xàtiva; punts de vista: de maig 2014\nTothom —jo el primer— troba sorprenent el resultat electoral obtingut per Podemos el passat dia 25. Ara bé, en algunes formacions polítiques, la sorpresa s’ha barrejat amb preocupació, recel i desgrat. És lògic. A nivell estatal, la formació de Pablo Iglesias li ha fet un sorpasso a UPyD i ha arrabassat molts vots a PSOE i IU. Al País Valencià, Podemos ha quedat per davant de Primavera Europea. A Xàtiva, la llista de Podemos, per molt que li hagen posat un capell de leninista, obtingué 782 vots. (En unes eleccions municipals, aquests vots li haurien garantit un regidor.) Ja sabran vostès com és d’alta la probabilitat d’apel·lar, en un debat, a la reductio ad Hitlerum (expressió encunyada pel filòsof Leo Strauss, professor de la Universitat de Chicago, per a referir-se a una fal·làcia recurrent, la de comparar Hitler amb els adversaris que causen desgrat). Esperanza Oña, alcaldessa de Fuengirola, vicepresidenta del parlament andalús i militant del PP, comparà Pablo Iglesias amb Hitler. Los nazis también ganaron unas elecciones, va escriure al seu compte de Twitter. Els qui solten bajanades com aquesta obliden la màxima dels publicistes: «Anar en boca de tots és una propaganda impagable.» S’atribueix a Lola Flores aquesta frase: Que hablen de mí, aunque sea mal.\nEs comprensible la reacció dels directament afectats pels resultats de Podemos, però altres bocamolls podrien estar fent un càlcul d’oportunitat. Esteban González Pons, posem per cas, ha dit el següent: Nuestros votantes no se han ido a otros partidos, han estado en la abstención, pero la extrema izquierda está devorando al PSOE por los pies. L’home sembla estar la mar de content amb la patacada dels socialistes, que deixa el PP sense un adversari consistent. Per a la dreta, la temptació d’engrossir Podemos, per a perjudicar els socialistes, és molt forta. Al País Valencià, els peperos matarien dos ocells d’un tret: PSPV i Compromís —la seua particular bèstia negra. Però la coalició nacionalista pensa que això no passarà. En unes eleccions locals i autonòmiques, Podemos no podria repetir els resultats del dia 25, perquè manca d’influència social, implantació territorial i estructura organitzativa. Molts pensen que la formació de Pablo Iglesias serà incapaç de superar en un any aquestes mancances. (En canvi, el treball polític de Compromís ve de lluny i ha donat un resultat magnífic: presència en totes les institucions.)\nA nivell estatal, el president de Metroscopia, José Juan Toharia, fa un raonament anàleg: Podemos es una anécdota en el panorama político español. Ha recogido el voto del desahogo pero tendrá poco recorrido porque no podrá afrontar candidaturas en 8.000 municipios. S’ha d’anar amb cura amb aquestes afirmacions, que obliden una evidència: els creadors de Podemos han estat capaços de traure endavant la seua proposta en cinc mesos. És més, pertot arreu han sorgit —gràcies als mitjans de comunicació, les xarxes socials i el boca-orella— múltiples plataformes ciutadanes articulades com alternativa política. Recordem el Movimento Cinque Stelle, el partit més votat a les eleccions generals italianes de 2013, o les revoltes de la Primavera Àrab, per posar alguns exemples. (Cinque Stelle havia obtingut majoria absoluta als ajuntaments de Parma, Mira o Comacchio.) No s’ha de descartar, per tant, la possibilitat que Podemos siga capaç d’organitzar-se al País Valencià abans de les pròximes eleccions locals.