interrogants, em feia sentir segura, com si ho pogués controlar tot. Al fons, sabia que també et feia sentir el mateix que em feies sentir tu a mi.\nDe sobte, vares fer allò que jo et vaig dir una vegada que m’agradava tant de tu…et vares acostar a la meva orella, molt a poc a poc, sense pressa i amb una veu que quasi fregava l’imperceptible em feres una pregunta i molt a poc a poc també, te’m vares quedar mirant als ulls, cara a cara. Jo, amb una ganyota burleta i juganera, et vaig dir que "no" amb el cap. Tu, amb un somriure als llavis, t’acostares als meus llavis, lentíssimament, fins que l’oratge de la platja quasi no passava entre els teus i els meus, i llavors, quan pareixia que ja no es podia tornar enrere, vares canviar de direcció i et vares dirigir altre cop cap a la meva orella. Em feres la mateixa pregunta i remarcares amb força la paraula TU.\nI vares riure d’una manera sincera, com sempre, i el renou del teu riure es va barrejar amb el renou de les ones i del vent, amb la remor de les aigües. Et vaig dir que no era broma, que no sé per què reies, però en el fons, jo tampoc no em podia aguantar el riure. Aleshores et vares acostar al meu cos fins a tal punt que no hauria aconseguit distingir-nos i em vares besar, d’una manera delicada i suau i el temps es va deturar en aquella besada i el món va tornar no-res, volàtil i efímer.\nAlliberat a les 23:40 2 comentaris:\nTenc un racó a dalt del món. És petit, però m'aïlla. Veig un banc i una llimonera. M'agradaria escriure olorant les llimones. A Barcelona, tot és blau, blau de cel i blau de mar. És un bon lloc per tornar a començar. M'agradaria saber què s'amaga darrere de cada finestra, davall de cada teulada on nien els coloms. La plaça del Diamant m'agrada. Diuen que hi ha runes a sota. Me n'havia oblidat que m'agrada passejar sola. Les Rambles és un mal lloc per passejar. Mentre em tengui a mi, mai no m'avorriré. He decidit penjar un pòster a la meva habitació, d'un film, potser. Encara no ho tenc clar, però vull que faci olor de blau, o de cel, o de mar.\nEls meus companys de pis deuen pensar que sóc, si més no, poc convencional: em passo hores asseguda al balcó de casa, al sol, amb un paper i un bolígraf. Avui fa sol d'estiu, em posaré morena. Ara penso que no tenc crema protectora....d'aquestes que protegeixen,\nperò no del sol.\nAlliberat a les 15:41 5 comentaris:\nNo sé què fa aixecar-me de matinada:\nuna glopada de realitat.\nSaps que sempre he preferit\nel tall profund, el got trencat.\nque no han esmicolat mai cap got,\nque no l'han estret tan arran de pell\nfins a sentir com els nafra.\nJo sempre he preferit arriscar-me i per això\nencara en tenc, de vidres a la pell,\nde signes de vida.\nMalaventurats aquells que intenten substituir el vidre\nper plàstic a fi que no es trenqui.\nPobres, ells no saben que ets\nAlliberat a les 07:55 4 comentaris:\nNo sé què em va fer no demanar-te res,\nquan amagaves la teva vida dins d'una capsa de color blau cel.\nTot feia olor de vell.\nJo només volia repetir les olors\nque teníem quan tot era jove\nAra ja sé que res no és mai debades.\nJa saps com em fascinen les bones olors!\ni tu tens aquella olor de saladina i de música,\naquella olor que em tranquil·litzava\nquan em trobava ja massa cansada d'ensumar fragilitats.\nm'he perdut entre noves olors\nque voldria tornar a sentir.\nPerò no t'equivoquis,\nno estic cercant la teva,\nsinó aquella olor subtil que em recordi a mi mateixa,\nencara duc olor de tu.\nAlliberat a les 09:44 3 comentaris:\nNo hi ha temps que no torn. Ara és l'hora de tornar als orígens, de reblanir allò que ha tornat fort i de madurar allò que és massa blan. Un sol gest no ens jutja: ni ens indulta ni ens condemna. No em cansaré mai de reproduir aquest poema de Martí i Pol:\nfins a culminar l’obra;\nja ho saps, t’hi va la vida.\nAlliberat a les 01:49 3 comentaris:\n▼ 23 de desembre (1)


Denuncien que no s'està protegint la salut dels treballadors\nUn treballador amb mascareta descarrega ampolles d'un camió a Milà DANIEL DAL ZENNARO / EFE\nMilàItàlia ha frenat el ritme de la seva activitat econòmica per decret per contenir l'expansió del coronavirus. En un intent de reduir la multiplicació de contagis al país transalpí, el govern va aprovar diumenge el tancament de les activitats productives no essencials, però els sindicats denuncien que la llista de sectors que hauran de continuar operant és massa extensa i amenacen amb convocar una vaga general per "protegir la salut dels treballadors".\nAl voltant de la mitjanit de dissabte el primer ministre italià, Giuseppe Conte, va aparèixer a la televisió per anunciar un nou decret amb el qual suspenia l'activitat productiva que no fos imprescindible durant l'emergència actual. Una decisió "difícil" però "necessària" per "afrontar la fase més aguda" d'una pandèmia que ja ha provocat més de 6.000 morts a Itàlia, va afirmar. "Ens enfrontem al major desafiament després de la Segona Guerra Mundial. Units, ho aconseguirem", va afegir el mandatari en un discurs en què no va precisar quines activitats haurien de baixar la persiana.\nL'endemà el govern va publicar una llista amb els sectors industrials que quedaven exempts del tancament obligatori i que, segons el ministre de Desenvolupament Econòmic, Stefano Patuanelli, corresponen al 35% de les activitats productives a Itàlia. A més de mantenir obertes farmàcies, botigues d'alimentació i tota la indústria relacionada amb l'abastament sanitari i agroalimentari, la normativa autoritza l'obertura d'estancs, bancs, quioscos de premsa, mitjans de comunicació, oficines de correus, botigues d'informàtica i telefonia mòbil, estudis d'advocats, arquitectes, enginyers o centres d'atenció al client per garantir el manteniment de les comunicacions. També permet el funcionament a ple rendiment de les activitats d'extracció de petroli cru i gas natural, de la indústria química, tèxtil o aeroespacial, així com altres considerades d'importància "estratègica" per a l'economia nacional. En total, gairebé un centenar de sectors continuaran operatius en una Itàlia aparentment tancada.\nLa decisió del govern ha indignat els sindicats, que consideren que la llista d'excepcions és massa extensa i denuncien que moltes d'aquestes activitats no són essencials en l'actual situació d'emergència. "Les companyies que fan activitats no essencials han de tancar i els seus empleats han de poder quedar-se a casa", han assenyalat en una nota conjunta.\nEls tres principals sindicats del país han convocat una aturada aquest dimecres a totes les fàbriques que no estiguin vinculades al sector sanitari. Els treballadors de la indústria metal·lomecànica, química i tèxtil de la Llombardia, la regió més afectada per la pandèmia, ja han anunciat la seva adhesió, mentre que els empleats del sector bancari també s'estan organitzant per mostrar el seu malestar.\nUn estudi elaborat per la Confederació General de Treball (CGIL), el major sindicat d'Itàlia, assenyala com, malgrat les diferents mesures aprovades per aturar el país, més de 800.000 empreses estan encara operatives en el territori nacional, cosa que suposa gairebé el 40% del total. Només a la Llombardia, més de 155.000 empreses es consideren essencials segons el decret del govern i, per tant, continuen obertes, la qual cosa significa gairebé el 39% del total de les activitats productives a la regió.\nMesures més severes\nEl president de la Llombardia, Attilio Fontana, ha considerat també insuficient el tancament parcial de l'activitat industrial i ha confirmat que en aquest territori s'aplicarà l'ordenança aprovada pel govern regional, que conté mesures més severes com el tancament d'hotels, la suspensió de la feina en el sector de la construcció o la prohibició de practicar esport a l'aire lliure, fins i tot si es fa en solitari.\nLa patronal italiana, però, rebutja les raons que empenyen els sindicats a amenaçar amb una vaga general. "El 70% del teixit empresarial italià tancarà i perdrem 100.000 milions d'euros al mes", ha advertit el president de Confindustria, Vincenzo Boccia. Aquest dimarts els ministres d'Economia i de Desenvolupament Econòmic es reuniran amb els principals sindicats per intentar arribar a un acord.