\nDimecres, llegia unes declaracions de Ferran Martínez, portaveu valencià de la nova formació. El perfil d’aquest jove coincideix amb el de molts votants i candidats de Podemos. És llicenciat en Econòmiques i està aturat. Projecta marxar a l’estranger a buscar feina. Diu que la seua plataforma ja té trenta-cinc cercles al País València i que els arriben milers d’adhesions. PSPV, EUPV i Compromís farien bé de prendre’s seriosament el fenomen. ¿Algú creu que mai no podria aparèixer en Xàtiva un grup d’universitaris sense feina disposats a confeccionar una llista de Podemos i presentar-la a les properes eleccions municipals? No caldria ni que els candidats foren esquerrans empedreïts; Ferran Martínez explica que les propostes de la seua formació no són d’esquerres ni de dretes, són de sentit comú, es guien per uns objectius mínims, per tal que tots el ciutadans hi puguen estar d’acord. El paral·lelisme amb Cinque Stelle, que governa en ciutats italianes semblants a la nostra, és evident. En fi, si els propers comicis locals deparen un resultat com el del dia 25, ¿qui governarà en Xàtiva? ¿Un bipartit, un tripartit o un tetrapartit?\n(publicat a Levante-EMV, el 31/05/2014)\nSempre m’han semblat sobreres les traduccions que el GC (generador de caràcters) mostra a la pantalla del televisor, quan algun polític —Nuñez Feijóo, posem per cas— parla en gallec; se l’entén perfectament. En canvi, durant les meues estades a terres gallegues, he tingut dificultats per a entendre la gent que parlava gallec. Una vegada, prenent un refresc en una terrassa de Camariñas, vaig preguntar a un home que seia al meu costat per què hi havia tanta diferència entre les formes de parlar dels polítics i la gent corrent. Em va contestar a la gallega: Es que el gallego tiene muchos dialectos. En realitat, els polítics solen parlar un gallec molt castellanitzat. La llengua pròpia de Galícia, declarada oficial pel seu Estatut d’Autonomia, és objecte de polèmiques.\nEl gallec pertany, junt al portuguès, a la soca comuna del galaicoportuguès. Segons uns, la independència portuguesa en època medieval afavorí l’evolució del portuguès i el gallec com a llengües distintes, ja diferenciades al segle XV. Però el reintegracionisme sosté, en canvi, que el gallec i el portuguès són diferents varietats dialectals del mateix idioma i que la separació de les normatives portuguesa i gallega és producte de la castellanització del gallec (única varietat galaicoportuguesa amb ortografia semblant a la castellana). Al darrere d’aquestes opinions lingüístiques hi ha, evidentment, diferències ideològiques i polítiques. Alguns partidaris del reintegracionisme utilitzen directament la normativa portuguesa. Segons aquest corrent, gallec i portuguès pertanyen al mateix diasistema lingüístic, conegut internacionalment com portuguès. Una ortografia diferent divideix l'idioma comú.\nEl portuguès compta amb dues normes, l’oficial a Portugal i els països lusòfons d’Àfrica i la vigent a Brasil. Entitats com l’Associaçom Galega da Língua, el Movimento de Defesa da Língua, l’Associação de Amizade Galiza-Portugal, les Irmandades da Fala da Galiza e Portugal, l’Associação Sócio-Pedagógica Galaico-Portuguesa, l’Academia Galega da Língua Portuguesa i diversos col·lectius cívics vindiquen el reintegracionisme. Els seus defensors entenen que la normativa oficial, Normas Ortográficas e Morfolóxicas do Idioma Galego, de la Real Academia Galega (RAG) i l’Instituto da Lingua Galega (ILG), és inapropiada; consagra la castellanització del gallec.\nPer als seguidors del reintegracionisme, l’última normativa de la RAG, aprovada en 2003 (denominada ‘de la concòrdia’), no resol el problema; manté les preferències lexicogràfiques castellanes i conserva trets molt cridaners de castellanització, com ara l’ús de la grafia ‘ñ’, en comptes del dígraf ‘nh’, i dels sufixos ‘-ción’, ‘-ería’ i ‘-ble’ (be que accepte les variants ‘-aría’ i ‘-bel’). L’Associaçom Galega da Língua (AGAL) i altres entitats proposen una norma gràfica essencialment comuna a la portuguesa que, alhora, preserve les peculiaritats gallegues: ‘nh’ en comptes de ‘ñ’ i ‘lh’ en comptes de ‘ll’, però ‘-çom’ en comptes de ‘-ção’. Altres grups, com el Movimento de Defesa da Língua, utilitzen indistintament la norma de l'AGAL i la portuguesa.\nFinalment, altres grups, titllats habitualment de lusistes, com l’Associação de Amizade Galiza-Portugal i les Irmandades da Fala da Galiza e Portugal han optat per la norma del portuguès acordada a Lisboa (Acord Ortogràfic de la Llengua Portuguesa de 1990). En fi, ja es veu que l’estratègia de la desunió està molt generalitzada pertot arreu. En qualsevol cas, el futur del gallec és problemàtic; el PP promulgà en 2010, gràcies a la majoria parlamentària de què gaudeix, un decret de plurilingüisme que posterga el gallec en benefici del castellà. En matèria lingüística, els valencians no som un cas extraordinari; a tot arreu se'n fan, de bolets, quan plou. He recordat tot açò, perquè dissabte passat se celebrava el dia de les lletres gallegues.\nEtiquetes de comentaris: Llengua, Nacionalisme, Viatges\nEn principi, "cubisme" era un terme despectiu. «És una pintura composta per petits cubs», va dir de les obres de Braque el crític fiancés Louis Vauxcelles, que ja havia anomenat "feres" (fauves) els fauvistes. En realitat, els cubistes intentaven representar la realitat d’altra manera. Tractaven d’abandonar les convencions clàssiques en la representació bidimensional de la realitat: Els pares fundadors del cubisme foren Picasso i Braque. La pintura del malagueny continuaria evolucionant. En els anys trenta, pintaria retrats, com Mujer desnuda en el sillón rojo, en què encara s’aprecien les troballes del període cubista. La cra dels personatges, una mena de lluna, es veu alhora de front i de perfil. Els cubistes volien reflectir la realitat, sobre el pla, d’una manera distinta. Per a ells, no hi havia dalt i baix, davant i darrere, esquerra i dreta. Les coses es podien veure alhora des de molts punts de vista. El cubisme fou a la pintura el mateix que l’objectiu ull de peix, o l’holograma, a la fotografia. Per alguns fotògrafs, però, les coses són més simples; amb un poc de maquillatge n’hi ha prou. De nou els lligams entre fotografia i teatre.\nGeneralment, els nacionalistes espanyols solen negar la major; proclamen que ells no són nacionalistes sinó constitucionalistes, o cosmopolites. Ja s’ha explicat a tort i dret com és de falsa aquesta afirmació. Però hi ha circumstàncies que palesen clarament la falsia. Em referisc a la seua actitud davant dels símbols i la llengua. Cosmopolites seran, en tot cas, els britànics —i tampoc no massa, no anem a creure. El Regne Unit no té constitució escrita. Tampoc no té una bandera o una llengua oficials. La Union Jack és, en realitat, la bandera de la Royal Navy, bé que tothom ha acabat acceptant-la com a símbol britànic per excel·lència. De fet, la bandera oficial és l’estendard de la reina, distint segons que sojorne a Anglaterra, Escòcia o Irlanda. Els escocesos tenen la seua pròpia bandera, una creu de Sant Andreu blanca sobre fons blau celeste. En matèria de símbols, els britànics són molt flexibles.\nLes nacions del Regne Unit tenen menys competències que les comunitats autònomes espanyoles, però Irlanda del Nord, Gal·les i Escòcia poden utilitzar els símbols nacionals sense cap problema. Cadascuna té la seua selecció de futbol o rugby. L’exèrcit britànic està ple d’unitats (Regiment de Fusellers Gal·lesos, Regiment de Guàrdies Irlandesos, Scottish Guards, Royal Highland Fusiliers...) que desfilen amb el propi uniforme, amb els propis símbols i, si cal, amb faldilles i gaites. I ningú no diu res. Quant a l’idioma anglès, no compta amb cap acadèmia o ens normatiu. Algú ha dit que les normes de l’anglès estàndard les dicta la BBC. En Espanya, en canvi, la Constitució estableix clarament l’idioma i la bandera oficials de l’Estat. És més: es descriu minuciosament la bandera espanyola, vermella i groga, que tots els homes havíem de jurar quan la mili era obligatòria. I també és obligatori aprendre espanyol.