Bona arrencada del cicle de teatre amateur Escenes Locals amb ‘L’amor venia en taxi’ | Canal Terrassa\nLa Parròquia de Sant Cristòfor, al barri de Ca n’Anglada, acollia diumenge l’estrena d’una nova edició del cicle de teatre amateur Escenes Locals. Ho feia amb el Grup Teatral Egarenc i l’obra de Rafel Anglada ‘L’amor venia en taxi’.\nUn elenc format per nou actors portava a l’escenari la història de misteri de l’Albert que, junt amb els seus oncles, espera la seva promesa però, de cop i volta, arriba un taxista que els comunica que una noia ha desaparegut el cotxe mentre ell la portava cap allà.\n‘L’amor venia en taxi’ és la primera de les 13 obres de la dotzena edició d’aquest cicle teatral que fa girar diverses companyies terrassenques per tota la ciutat. La majoria dels textos són adaptacions d’autors consagrats i coneguts, però cada vegada més aquest tipus de companyies s’atreveixen amb material propi.\nFins el 24 de juny actuaran al cicle dotze companyies més en onze espais de la ciutat, a centres cívics i teatre de barri, amb la voluntat de repartir l’oferta cultural pel territori.\nLa propera actuació serà dissabte 5 de maig al Centre Cívic Alcalde Morera amb la comèdia ‘En primavera y en otoño’, a càrrec del Grup de Teatre Menos es Más.\nEtiquetes: 'En primavera y en otoño'Ca n'AngladaCentre Cívic Alcalde MoreraEscenes Locals 2018Grup de Teatre Menos es MásGrup Teatral EgarencParròquia de Sant CristòforRafel Angladaterrassa‘L’amor venia en taxi’


«La fe pública del Notari és una de les coses més sòlides i socialment acceptades que hi ha al nostre país» - Núm. 2/2012, Mayo 2012 - La Notaría - Boletín (desde 1995) - La Notaría - Libros y Revistas - VLEX 452520126\n«La fe pública del Notari és una de les coses més sòlides i socialment acceptades que hi ha al nostre país»\nNascut a Binèfar (Osca) l’any 1950, va estudiar Dret a les universitats de Lleida i de Barcelona i va ingressar a la carrera judicial l’any 1987. Ha exercit sempre a Catalunya, tot essent el seu primer destí el Jutjat núm. 3 de l’Hospitalet de Llobregat i, l’any següent, el Jutjat d’instrucció núm. 22 de Barcelona.\nL’any 1993, ingressà a l’Audiència Provincial de Barcelona com a Magistrat de la Secció 10a, fins al 2000, any en el qual esdevingué Magistrat-President de la Secció 6a. Membre de l’associació Jutges per la Democràcia, de la qual fou portaveu, des de l’octubre de 2010 és President del Tribunal Superior de Justícia de Catalunya.\nP: Ara fa dos anys que va assolir la Presidència del Tribunal Superior de Justícia de Catalunya. En aquest període, quins dels objectius acomplerts destacaria i quins són els principals objectius a curt, mig i llarg termini?\nR: Crec que hem fet un esforç per aconseguir la presència del Tribunal Superior de Justícia de Catalunya, tant en l’àmbit organitzatiu com, sobretot, en el representatiu, com a símbol de govern judicial a Catalunya. Ens hem implicat força en la societat civil, en el sentit més ampli de la paraula. Tant jo, personalment, com els presidents de les audiències i dels equips que em donen suport hem fet un esforç per aconseguir tenir una presència constant en totes les institucions, per interactuar amb totes elles, siguin de caràcter social, veïnal o jurídic, tot buscant sempre una retroalimentació. Nosaltres els hem demanat què era el que creien que faltava i hem actuat en conseqüència; n’hem obtingut molta informació. En aquest punt, hem avançat força. Pel que fa al fet de ser una Justícia moderna, una Oficina Judicial moderna, encara estem força lluny del que seria no ja òptim, sinó raonable o mínimament acceptable. Encara estem per sota del que seria acceptable. En l’àmbit de la Justícia, el problema que tenim és que sovint es pensa que està en mans del President o de la Sala de Govern, però els mitjans materials i les competències depenen, en aquest cas, de la Generalitat de Catalunya, o en el cas dels secretaris, del Minis-teri. De manera que hi ha la concurrència de diferents administracions, cosa que mai no és fàcil, perquè els criteris de prioritats no sempre coincideixen i la funció coordinadora de la Presidència, malgrat els esforços, no sempre és atesa. Per tant, en aquest punt, estem treballant-hi cada dia, però encara tenim moltes coses a fer. Aquest no és el millor moment, perquè, amb la manca de capacitat econòmica per part de les administracions, la conseqüència és molt clara i els criteris de prioritats de l’Administració no necessàriament coincideixen amb els nostres.\nP: Com afecta la manca de recursos de l’Administració en aquest moment?\nR: La Justícia és una prioritat, però no ho és tant com la sanitat o d’altres. Això és evident i ho hem d’acceptar. El que estem intentant des de la Sala de Govern és utilitzar, amb els nostres mitjans, tots els recursos imaginatius possibles per millorar una mica la resposta i, sobretot, allò que depèn exclusivament de nosaltres mateixos: millorar la manera de fer, el tracte o el compliment de certes normes de conducta per part dels jutges, dels secretaris i dels funcionaris. En aquest punt sí que collem més, perquè això sí que ho podem fer i els mitjans no són tan importants.\nPel que fa al fet de ser una Justícia moderna, encara estem per sota del que seria acceptable\nP: En ocasions, s’ha mostrat molt crític amb la manca de recursos de la Justícia catalana, accentuada des de fa un cert temps per la crisi actual. Quin és l’estat actual dels jutjats a Catalunya?\nR: La situació és força millor que anys enrere, però el seu horitzó encara no està al nivell de satisfer la demanda dels ciutadans.\nP: Creu que és una qüestió conjuntural, ocasionada per l’actual crisi, o bé és una qüestió que va més enllà?\nR: En l’àmbit de la Justícia, tradicionalment sempre hi ha hagut una manca de mitjans, per bé que és veritat que en els darrers vint anys s’han fet grans esforços econòmics i la situació ha millorat substancialment. No té res a veure l’Administració de Justícia d’avui dia amb la que hi havia llavors, això ho ha de saber el ciutadà, com també ha de saber que l’aparell en general, i els jutges en particular, està resolent els problemes del país. És evident que no ho fem amb la celeritat que ens és demandada, però sí que ho fem amb uns criteris raonables en termes comparatius respecte d’altres països del nostre context. No crec que es pugui dir que la Justícia espanyola és pitjor que la d’altres països del nostre entorn, ni de bon tros. Evidentment, es pot millorar i s’ha de millorar molt més, perquè el ciutadà espanyol i el català demanden una Administració de Justícia més moderna, que ara per ara nosaltres -i em refereixo a l’Estat, sigui el Govern o la Generalitat- no els podem oferir, perquè estem limitats per les condicions econòmiques, en aquests moments. I també és veritat que vam començar sota zero i arribar a aquest límit costa més.\nP: Per tant, és necessària una reforma global de la Justícia? La Nova Oficina Judicial es pot entendre així?\nR: El que és claríssim és que l’ordre judicial tenia una estructura en la qual, al capdavant de tot, hi havia el Jutge. I aquesta estructura, en aquests moments, ja no només no era legalment adequada -ja hi ha hagut una última modificació de llei al respecte-, sinó que era, sobretot, organitzativament nefasta, ja que això tenia un cert sentit en moments històrics precedents, però no en una societat moderna com l’actual. És evident que la idea que el Jutge es dediqui exclusivament als aspectes que són d’àmbit jurisdiccional i que l’Oficina depengui d’uns altres és una bona idea. Una altra qüestió és que en aquests moments hi pugui haver conflictes que s’han de solucionar, però, en tot cas, la idea que hi hagi una estructura organitzativa moderna, d’oficina, i que posteriorment al Jutge se li doni l’assumpte perquè faci la funció purament jurisdiccional és bona. En aquesta línia ha d’anar la Justícia moderna. Això vol dir, en definitiva, que finalment hi haurà un canvi substancial respecte de l’estructura piramidal que hi havia, amb un Jutjat i un Jutge al capdavant de tot plegat, i amb tota una Oficina amb uns mecanismes molt vells.\nÉs una bona idea que el Jutge es dediqui exclusivament als aspectes que són d’àmbit jurisdiccional\nEls jutges ni en sabem ni n’hem de saber, d’organització; del que hem de saber és de Dret, de Justícia, de tot allò referent a l’àmbit judicial...\n«Hem de reconèixer i reforçar la tasca dels notaris pel que fa a seguretat jurídica»\nLa distinción entre proyección externa e interna de la dimensión objetiva de los derechos fundamentales


Accedint als registres propietaris d’un CMOS d’Omnivision a través de la interficie USB 2.0 – El codi font\nPosted on 2005/03/22 by Oriol Rius\nPerquè no soni tant a japonès el que dic ho intentaré explicar per parts. Es tracte de fer el que plantejava en l’article: Problema amb OVTDTool: Omnivision 2610 ECX. O sigui, que disposem d’un kit de desenvolupament de la camara Omnivision OV2610 que porta un sensor d’imatges CMOS i un xip Cypress que comunica el sensor CMOS amb el PC a través d’una interficie USB 2.0. Així doncs per tal d’accedir als registres propietaris del CMOS s’ha de fer usant ‘usb vendor requests’. És a dir, enviar paquest de ‘request’ al xip de USB indicant que volem accedir a registres propietaris del CMOS. Quna parlo de registres propietaris el que vull dir és que no són registres estàndars USB 2.0 sinó que són específics del fabricant per aquest producte.\nEn aquest cas el que això ens permet fer és activar/desactivar funcions d’autoajustament: AGC (auto gain control), AWB (auto white balance), etc. també podem fer altres coses com fixar paràmetres que per defecte tenen altres valors, com la lluminositat, contrast, components de color RGB, etc. O sigui, que podem fer treballar la camara (sensor CMOS) com a nosaltres ens interessi.\nUna mica de teoria per saber el que hem de fer\nPer tal d’entendre com funciona la tecnologia USB sino us voleu comprar cap llibre hi ha una web que ho explica d’una forma extraordinaria: USB in a NutShell ( pdf ). Allà podreu veure que hi ha uns elements lògics dins els dispositius USB que s’anomenen ENDPOINTS concretament hi ha un tipus d’ENDPOINTS que s’anomenen “Control Transfers” aquests són els que s’usen per enviar comandes de configuració. Funcionalitats dels ENDPOINT de tipus CONTROL TRANSFER seria:\nAixí doncs aquests són els paquets de més baix nivell que hem de generar per configurar el dispositiu. Com que el volem és no complicar-nos tan la vida el que fem és mirar de generar aquests paquets des de capes més elevades i així no baixar tan de nivell en problemes que no són el nostre. Per exmple, retransmissions, confirmacions de recepció, control de finestres d’enviament, etc. Per tant, el que ens interessarà és el concepte de “USB Descriptors”:\nAll USB devices have a hierarchy of descriptors which describe to the host information such as what the device is, who makes it, what version of USB it supports, how many ways it can be configured, the number of endpoints and their types etc\nConcretament els descriptors s’organitzen segons la següent gerarquia:\nCom podem observar en el gràfic el descriptor que ens interessa és el “Endpoint Descriptor” que són els que ens permet accedir als CONTROL TRANSFERs que he comentat abans. Si mirem l’estructura de dades que defineix un ENDPOINT DESCRIPTOR podem observar que té un camp de 8 bits anomenat “bmAttributes” en aquest camp els primers dos bits ens permeten definir el “Transfer Type” i d’aquí podem extreure que el valor que ens interessa és “00” per aquests dos bits, o sigui, “CONTROL”. Amb això li estarem dient al paquet sigui del tipus CONTROL TRANSFER quan surti de l’ENDPOINT.\nPer poder configurar el nostre paquet no ens queda més remei que seguir escalant en l’stack fins arribar als “Setup packets”:\nI aquí tenim el que voliem, el format del paquet que realment volem enviar com podem veure es tracta d’un paquet molt senzill de només 8 bytes, que hem de configurar bit a bit. El primer camp de 8 bits: bmRequestType serveix per definir el tipus de request que anem a fer, aquests 8 bits es divideixen en 3 grups i cal escollir els grups de bits adients per la nostre petició. O sigui:\n1er grup: Data Phase Transfer Direction (1bit) 0 Host to device i 1 Device to Host\n2on grup: Type (2 bits) 00 Standard, 01 Class, 10 Vendor, 11 reserved. Pel nostre cas el que ens interessa seria el 10 Vendor, perquè volem accedir a registres no estàndars USB sinó propietaris del fabricant del CMOS.\n3er grup: Recipient (5 bits) 00000 Device, 00001 Interface, 00010 Endpoint, 00011 Ohter, la resta estan reservats. Pel nostre cas el que ens interessa és el 00000 Device.\nFins aquí tenim els primers 8 bits definits, o sigui: 0xc0 (11000000) ‘llegim’ del device i 0x40 (1000000) ‘escribim’ al device. Aquests serien els valors que cal que recordem. Els altres 4 camps:\nbRequest (8bits) posarem el registre amb valor 0x2 per escriure i amb valor 0x3 per llegir. Cal que us fixeu en el datasheet del vostre producte per saber exactament el que voleu posar en aquest camp, ja que això com ja he dit, són comandes específiques del fabricant.\nwValue (16bits) aquí posarem el valor que volem que tingui el registre que volem escriure.\nwIndex (16bits) indiquem el registre que volem accedir, ja sigui per escriure o per llegir\nwLength (16bits) llargada del missatge que volem rebre quan llegim. Normalment són 8 o 16 bits. Acostumen a ser valors fixes, quan estem parlant de registres propietaris del venedor.\nFins aquí la teoria. Tot sembla molt confús per tant, aprofito per tornar a recomanar el llegir-se i comprendre profundament el document que he referenciat. He explicat tot això perquè sinó seria impossible entendre que volem fer realment. Ja que a la practica tot s’acaba resumint a unes poques linies de codi.\nCom que ja sabem el que volem fer, ara només falta saber com ho hem de fer. El primer que ens cal és fer un programa que ens permeti accedir directament al dispositu a baix nivell i ens doni una interficie a nivell d’usuari per accedir a les funcions concretes d’això se’n diu un driver. Cosa que no sembla que ens interessi gaire fer perquè ja en tenim un de driver i ja va prou bé, no es tracta de reprogramar-lo. Així doncs com que no tenim les funcions d’espai d’usuari del nostre driver documentades aquest se’ns queda petit. El que podriem fer és programar un filter driver, aquests només funcionen en arquitectures basades en NT (2K, XP i 2k3) el que fan és col·locar-se sobre el driver existent i canviar el seu comportament només en alguns aspectes i quan algún aplicatiu d’espai d’usuari ho requereix, així doncs per la resta d’aplicatius són transparents i aquests podem treballar amb el driver natiu sense problemes.\nObviament això també pot representar una feinada i més per algú que no domina el DDK (Device Drivers Kit) de M$ i l’arquitectura WDM (Windows Driver Model). Però he trobat una llibreria d’espai d’usuari per accedir de forma genèrica a dispositius USB i a més aquesta implementa un filter driver que pot instal·lar-se sobre el driver genèric del dispositiu. Això ens permet programar amb 4 linies el que volguem i tenir el driver genèric del fabricant amb el que funcionen tots els programes disponibles per aquest.\nPel nostre problema només hem de fer 4 ratlles en C invocant la llibreria que he anomenat i ella mateixa ja s’encarrega de treballar contra el filter driver. A més tenim completament especificada l’API d’aquesta llibreria. Si tot això us sembla poc us puc dir que es basa en un projecte de multiplataforma Unix i que és 100% portable el codi amb ben poques modificacions. A més amb llicència GPL, és clar. Així doncs aquí teniu la gran troballa libusb-win32. De serie veureu que porta un aplicatiu que ens descobreix els dispositius USB connectats al nostre sistema. És un bon exemple per començar-se a familiaritzar amb com usar la llibreria.\nNOTA: les libusb-win32 també ens permeten crear drivers en espai d’usuari i no només treballar amb filter drivers, només hem de programar el nostre codi usant l’API del driver genèric que implementen.\nCom treballar amb libusb-win32\nEl primer que heu de fer és baixar-vos això libusb-win32-filter-bin-0.1.10.1.exe (local) ho instal·leu sense cap dispositiu USB connectat al sistema, si pot ser. Això el que farà és instal·lar-vos el filter driver, si no el veieu tranquils no és trivial, -penseu que no és un driver sinó que esta sobre el mateix- i 3 fitxers .lib un per usar a través del compilador GCC, un altre pel compilador de Borland (BCC) i finalment pel Visual Studio (MSVC). El darrer cas ha estat el meu cas. També ens instal·la un fitxer anomenat usb.h que és el que hem d’usar per compilar el nostre programa i no pas el usb.h que porta el DDK. Així doncs aneu en compte al definir les dependències del compilador i el linkador del MSVC.\nJo he instal·lat el paquet a c:\_drivers\_libusb, això ho comento perquè a continuació us poso unes captures de pantalla de com he modificat els ‘settings’ del projecte de MSVC perquè aquest sigui capaç de compilar i linkar el meu programa.\nDins el MSVC si anem a Project -> Settings:\nPodem definir els includes especials del nostre projecte, necessaris pel procés de compilació:\nI les llibreries a usar en el procés de linkat:\nAra ja sóm capaços de fer un programa que treballi amb les libusb-win32, només hem d’afegir el #include <usb.h> al principi del nostre codi i a disfrutar de l’API de les libusb.\nPosem la teoria en pràctica\nEn poques paraules anem a escriure el codi que em feia falta, després de tanta història. Anem per passos, el primer que cal fer és saber com inicialitzar el dispositiu i buscar els dispositius USB connectats al sistema:\nUn cop tenim la llista de dispositius USB connectats al sistema iterem pels mateixos en busca de la nostre càmara. Com que no espero tenir més d’una càmara connectada al mateix ordinador no ho he tingut en compte en el codi. El que he fet és agafar una aplicació d’analisis de busos USB i descobrir el identificador del fabricant (idVendor) i del producte (idProduct). En el meu cas: idVendor = 0x05a9 (Omnvision) i idProduct = 0x2800 (OV2610). Així doncs busquem això:\nUn cop hem identificat el nostre dispositiu arriba l’hora de posar en pràctica tot el que haviem après fa una estona. Així doncs anem a construir els nostres paquet de control (setup packets) que accedeixen a registres pròpis del fabricant. En aquest exemple el que faig és accedir al registre número 0x13 i guardar el seu valor al buffer, després el mostro per pantalla. Després modifiquem el valor de registre 0x13 i li donem el valor 0x15 seguidament el tornem a llegir i a mostrar per pantalla per comprobar que ha canviat de valor.\nPer saber què hi ha a cada registre, quins valors pot tenir i què signifiquen, heu de buscar-ho a la documentació de cada fabricant. En el meu cas això ho he trobat al datasheet del CMOS d’Omnivision que és de les poques coses que ens va donar el fabricant al comprar el ‘development kit’.\nEl codi l’he comentat moltíssim per tant, considero que queda més que clar com funciona el mateix. Si el vodeu descarregar: ov.c. Si voleu el executable directament per provar-lo: ov.exe, tot i que dubto que us serveixi de res ja que aquest .exe només funciona amb el development kit que he usat.\nLa sortida del programa és la següent:\nPodem comprobar com el valor anterior del registre 0x13 és 0xcf i com el nostre programa canvia el valor a 0x15, així doncs. FUNCIONA!!!\nPodeu comprobar com tot el ‘rollo’ de teoria inicial serveix per entendre com hem de formar les peticions usb_vendor_msg() de la llibreria libusb-win32. Sense comprendre com funciona l’arquitectura USB a fons era impossible saber com s’havien de formar aquestes peticions. De fet, us he de confessar que jo el que vaig fer va ser aplicar enginyeria inversa ja que disposava d’una eina de debugging del producte (OVTDTool.exe) que em permetia accedir a aquests registres i després gràcies a un assistent de creació de drivers –Jungo– vaig poder posar a la pràctica la teoria que he explicat. El problema era que aquest software no em permetia crear filter drivers que treballessin amb el driver que ja tenia de la càmara i m’obligava a crear el meu propi driver des de 0.\nAixí doncs, a grans problemes grans solucions i després de continuar formant-me vaig descobrir aquest gran invent dels ‘filter drivers’ i el que ja em va fer veure la llum va ser la llibreria libusb-win32 que m’ha permès amb molt poc temps trobar la sortida a aquest ‘aparenment complicat problema’. Ara es pot veure que no ho era tan.