\nEn Espanya és impensable una unitat de l’exèrcit que es diga Regiment de Miquelets i desfile sota la senyera, amb saragüells i música de tabalet i dolçaina. ¿Seleccions nacionals, catalana o basca, de futbol? ¡Ni parlar-ne! Ací, la bandera espanyola ha d’onejar, vulgues o no, a tots els edificis oficials. Dies enrere, el president de la Diputació Foral de Guipúscoa, Martín Garitano, presidí un homenatge a la ikurriña. Dit homenatge era conseqüència d’una sentència del Suprem que obligava a penjar la bandera espanyola al balcó de la institució foral. Recentment, el Govern Central ha denunciat vuitanta alcaldes catalans que recolzen el dret de decidir, per negar-se a hissar la bandera espanyola als balcons dels respectius ajuntaments. Si una cosa defineix el nacionalisme és que tolera molt malament els altres nacionalismes. ¿Que els espanyols no són nacionalistes? ¿Que són cosmopolites i oberts? ¡I tant! Ja ho crec.\nEtiquetes de comentaris: Nacionalisme, Política, Sobre banderes\nA finals de febrer, vaig participar en unes jornades de directors d’instituts celebrades a Sogorb. Aquesta ciutat sorprèn els visitants. Té uns 10.000 habitants. És, per tant, molt més menuda que Xàtiva. Però compta amb un abundant patrimoni històric i artístic. Alberga la seu del bisbat Sogorb-Castelló (l’església de Santa Maria de Castelló és cocatedral). La seu sogorbina és, naturalment, la peça artística més notable de la ciutat. Però la capital de l’Alt Palència atresora altres elements històrics. Es conserven el conjunt de muralles medievals —amb diverses torres i portes—, vàries esglésies, un aqüeducte i diferents edificis civils del màxim interès. Destaquen, per exemple, el rehabilitat Teatre Serrano i l’antic palau dels ducs de Sogorb —ocupat a hores d’ara per l’ajuntament i un casino— en què es poden admirar uns magnífics teginats mudèjars del segle XIV. Finalment, cal esmentar la presència de diversos museus. Evidentment, tot açò és una minúcia si es compara amb el patrimoni de Xàtiva. Però Sogorb ens podria donar més d’una lliçó. La seua oferta hotelera és comparativament molt millor que la xativina.\nDes que ocupe el meu càrrec, he assistit en diferents viles del país (Gandia, Dénia, Morella, Alcoi, Requena) a vàries jornades de directors. En les darreres —les celebrades a la capital de l’Alt Palància— van intervenir com a ponents, entre d’altres, Federico Mayor Zaragoza, antic director general de la UNESCO, Amador Guarro, catedràtic de la Universitat de la Laguna, Jorge Arévalo, viceconseller d’Educació del Govern Basc... Les pròximes jornades es faran a Sagunt. «¿Com és que Xàtiva no acull aquests esdeveniments?», pensaran vostès. Perquè la nostra ciutat no té la infraestructura adient. Xàtiva no està preparada per acollir turisme de congressos. No disposa, posem per cas, d’un hotel de qualitat emplaçat en ple centre històric. En canvi, la ciutat vella de Sogorb compta amb dos establiments. Un d’ells, l’hotel Martí l’Humà, de quatre estrelles, ocupa un edifici històric rehabilitat, l’antic hospital Casa de la Misericòrdia, del segle XVIII. Es tracta d’un hotel amb encant que té la capacitat i la infraestructura (salons, mitjans audiovisuals, connexió a Internet) que demana la celebració d’esdeveniments.\nQuant a serveis turístics, Xàtiva, amb triple població i una catàleg monumental impressionant, no li arriba a Sogorb a la sola de la sabata. Tota la culpa no és dels polítics; els emprenedors de la nostra ciutat mai no s’han acabat de creure això del turisme. Fa pocs dies, Toni Martín recordava en aquestes mateixes planes un problema que ve de lluny: els restaurants locals solen tancar diumenges i festius. Els visitants vaguen per la ciutat buscant un lloc on poder dinar. Els nostres establiments hostalers, emplaçats fora del nucli històric, tenen escassa capacitat. ¿En quin punt es troben els plans de rehabilitació de Santa Clara? Quan s’anuncià que una empresa privada anava a adquirir l’antic convent, per a transformar-lo en hotel, l’esquerra local s’oposà frontalment. Sempre he pensat que la iniciativa no era tan mala —assegurant, és clar, la titularitat pública del patrimoni moble, la seua conservació en Xàtiva i la possibilitat de visitar el conjunt. No s’ha aconseguit, però, cap objectiu: els béns mobles de les clarisses “van volar” de la ciutat, el conjunt no és visitable i el projecte d’hotel dorm en algun calaix.\nCaldria parlar, finalment, de les ciutats velles. La de Sogorb, declarada bé d’interès cultural, està molt cuidada i manté el vigor urbà. La de Xàtiva decau lànguidament; perd habitants i negocis tradicionals, i és envaïda, a poc a poc, per immigrants i gent en situació d’exclusió social. La degradació del nucli històric és incompatible amb l’activitat turística. Atraure visitants exigeix eliminar les bosses de marginació, conservar el patrimoni històric i artístic, i posar en valor la rodalia. En això, el paper dels gestors públics és decisiu. (Sense anar massa lluny, demà, alguns centenars de veïns reclamaran per enèsima vegada que es restaure definitivament l’ermita del Puig.) Però la iniciativa privada ha d’oferir serveis hostalers de qualitat, ha d’incentivar les pernoctacions, ha d’engalipar el visitant amb imaginació... Jo, que viatge moltíssim, em sent especialment atret pels reclams enginyosos. ¿Què és la carta d’un bon restaurant? ¡Una peça literària! ¿Com és que Xàtiva sols rep visitants d’un dia, gent que marxa a les sis de la vesprada, excursionistes que pernocten en Gandia o Cullera? ¡Perquè ens manquen literatura i un bon hostal!\n(publicat a Levante-EMV, el 03/05/2014)


Un any clau per al País Valencià i per a tothom - VilaWeb\nUn any clau per al País Valencià i per a tothom\n«L'emergència d'un 'problema valencià', expressió que Joan Baldoví ha fet servir unes quantes vegades a Madrid, pot ser una avinentesa única perquè els valencians ens desempalleguem de les terribles arbitrarietats a què estem sotmesos per part del govern de Madrid»\nAvui, 25 d’abril, el País Valencià commemora la batalla d’Almansa, que tingué com a conseqüència històrica la pèrdua de l’estat propi i el començament de l’espanyolització del país. Dissabte una gran manifestació dedicada a Guillem Agulló va recórrer la ciutat de València. Avui les Corts celebraran el seu dia i, finalment!, À Punt començarà l’emissió en proves de la televisió pròpia. Arriba tard, no arriba amb les condicions i capacitats que voldríem tots i encara no va acompanyada de la reciprocitat amb TV3 i IB3, però sens dubte que és un pas endavant. Una de les promeses del govern del Botànic, la restitució dels mitjans públics destruïts pel PP, comença a prendre forma, doncs.\nLa televisió pública arriba quan comença un període d’un any que serà clau. Després de les dues dècades llargues de govern del PP, el pacte bipartit entre PSOE i Compromís, amb el suport parlamentari de Podem, no sembla viure el retrocés que molta gent temia. És cert que el suport del PP, malgrat tot, continua essent molt alt. Però les enquestes –la darrera, de diumenge passat– i la sensació que es respira al carrer és que el PP no recuperarà la Generalitat en les eleccions de la primavera vinent. I encara més: la possibilitat que Compromís l’avance és factible.\nCompromís no es pot definir com un grup nacionalista, perquè té una composició complexa. Però, sens dubte, té per motor principal el nacionalisme clar i desacomplexat tant del Bloc Nacionalista Valencià com dels independents, que formen el segon grup majoritari dins la coalició. Des d’aquesta perspectiva, imaginar que Compromís puga guanyar les eleccions autonòmiques, com sembla possible, és reconèixer l’enorme canvi polític i social que hi ha hagut aquests darrers anys al País Valencià. I d’això crec que n’hauria de ser conscient tothom, arreu del nostre país i també de l’estat espanyol. El valencianisme, després de dècades picant pedra com a única oposició real al carrer al règim del PP, va sorprendre en les anteriors eleccions guanyant la batllia de València. I pot sorprendre encara més si obté la presidència de la Generalitat, ni que acabe essent per a la dirigent de la coalició, Mónica Oltra, precisament menys identificada amb el valencianisme.