Harkia Villas Illa de Creta Grècia - Ofertes d'hotels amb els MILLORS DESCOMPTES EN LÍNIA\nÎ—arkia, Arkadi, Illa de Creta, Grècia, 74100 - Veure al mapa\nTwo-Bedroom Villa with Private Pool- Faskomilia\nTwo-Bedroom Villa with Private Pool-Thymari\nMés informació sobre Harkia Villas\nAl visitar Kharkia, vosté es sentirà com a casa a Harkia Villas, què li ofereix un allotjament de qualitat i un gran servei. Des d'aquí, els viatgers poden gaudir d'un fàcil accés a tot el que aquesta viva ciutat ofereix. Amb la seva bona localització, l'hotel ofereix fàcil accès a les destinacions obligades de la ciutat.\nEl Harkia Villas, s'esforça al màxim per tal que els seus hostes es tribin còmodes. Per tal d'assolir això, l'hotel compta amb els millors serveis i instal.lacions. A l'hotel s'hi pot gaudir d'unes comoditats de primera classe com Wi-Fi gratuït en totes les habitacions, express check-in/check-out, magatzem d'equipatge, aparcament de cotxes, servei de cangur.\nLes instal.lacions de l'hotel han estat seleccionades amb cura per tal de satisfer el més alt grau de comfort i conveniència, amb piscina privada, banyera hidromassatge, aire condicionat, calefacció, escriptori a cada habitació. L'hotel ofereix una excelent varietat d'instal.lacions d'oci, incloent piscina exterior, ping pong, jardí. Les seves instal.lacions de primera i una situació excelent fan de Harkia Villas la base perfecta per a gaudir de la seva estada a Kharkia.


CULIBLANCO por FRANCISCO NIETO: Partidos CB VILA Montornès basquet finde 08 / 09-05-2010. Por Xavi Espin\nPartidos CB VILA Montornès basquet finde 08 / 09-05-2010. Por Xavi Espin\nCB ALISOS - CBV MONTORNÈS 48 - 40\nFinalitzem la temporada amb els objectius assolits, derrota polèmica sense conseqüències, on les decisions arbitrals del final del tercer quart, anul.lant un triple sobre la botzina i les posteriors protestes, han decantat el marcador del costat local. Destaquem l´actuació dels nostres pivots Francesc Querol (16) i Alejandro Domínguez (10).\nSFERIC TERRASSA - CBV MONTORNÈS 82 - 44\nPartit sense història, que ha dominat a plaer l´equip local. Entrega total dels jugadors del Oriol Subirà, en especial del capità, Victor Moreno, que jugava el seu últim partit amb el Vila.\nACB PALAU - CBV MONTORNÈS 61 - 52\nEncontre molt treballat, on només un mal tercer quart ha deixat sense opcions els nostres. L´últim quart ha donat peu al optimisme amb un parcial de 0 -14 que no ha estat suficient.\nSANT ANDREU DE NAZARET - CBV MONTORNÈS 60 - 49\nLa manca d´intensitat i un període de tres setmanes sense competició, afegits a 40 minuts contra defensa zonal fan imposible guanyar un rival directe.\nEl proper diumenge 16 de maig, de 10 a 14h, al pavelló esportiu municipal, jornada informativa i de portes obertes, on podreu formalitzar pre-inscripcions, gaudir de sorpreses, descomptes i bon bàsquet...\nXavier Espín (Director Tècnic)\nPublicado por CULIBLANCO por FRANCISCO NIETO en 18:49


Benlloc – Flexibilització de restriccions a petits municipis\n22 Maig de 2020\nEl Ministeri de Sanitat va publicar ahir 21 de maig a través del Bolletí Oficial de l’Estat una ordre per a la flexibilització de certes restriccions derivades de l’emergència sanitària provocada per la COVID-19 a petits municipis i a ens locals d’àmbit territorial inferior.\nAquesta decisió respon a la necessitat d’adaptar les Fases de la Desescalada a les particularitats de petits municipis, per a poder atendre amb flexibilitat a la singularitat de poblacions rurals que, per raó de la seua dispersió, reduïda grandària o baixa densitat poblacional, i que, a diferència de nuclis urbans amb alta concentració de persones, permeten la realització d’activitats que comporten un menor risc derivat d’aglomeracions o de l’ús intensiu dels mitjans de transport col·lectiu.\nAixí doncs, els municipis que tinguen menys de 10.001 habitants i densitat de població inferior a 100 habitants per quilòmetre quadrat i que es troben en unitats territorials en fase 0 i 1 podran acollir-se a algunes de les mesures previstes per a la fase 2, la qual cosa sense dubte contribuirà al fet que recuperen gradualment la vida quotidiana i l’activitat econòmica.\nLes principals restriccions que han sigut flexibilitzades concerneixen el desplaçament de la població infantil i la pràctica d’activitat física no professional i són les següents:\nNo seran aplicable les franges horàries previstes per als desplaçaments per a la realització d’activitat física no professional a l’aire lliure.\nL’activitat es podrà practicar en el terme municipal o, en defecte d’això, a una distància màxima de cinc quilòmetres, incloent-hi municipis adjacents, sempre que es troben dins de l’àmbit d’aplicació d’aquesta ordre i pertanyen a la mateixa unitat territorial de referència.\nNo serà aplicable el límit d’un adult responsable i fins a tres nens. Podran realitzar aquests desplaçaments tots els convivents en un mateix domicili.\nEn el respectiu als establiments d’hostaleria i restauració, podrà procedir-se a la reobertura al públic de l’interior dels establiments, amb limitació d’aforament. No es podran obrir els bars i locals d’oci nocturn.\nNo podran fer ús de les habilitacions d’aquesta ordre les persones que presenten símptomes o estiguen en aïllament domiciliari a causa d’un diagnòstic per COVID-19, o que es troben en període de quarantena domiciliària per haver tingut contacte estret amb alguna persona amb símptomes o diagnosticada de COVID-19.\nPer més informació: https://www.boe.es/…/di…/2020/05/22/pdfs/BOE-A-2020-5218.pdf\nBenlloc passa a la fase 1\nTags: covid-19, Fase 1, mesures, restriccions\nSegon microcurs per als agents socioculturals que treballen al territori rural\n4 Juny d 2020


Resum liberalització del Sector Ferroviari - Adif\nCom en altres àrees, Adif manté els compromisos adquirits i gestiona certs serveis d’Adif-Alta Velocidad per a la seva prestació.\nADIF ha contribuït, mitjançant dues actuacions principals, al procés de Liberalització al Sector Ferroviari de Mercaderies:\nDinamitzant l’emissió dels informes al Ministeri de Transports, Mobilitat i Agenda Urbana necessaris per a la concessió, a les empreses ferroviàries, de Llicències i Habilitacions per operar a la Xarxa Ferroviària d’Interès General (REFIG, en castellà).\nReduint els terminis legals per a les Autoritzacions de Connexió d’Apartadors a la Xarxa Ferroviària d’Interès General (REFIG, en castellà).\nConcessió de Llicències, Habilitacions i Certificat de Seguretat\nAutoritzacions de Connexió d’Apartadors a la REFIG\nRelació d’empreses amb infraestructures ferroviàries de titularitat privada autoritzades per a la realització de connexions amb la Xarxa Ferroviària d’Interès General, ubicació de les connexions, activitat i dates d’autorització.\nCargaderos FEBRERO 2022 (1).pdf Descàrrega d’arxiu de tipus i mida(PDF, 734 KB)


Els impulsors d''Obrim Girona' demanen al Govern que ampliï el programa tot Catalunya després de l'èxit de la prova La República\nEls impulsors d”Obrim Girona’ demanen al Govern que ampliï el programa tot Catalunya després de l’èxit de la prova\nACN Barcelona.-Una trentena d’entitats com la Cambra de Comerç, els Col·legis de Farmacèutics, el Centre Blockchain de Catalunya o l’Associació de Sales de Concerts demanen al Govern que ampliï el […]\nACN Barcelona.-Una trentena d’entitats com la Cambra de Comerç, els Col·legis de Farmacèutics, el Centre Blockchain de Catalunya o l’Associació de Sales de Concerts demanen al Govern que ampliï el programa ‘Obrim Girona’ a tot Catalunya, després de l’èxit de la prova pilot. Els resultats del projecte mostren que només s’han trobat 3 positius entre les 1.350 persones que van anar a restaurants, sales de festes o concerts sense mantenir les distàncies de seguretat després de fer un test d’antígens, de demostrar que estaven vacunats o havien passat la covid, sempre amb la validació d’una farmàcia. Els impulsors volen fer un pas més i facilitar la reobertura de sectors com l’oci nocturn o les fires a l’estiu gràcies a aquest sistema de certificats digitals.\nLa iniciativa buscava crear espais segurs, de Molt Baixa Capacitat de Contagi (MBCC). Per accedir-hi, calia demostrar a través d’un certificat que s’estava vacunat, s’havia passat la malaltia i es tenia anticossos o s’han fet un test d’antígens amb resultat negatiu en les últimes hores. El certificat es generava en una aplicació i havia de ser validat per una farmàcia. En cas de necessitar passar el test, la prova es feia també amb la supervisió d’un farmacèutic. El test tenia un cost de 8,5 euros per l’usuari i si només es necessitava el certificat, s’havien de pagar 2,5 euros. El 85% dels participants d”Obrir Girona’ es va fer un test d’antígens abans d’assistir en un dels esdeveniments que es van celebrar entre el 23 d’abril i el 22 de maig, i entre els quals hi havia un concert del grup Manel amb 1.000 assistents.En aquest projecte de recerca, s’han estudiat dos grups de persones: els que assistien als esdeveniments i tres contactes dels participants durant 14 dies. Un cop acabada el monitoratge, s’ha constatat que “no hi ha diferències entre les incidències” de covid dels que van participar en l’assaig clínic i els altres, fet que demostra que es poden celebrar esdeveniments “de manera segura i sense incrementar el risc”, ha explicat Rafa Ramos, investigador en cap de l’estudi en la presentació de resultats. Ramos ha afegit que els 3 positius es van detectar més de 7 dies després, fet que pot significar que els contagis no fossin fruit d’aquests actes. Una de les traves per ampliar i consolidar aquest programa és la dificultat de les farmàcies d’accedir als testos d’antígens, que hauria d’autoritzar l’Agència Espanyola del Medicaments. Rosa Núria Aleixandre, presidenta del Col·legi de Farmacèutics de Girona, ha remarcat que en aquest assaig clínic els testos d’antígens els ha hagut de comprar el Col·legi. Un dels punts forts del projecte, segons els seus impulsors, és la seva interoperabilitat ja que esdeveniments molt diferents podrien compartir el mateix sistema d’autorització de certificats i no haver d’assumir el cost de crear una infraestructura pròpia. Així, totes les aplicacions de la iniciativa Obrir, com l’AOKpass, l’aplicació del festival Cruïlla, o Libertypass, podran compartir el mateix sistema de creació i validació de certificat.Aquest sistema aposta per obrir espais segurs mentre els índexs de vacunació no assegurin la immunitat de grup, fet que podria beneficiar sectors com el dels espectacles i l’oci nocturn. En la presentació de l’acte, Jordi Herreruela, director del festival Cruïlla, que aquest estiu es proposa cribar cada dia els 25.000 assistents, ha fet una crida al Govern perquè “agafi com a pròpia” la proposta d’Obrir. “El sector de l’oci nocturn es podria obrir demà si els testos fossin a les farmàcies”, ha dit Herreruela, que ha assegurat que aquest sistema “és l’únic que garanteix no tornar a confinar-nos” davant l’arribada d’una nova soca o fins que la vacunació no arribi a tothom. En la mateixa línia, Lluís Torrents Cruz, president Associació Sales de Concerts de Catalunya, ha assegurat que el protocol que es presenta “pot permetre accelerar la recuperació” d’un sector com l’oci nocturn que fa 15 mesos que està tancat. Torrents, que és codirector i gerent de la sala Razzmatazz, ha lamentat no haver comptat amb la col·laboració de les administracions en el projecte des del primer moment. “No hem de tenir por de ser pioners”, ha dit abans de demanar que es posin a treballar per “recuperar les activitats habituals i perquè puguem tornar a ballar i a gaudir d’aquests moments de felicitat”. També han estat molt perjudicades per la pandèmia les fires i congressos, un sector que genera 50.000 llocs de treball a Catalunya i que per funcionar ha de ser presencial, ha remarcat Coralí Cunyat, presidenta de la Federació de Fires de Catalunya, ha remarcat la importància d’un sector. “L’ús de la tecnologia ens permetrà tornar a la presencialitat amb agilitat, confidencialitat i seguretat. Catalunya és un país de fires, necessitem reobrir i tornar i necessitem aquest projecte”, ha dit. Tot plegat és possible gràcies a la tecnologia blockchain que permet gestionar totes les dades personals dels usuaris de manera descentralitzada i respectant la privacitat. “Un cop el farmacèutic certifica la teva situació de salut respecte a la covid, aquestes dades s’encripten en el teu mòbil i no viatgen d’allà. El blockchain permet que les nostres dades les tinguem nosaltres i no servidors que no sabem per què les fan servir”, ha explicat Quirze Salomó, president executiu del Centre de Blockchain de Catalunya. Els impulsors d’Obrir Girona han insistit que aquest protocol pot servir per millorar la salut mental de la població jove, que ara mateix no sap quan es podrà vacunar ni si podrà estar immunitzat aquest estiu. “Els adolescents i els joves han tingut un any crític i psicològicament estan molt afectats i se’ls hi ha de donar una via d’escapada i aquesta seria una possible solució”, ha dit Mònica Roca, presidenta de la Cambra de Comerç de Barcelona. La presidenta de l’ens cameral ha fet una crida a continuar el projecte iniciat perquè tot i el bon ritme de vacunació “estem lluny de poder-nos relaxar i de dir que això ha acabat”.


Solà-Morales, Bohigas, Guallart (Antoni Vives)\n4 min. 29/10/2012 00:00\nLa ciutat és una idea posada en pràctica. Com deia Manuel de Solà-Morales, la ciutat no és la superposició d'unes pràctiques jurídico-administratives, combinades amb els formalismes d'una disciplina acadèmica o professional. La ciutat ha de ser la combinació de la idea d'ara i aquí amb la projecció al futur, de la incorporació de la modernitat com a instrument i no com a maquillatge; de la construcció constant de la identitat oberta i arrelada, allunyada dels cosmopolitismes buits. Barcelona quedà empantanegada massa anys en una prima, buida i desideologitzada gestió dels grans temes de la ciutat, després que la claror aportada per persones com Manuel de Solà-Morales i Oriol Bohigas s'eclipsés a causa del manierisme dels uns, de la falta d'idees dels altres i de la mistificació del model Barcelona que ells generaren.\nL'aportació de la generació de Solà-Morales i Bohigas a la manera de fer ciutat barcelonina és la recuperació de l'esperit instrumental que Cerdà donà a la invenció de l'urbanisme com a disciplina científica aplicable a la construcció física d'una idea. Al cap i a la fi Ildefons Cerdà, que no era arquitecte, produí una ciutat nova a partir de l'ideal de fer una Barcelona vivible, justa, exemplar, projectada a les generacions futures. Cerdà es plantejà la ciutat com una màquina de viure que calia ser posada al dia, al servei de les persones i del model de societat que ell pensava que els catalans mereixíem. És el cas dels dos grans protagonistes de l'Escola de Barcelona, que van ser capaços de combinar adequadament els ideals amb l'oportunitat i la qualitat. És l'oportunisme de qui sap cap on vol anar i que comença per definir la idea, passa al disseny i desenvolupament dels projectes i, a mesura que es dóna l'oportunitat entre el pressupost i la política, va desenvolupant-los als ritmes possibles. Només així es pot entendre l'esclat de l'urbanisme dels anys vuitanta, treballats ben bé durant els quinze anys anteriors a l'inici de la seva implantació per un grup d'arquitectes-intel·lectuals compromesos i bel·ligerants amb la generació precedent, i amb la realitat que estaven obsessionats a accelerar, a favor del poble. Així, la modernització dels carrers i de les places, tirar endavant infraestructures necessàries per atendre les necessitats de la població, l'equipament de barris i de districtes, no foren resultat de la improvisació de l'aleshores arquitecte en cap, ni dels seus companys de generació, ans al contrari, responien a un pla preestablert, meditat i discutit entre ells i els polítics per a qui treballaven. Ells obriren els ulls a noves Barcelones, concretades avui en la nova idea de la ciutat que tenim fixada als nostres cervells.\nEl pas endavant que avui representa Vicent Guallart és equiparable al que fa més de trenta anys representaren els Bohigas d'aleshores. La ciutat productiva, autosuficient, de velocitat humana; metròpolis hiperconnectada amb el món, sense emissions nocives per al medi ambient; la ciutat intel·ligent de i per a les persones, on torna a ser possible produir-hi, on podem generar l'energia que necessitem per viure gràcies a les noves tecnologies de la construcció i de la gestió energètica. La ciutat que descobreix que internet és alguna cosa més que Google i Facebook, i que opta per implantar sistemes de gestió distribuïda de l'aigua i de la comunitarització cívica, és la ciutat que ens proposa Vicent Guallart juntament amb els companys de l'aventura de l'Institut d'Arquitectura Avançada de Catalunya. No és casualitat que la UPC i el MIT s'hi hagin fixat per desenvolupar els fablabs , els ateneus de fabricació que han de revolucionar la manera de capacitar el conjunt de la societat en el camí de la producció distribuïda. No és casualitat que corporacions industrials de referència com Cisco, Schneider Electric, GDF i moltes altres estiguin invertint en el City Protocol, el protocol de ciutats per generar un model que, a partir del plantejat per Solà-Morales i Bohigas, faci un pas cap endavant i esdevingui protagonista de la generació de la nova economia de les ciutats.\nEl repte de la ciutat del segle XXI és esdevenir un pol productiu en què la qualitat de vida sigui la més elevada possible. La ciutat del segle XXI serà la del City Protocol que preconitza Vicent Guallart; serà la ciutat humanitzada, no obsessionada per les icones ni pels festivals de l'arquitectura franquiciada, la ciutat per ser vista, sí, però sobretot per ser viscuda. Des de Solà-Morales i Bohigas, passant pel Guallart d'avui, tenim assegurada la renovació de Barcelona i de la manera de fer ciutats a tot el món. Quina bona notícia!


Aena oferirà wi-fi gratis sense límit a tots els aeroports espanyols | Economia | EL PAÍS Catalunya\nAena oferirà wi-fi gratis sense límit a tots els aeroports espanyols\nLa prestació del servei s'adjudicarà a l'octubre i començarà dos mesos després\nMadrid 14 MAI 2015 - 15:02\tCEST\nUna dona consulta el mòbil a l'aeroport de Barajas, avui a Madrid. Jaime Villanueva\nAena oferirà connexió a Internet a través de wi-fi gratis i sense límits a tota la seva xarxa a Espanya, formada per 46 aeroports i dos heliports. A més, multiplicarà per quatre la velocitat actual d'aquest servei, segons ha informat l'empresa gestora d'aeroports.\nEl consell d'administració ha aprovat l'inici del concurs per a la prestació d'aquest servei, que tindrà una durada de dos anys. El wi-fi estarà disponible dos mesos després de l'adjudicació del contracte, a partir de l'octubre.\nAquesta connexió gratuïta conviurà amb el servei Premium i de pagament que ja existeix per als clients que els sol·licitin i comporta "millors prestacions de velocitat d'accés i serveis addicionals".\nEn l'actualitat, la majoria dels aeroports, com el d'Adolfo Suárez Madrid-Barajas o el de Barcelona-el Prat, ofereixen un servei de 30 minuts gratuïts de servei bàsic prestat per Kubi Wireless. En el cas de l'aeroport de Madrid, el servei es presta a totes les terminals a través de 99 punts d'accés.\nKubi Wireless va guanyar l'abril del 2013 l'adjudicació del concurs convocat per Aena per a la provisió i explotació comercial, mitjançant tecnologia wi-fi, d'accés sense fil a Internet d'ús públic a 28 aeroports espanyols. Inicialment, només es concedien 15 minuts gratis, però després es va ampliar a 30 minuts el període de cortesia.\nLa companyia assenyala en un comunicat que el nou servei "suposa una pas més en l'aposta d'Aena pel desenvolupament de serveis digitals al passatger", com els prestats a través de la seva aplicació per a telèfons intel·ligents o de tercera generació, que inclou informació sobre vols i portes d'embarcament, la possibilitat de reservar en els aparcaments de l'aeroport, contractar accés a sales vip o buscar informació relativa a qualsevol servei aeroportuari.


Rafel Serret. LO PONT DE PEDRA: VEGUERIES\nVoldria fer un comentari, d'aquells que quan no els agraden als polítics, de forma despectiva diuen “comentaris de café davant d'un carajillo” segurament que els comentaris davant d'un wiski de malta són mes polítics i tècnics. També cal dir que els comentaris sempre es fan en locals públics, siguen de més o menys categoria.\nLa divisió territorial de Catalunya, la que voldriem (ajuntaments, Consells comarcals, Vegueries, Generalitat) quatre administracions prop de l'administrat. Afectaria la constitució i també a la divisió territorial d'Espanya. Un canvi radical a les estructures de l'estat espanyol, per tant inabastable avui en dia.\nMentres la majoria estem lluitant per sobreviure, els polítics del nostre país mos estan venent la vegueria com si fóra la solució als nostres problemes, i que la relació de l'administrat amb l'administració sera millor. No s'entén, si el que es pretén és augmentar les administracions. Més paperam, i la finestra uníca?\nQuantes administracions existixen en l'actual divisió territorial (l'ajuntament, el consell comarcal, la diputació, l'autonòmica i l'estatal) és a dir cinc administracions. Ara se li vol agregar una altra! La sexta administració .\nEls que fem els comentaris davant d'un carajillo, que som molts, ens preguntem, que ens beneficiara la vegueria als ciutadans? Quants seran els costos de lés seues estrutures? El crear una altra administación significa mes funcionari per a administrar la mateixa riquesa, no equival a empobrir-nos més?\nLa pregunta als nostres polítics, demanant que siguen intel•ligibles les respostes, quins beneficis aportaran a la ciutadania les vegueries, sense eliminar altres administracions.\nPerdonen les possibles favades dites, esperant que el sentit comú prevalga.\nPublicado por rafel serret en 20:15


Diari d'un andalús deslocalitzat: de gener 2009\nQuants cops no has fet alguna cosa per por a allò que diran, o simplement no por, sinó mandra, perquè no t'agrada sentir certs comentaris o crítiques?\nSembla que tots hem de seguir el camí i fer el que s'espera de nosaltres. I aquest camí normalment el marquem en part nosaltres, i en part el marquen els altres.\nNomés te'n surts una mica, i sempre hi haurà gent que comenci a qüestionar, criticar o mirar malament allò que fas. Encara que no estigui malament, però simplement ho fan perquè no et pega fer-ho o perquè no s'espera de tu.\nUn grup important que fa això sovint és la família. Compte, que no es malinterpreti el meu comentari, no sóc cap "desenganxat" i valoro la meva família (la propera, és clar), però també per la proximitat i el contacte que tenen amb tu, també són els primers a jutjar tot allò que fas que no s'ajusti al que hom espera.\nJo, fa un parell d'anys, em vaig proposar passar del que es digués, de les crítiques gratuïtes que es poguessin fer, i considerar primer el meu judici sobre els meus actes. És clar que no sempre ho puc fer i que per a algunes coses, l'opinió dels altres segueix important molt, però és important relativitzar i destriar en quins aspectes ho ha de ser i en quins no.\nI nogensmenys, segueix amoïnant-me sentir de ma mare un "doncs que lleig això" o un "Déu n'hi do, que X t'has tornat d'ençà que Y". Però amb allò cal saber viure.\nPer la meva part, us animo a tots a ser com vulgueu ser i que feu allò que vulgueu fer si no fa mal a ningú.\nPD: Per descomptat, aquest post ve motivat per esdeveniments recents xDDD\nPublicado por Danié en 10:01 Cap comentari:\nEtiquetas: queixes, reflexions, reivindicacions\nCom dic tots els anys, no són propòsits, són coses que m'agradaria que passessin o que sé que passaran, i que, a priori, vull fer el que pugui perquè ocorrin. Ja, aleshores són propòsits, però no m'agrada dir-los així xDDD\n- Acabaré el projecte fi de carrera.\n- Abandonaré el meu treball perquè en trobaré un millor, sigui a Sevilla o un altre lloc. Espero que a una altra ciutat, Sevilla m'encanta, però me'n vull anar.\n- De nou, millorar el meu alemany i el meu català. Si fos possible, no oblidar el meu llatí i continuar amb algun altre dels que m'interessen, que ja estic fart d'aprendre només llengües fàcils. (Bé, sé que si no entrés a Unilang no pensaria així, però què hi farem xDDD).\n- Tornaré al gimnàs.\n- Mantindré la línia (no diré que menjaré menys perquè això tant me fa, el que no vull és engruixar-me, per això dic allò del gimnàs).\n- Em canviaré de companyia pel segur del meu cotxe. (Què poc transcendent, jajaja!).\n- Reactivaré la meva vida social.\n- Tornaré a veure els meus benvolguts amics internàutics, com ara na Almudena, en Fran, en Joel o n'Iván, per dir-ne alguns. Increïblement, encara que em quedin un parell per conéixer, crec que el meu top10 o així ja el conec, per això no tinc grans estrelles a conéixer com l'any passat.\n- Viatjaré almenys un cop a algun lloc guai. Barcelona segur, que la trobo a faltar, i potser algun de més (Balears? Canàries? Potser no arribi ni a Chiclana).\n- Veuré Eurovisió amb ganes i tornaré a ser fidel a la pre lituana.\n- Votaré una vegada.\nPublicado por Danié en 22:31 Cap comentari:


Monolocale Edera Lecce Itàlia - Ofertes d'hotels amb els MILLORS DESCOMPTES EN LÍNIA\nVia San Cesario, Castromediano, Lecce, Itàlia, 73100 - Veure al mapa\nSituat a Castromediano, Monolocale Edera és el lloc perfecte per gaudir de Lecce i els seus voltants. Des d'aquí, els viatgers poden gaudir d'un fàcil accés a tot el que aquesta viva ciutat ofereix. Amb la seva bona localització, l'hotel ofereix fàcil accès a les destinacions obligades de la ciutat.\nEl Monolocale Edera, s'esforça al màxim per tal que els seus hostes es tribin còmodes. Per tal d'assolir això, l'hotel compta amb els millors serveis i instal.lacions. Ascensor són només algunes de les comoditats que fan que Monolocale Edera sigui diferent dels altres hotels de la ciutat.\nLes instal.lacions de l'hotel han estat seleccionades amb cura per tal de satisfer el més alt grau de comfort i conveniència, amb aire condicionat, calefacció, balcó/terrassa, aparell de televisió LCD/pantalla de plasma, cuina americana a cada habitació. A més, l'oci que l'hotel ofereix assegurarà que tengui molt a fer durant el dia. Sigui quin sigui el motiu del seu viatge, Monolocale Edera és una selecció idònia per a la vostra estada a Lecce.


El Castell de Sant Ferran reobre les seves portes als visitants - Empordà\nEl Castell de Sant Ferran reobre les seves portes als visitants\nTorna a activar les seves activititats des del 27 de març\nEMPORDA.INFO 28.03.2021 | 13:03\nVista aèrea del Castell de Sant Ferran EMPORDA.INFO\nVista aèrea del Castell de Sant Ferran\nEl Castell de Sant Ferran de Figueres torna a estar obert als seus visitants des del dissabte 27 de març. Està considerat la fortalesa aballestada més gran d'Europa i està declarat Bé d'Interés Cultural.\nEs pot visitar tant la part exterior com l'interior, dins de l'edifici i la part subterrànea, visitable només amb un guia i en barca. A part, també es pot visitar virtualment a través d'un mapa interactiu que proporciona el Castell a la seva pàgina web.\nFigueres celebra el 146è aniversari de la mort de Pep Ventura.\nÒmnium guarneix els monuments catalans per demanar amnistia.\nEls veïns de Figueres tenen l'entrada gratuïta a la fortificació ensenyant el seu DNI.


04.03.2015 - 17:31\nS’acostuma a pensar que la línia editorial d’un mitjà de comunicació se circumscriu a l’àmbit ideològic expressat en termes gairebé de partit. Un mitjà és de dretes o d’esquerres. Conservador o progressista. Catalanista o espanyolista. I aquí ens quedem. Conformats en aquesta perspectiva clàssica, oblidem sovint el pes de la visió econòmica que cada mitjà també incorpora i que és la que veritablement preocupa els accionariats que suporten econòmicament i financera els projectes editorials. I quan observem des d’aquest angle la configuració del sistema de mitjans a l’Estat espanyol és quan ens adonem que la pluralitat és més aviat minsa. Per no dir que gairebé no existeix.\nL’economia sempre ha tingut un gran pes específic encara que siguin les pàgines menys llegides dels diaris –tot i que la crisi ha canviat això- i perquè ara més que mai els interessos financers condicionen la viabilitat econòmica dels mitjans de comunicació, el cas és que les diferències editorials s’han arribat a difuminar tant que s’han fet invisibles entre mitjans, siguin progressistes, conservadors, catalanistes o centralistes. Com diu aquell, amb l’economia no s’hi juga, i per tant els grups financers i empresarials que sostenen els diversos grups mediàtics s’encarreguen prou d’assegurar la construcció del discurs econòmic. De manera meticulosa s’encarreguen de produir un marc de referència que en la mesura que és compartit i reiterat fins al vòmit per mitjans oficialment antagònics, ens acaben convencent que aquest model econòmic és l’únic possible, l’únic raonable i l’únic viable, excloent qualsevol altra alternativa. Així estan les coses i ja fa massa anys que dura.\nPerò aquesta terrible crisi que encara patim, per molt que el govern del Partido Popular s’entesti agitar en sentit contrari, ja ha començat a derivar alguns efectes positius. Ja ha començat a despertar alguna consciència i a generar alternatives. Alternatives ideològiques foragitades pel sistema però també alternatives en el terreny de la gestió dels projectes de comunicació, com és el cas de CatalunyaPlural, que avui posa en marxa El Diari del Treball. Alternatives tan voluntaristes com professionals, tan precàries com esperançadores, tan humils com arrelades a la realitat que volen explicar. I que recuperen la informació laboral i del món del treball com un àmbit molt important dins de l’economia, i que ens afecta de manera vital a tots i totes.\nA força de fer fora massa crítica, com ha estat el cas del sector dels mitjans de comunicació, que han patit en major proporció la destrucció d’ocupació que qualsevol altre sector econòmic d’aquest país, han aconseguit que aquesta massa crítica comenci a reinventar-se per continuar fent periodisme, i a més des de la llibertat que dóna saber que ja no tens res més a perdre. Ha estat des d’aquesta llibertat que molts periodistes han començat a convertir la xarxa en el camp adobat de nous espai d’informació i crítica que a poc a poc estan esdevenint un punt de referència pels que es neguen a acceptar el pensament únic que destil·len els arguments informatius de la majoria dels mitjans.\nAixò és el que avui representa El Diari del Treball i des de la UGT de Catalunya el saludem amb el desig d’una llarga vida perquè esdevingui una veritable alternativa al pensament únic, incorporant la perspectiva dels que no formem part d’aquest monòleg de poderosos, convertint en subjectes a aquells que a altres indrets només poden aspirar a ser complement circumstancial de lloc i il·luminant l’altra cara de la lluna. Que ja és hora que sapiguem que és el que hi ha i potser ens agradarà més.


Llei del notariat, del 28 de novembre de 1996\nLa figura del notari està profundament arrelada a la història jurídica del nostre país, i es remunta al segon Pareatge de 6 de desembre de 1288. L’adaptació de les institucions al marc constitucional va requerir, el mateix any 1993, la promulgació de la Llei qualificada de la Justícia en la qual es feia una referència a la necessitat ulterior d’adequar l’estatut dels Notaris.\nLa present Llei té per objecte definir i regular la funció del notari com a professional del dret investit de funció pública d’acord amb la tradició d’Andorra i amb subjecció als principis constitucionals de legalitat, de seguretat jurídica i de responsabilitat dels poders públics.\nS’estableix que els notaris gaudeixen d’autonomia en l’exercici de les seves funcions sense perjudici que en la seva organització jeràrquica depenguin del Ministeri que tingui atribuïdes les competències en matèria de justícia.\nLa Llei contempla la retribució dels notaris sota la forma d’honoraris i també estableix la seva actuació com a coadjuvadors de l’Estat en les operacions de recaptació de les càrregues tributàries sobre actes jurídics documentats que les lleis futures puguin fixar. Tot amb la voluntat de deixar clarament definida la missió pública de la funció notarial.\nAlhora, es ratifica la titularitat pública dels protocols com a voluntat ja manifestada pel Consell General en l’Acord de 20 de desembre de l’any 1900.\nLa Llei regula el nombre de notaris i la forma de reclutament mitjançant el procediment públic de concurs-oposició. Es crea també un òrgan corporatiu, la Cambra de Notaris, com a organisme professional que servirà de base per a la seva organització i disciplina.\nFinalment, es crea l’Arxiu General de Protocols i el Registre Central de Disposicions de Darrera Voluntat a càrrec de la Cambra de Notaris. Transitòriament es confia als notaris el control de les càrregues i hipoteques mitjançant l’anotació al marge dels corresponents títols de propietat.


Solidança ens ensenya el cor! - mercat social\nInici > Notícies > Solidança ens ensenya el cor!\nBalanç Social, Eines Mercat Social. 31 May, 2019\nVam demanar-li a Solidança que ens expliqués la seva experiència principalment per la seva implicació en l’elaboració del BS, ja que, en els tres anys que porten fent-lo, l’han integrat de manera molt estesa a la seva dinàmica de gestió. Solidança és una Empresa d’Inserció amb un centenar de persones treballadores, que té per objectiu promoure la inserció sociolaboral i accions formatives per a col·lectius en risc d’exclusió social, a través de serveis en el sector ambiental. Concretament, en la gestió i revalorització de determinades fraccions de residus urbans (tèxtil, electrodomèstics, mobles, etc.) així com en l’educació ambiental.\nLi hem demanat a la Carme que aprofundeixi en les raons i usos que té per elles fer el Balanç Social; aquí teniu les respostes:\n1) Quan vau començar a fer el balanç social i què us va motivar a fer-lo?\nVàrem començar a fer el Balanç l’any 2016. Solidança sempre s’ha definit com una entitat social que treballa dins dels criteris de l’economia social i solidària, però ens mancava una avaluació formal per tal de certificar que complíem aquests criteris. Per això vam decidir formar part de la XES i fer anualment el Balanç Social.\n2) Com el feu i per a què us ha servit?\nLa forma en que ho realitzem es bastant transversal. Cada cap de departament complimenta el bloc del que disposa les dades (així comptabilitat fa la part econòmica, RRHH la de qualitat personal, medi ambient l’ambiental i finalment el departament social finalitza amb totes aquelles qüestions de compromís, igualtat, cooperació i democràcia) alhora s’envien els qüestionaris als treballadors, clients i voluntaris.\nUna vegada tenim totes les dades a la plataforma, es fa una revisió amb gerència sobre les diferències, millores o altres punts a analitzar en comparació a l’any anterior, i s’envia.\nQuan tenim l’informe d’avaluació, analitzem amb tots els caps de departament i gerència els resultats, els punts forts i el punts febles, i les propostes de millora. A partir d’aquest moment es prenen les mesures necessàries per implementar els canvis a fer que s’aniran treballant durant tot l’any, seguint la premissa de fomentar la millora continua.


La pilota no entra per atzar - Ferran Soriano\nClub Atlètic Tigres :: Off-Topic :: El racó del poeta.Lloc per a la inspiració literària\nbiji el Dt Maig 12, 2009 8:42 pm\nFa unes setmanes, em van deixar aquest llibre i em va sorprendre positivament.\nL’autor és el Ferran Soriano, que ja coneixeu tots per ser l’ex-vicepresident econòmic del FCBarcelona, possible futur candidat a president i actual president de Spanair. Aquí, Soriano, s’allunya de la imatge de financer-powerpoint, adscrit al poder, que donaven d’ell els mitjans de comunicació quan era directiu del Barça, i es rebel•la com un tio brillant, un executiu talentós amb gran capacitat de percepció i d’anàlisi, fins i tot d’allò que no entra directament dins les seves competències.\nEl llibre, a diferència dels que acostumen a ésser els d’aquells que han passat pel món de l’sport professional, no és una biografia farcida d’anècdotes de experiències viscudes, sinó que tracta sobre Management d’un club de futbol professional, tocant diversos temes des de les fonts de financiació del club fins a tècniques de negociació, passant pel lideratge, treball en equip, marketing etc... i prenent com a model el FCB, des de l’experiència d’haver-hi viscut una etapa on s’aplicaren canvis radicals amb l’objectiu de fer-lo capdavanter. El llibre té, si no m’erro, 282 pgs, està escrit de forma intel•ligent, llenguatge planer i amb molts exemples que en faciliten la comprensió. És interessant, no només pels que segueixen l’actualitat dels clubs de futbol, sinó com a eina instructiva aplicable a qualsevol tipus d’empresa.\nL’única crítica que faria és el to condescendent amb les decisions errònies que prengué la directiva, en contraposició a les d’altres (com ara les de l’entrenador), i no aclarir que dels 73 milions de dèficit que tingué el club el 2003 (l’esmenta diversos cops imputant-ho a la junta anterior), ells n’eren responsables, en part, per decisions preses aquells 8 dies famosos en que prengueren possessió del club abans del tancament comptable de la temporada.\nDesgraciadament, si a algú l’interessa, no li podré passar jo perquè, com us he dit, el tenia en préstec i l’he tornat.\nRe: La pilota no entra per atzar - Ferran Soriano\nGin el Dt Maig 12, 2009 10:04 pm\nVaig sentir al Soriano a una entrevista radiofònica i vaig tenir una sensació extranya. Primer, em va sorprendre pel seu estil tranquil i tractant de deixar clars concepts d' enginyeria finacera molt complexes. Be! Em va sorprendre positivament que deixes el vaixell al moment que va fer-ho, ja que l' actual president ,ocupa el càrrec de forma il.legitima i contra dels seus principis, que tant ferventment defensava 10 anys enrera. Be per Soriano! De fet, el bacó només li queden 4 llepaculs com Perrin i altres inqualificables.Però el que deia de la sensació extranya és que em va donar la impressió que no coneixia gaire els antecedents d' amb qui havia compartit els darrers anys. Un tio, sensat com ell, no provinent de l' elefant incendiari, crec que deuria flipar més d' una vegada amb la vehemència del bacó. Aquí ,no tant bé Soriano! i per ultim i més important ,venint d' un home que portava els temes econòmics: no parla de la pujada del 40% dels abonaments, de la venda dels terrenys de l' Hospitalet, que sense dubte van maquillar els numeros de manera espectacular. Per no parlar del contracte de Telefonica i de la excepcional fornada de canterans que han suposat un valor incalculable que al mercat hauria suposat una inversió enorme.\nPer tant i en grans trets, vaig descobrir a un tipus que el creia com el seu cap i no ho és, com tampoc és un mag de les finances.\nbiji el Dc Maig 13, 2009 2:40 am\nEn realitat, sí que parla, al llibre, dels temes que esmentes... si més no de la majoria, perquè no recordo que ho fes dels terrenys de l'hospitalet, però sí de la resta... el que passa és que no ho fa en to reivindicatiu, o per repartir d'alguna manera justícia, si no des d'una perspectiva empresarial i pedagògica, que és el to general del llibre. Esmenta el del 40% de pujada d'abonaments com a reajustament dels preus desfassats respecte als de mercat. El que no diu (i ho entenc, perquè el llibre no va d'això) és que un parell de dies abans de les eleccions el seu candidat va prometre públicament en un debat televisiu (com tots els altres candidats) que no tocarien els preus dels socis ni hi haurien derrames. També parla de la sorpresa de trobar-se en situació avantatjosa (en mig d'altres desavantatjoses) respecte als altres clubs en relació al contracte de telefònica, en l'apartat on parla de les fonts de financiació, i també dedica moltes pàgines a la pedrera, la seva rendibilitat, la conveniència d'actualitzar-la globalitzant-la (escoles a àfrica i sudamèrica), i sobre possibles solucions a l'actual estat d'indefensió legal que existeix respecte a altres clubs (sobretot anglesos) que els poden prendre els millors talents joves només fent un canvi de domicili dels pares.\nRespecte a la seva dimissió, a mi no em va sorprendre que deixés el vaixell... i no perquè veiés en ell quelcom d'ètic que no tingués el laporta (de fet, tota aquesta gent que té tant d'èxit és, en part, perquè té molta ambició, i actuen moguda per aquesta sense miraments) Durant l'any passat els mitjans van fer esment, diverses vegades, de que Soriano havia perdut els favors de Laporta per ser el delfí de la candidatura continuïsta. Amb els resultats de la moció a la mà, la part de la directiva que no formava part del nucli dur, van veure una oportunitat única: que dimitís només laporta, i així mataven dos ocells d'un tret, lliurant-se d'ell (camí obert per Soriano en una candidatura continuïsta) i calmant al soci, agreujat, a l'hora. I aquesta era la premisa d'aquella famosa nit "dels ganivets llargs", dos dies després de la moció, amb tota la junta directiva reunida en un despatx al passeig de gràcia i amb la premsa, assabentada, esperant a sota fins a les 3 de la matinada. Laporta es va mantenir ferm amb un important nucli dur fent-li suport, per la qual cosa, a l'altra part (els amotinats que li havien demanat que dimitís) no els quedava més remei que dimitir. A Laporta li quedava encara el problema de l'afició agreujada (una majoria del 60% no el volia) i va ser llavors quan el tio es va treure un as de la màniga declarant: "pels estatuts estic legitimat a seguir, però dimitiré si a la propera assamblea de compromissaris una majoria així ho vol"... una jugada genial, magnífica! perquè li va permetre guanyar temps per acabar de perfilar un projecte il·lusionant, sense ni que els mitjans se li puguessin tirar a sobre (s'havia compromés a dimitir si l'assamblea així ho volia) i calmar les aigües abans de l'assamblea. Total, al final va fer servir l'assamblea, que en temps de l'elefant blau tant va criticar com a vella i titella de qui estava al poder (Núñez), per salvar el cap.