\nAixí i tot seria monumental el canvi històric que significaria per al País Valencià una victòria electoral de Compromís i el manteniment del Pacte del Botànic durant quatre anys més. Sobretot en un moment en què l’estat espanyol, essencialment a causa de la crisi catalana, cau en barrina en una crisi sense precedents.\nL’emergència d’un ‘problema valencià’, expressió que Joan Baldoví ha fet servir unes quantes vegades a Madrid, pot ser una avinentesa única perquè els valencians ens desempalleguem de les terribles arbitrarietats a què estem sotmesos per part del govern de Madrid. Però no hi ha cap dubte que elevaria també el nivell de la crisi general de l’estat espanyol, i això pot ser decisiu per als valencians i per a tothom. Penseu què podria significar per a Espanya un govern valencianista enmig de la crisi que els causa el procés cap a la independència de Catalunya, i acompanyat dels canvis en les dues comunitats autònomes basques –amb la proposta de nova relació amb l’estat i la fi d’ETA– i a les Illes Balears. Com va passar a l’URSS o a Iugoslàvia, la miopia política de l’estat espanyol podria convertir fàcilment un problema polític clarament centrat en un territori en un qüestionament general de l’estat que acabàs fent-lo inviable. En els dotze mesos que comencen ara també hi haurà això en joc. I no és que siga precisament poca cosa.\n20 comentaris dels subscriptors\n25.04.2018 | 20:46\nVicent, m´agradaria estar d´acord amb tu amb l´anàlisi que fas del nostre País Valencia o m´agradaria que tingueres raó, però ni una cosa ni l´altra. al País Valencia no hi ha retrocés perquè tots van en peus de plom. i avançar, en quina direcció? està clara la direcció? Toni Mollà ha dit recentment que “el valencianisme acrític del Botànic no té res a veure tampoc amb el moviment il.lustrat que implicava el moviment catalanista valencià”. la manera de posar en marxa la televisió pública també planteja dubtes, sempre amb recels i pors …\nper això quan et referixes a la postura clara i desacomplexada del Bloc no sé si has acabat de mesurar les teues paraules. la batalla de Valencia es va guanyar a l´últim minut (o la van perdre els adversaris, seria millor) i m´alegre que no passe com en la batalla d´Alacant. no t´oblides del desenllaç, i és que en mans del PSOE un s´abona al suïcidi polític.\na més, no t´oblides de les paraules del secretari d´obres publiques, Vicent Boira, culpant als catalans de la seua sobèrbia respecte als valencians la qual cosa provoca el distanciament. en fi, Vicent, tan de bo es cumplisquen els teus pronòstics però …\n25.04.2018 | 18:55\nL’estat a Espanya està fracassant. Sembla que és el que dóna a entendre l’editorial d’avui. Hi han molts indicis recollint fets que van mostrant on es gesta aquest fracàs. En tot cas, molts d’aquests estan relacionats amb la forma que han agafat les polítiques d’estat en els diversos governs de la democracia a l’espanyola. I d’això en saben prou al País Valencià. Entre aquest, estratègia del PP, la foto de les Açores i el perible Valencià.\nEstem com aquella URSS de Gorbatxov, entrant al moment Ieltsin. Posem-nos en situació i deixem que el caldo fagi el bull.\nAquests dies es van dient coses que tindran una importància cabdal. I en van passant de molt rellevants. La dimissió de la Cifuentes, no per anunciada, deixa de representar clarament on són les esquerdes i per on es provocaran ruptures.\nAl País Valencià ha tingut un problema de densitat demogràfica… molt semblant com a les comarques de Tarragona. Han acabat minoritzats políticament a dins de casa seva mateix.\nCompromís ha d’omplir l’espai del PSOE-PScv, i per ara sols hi cohabita. Tampoc no hi ha cap dreta regionalista netament valenciana.\nSempre que es parla del País Valencià em ve al cap l’estimat Fuster i Ortells, l’estimat Andrés Estellés, l’estimat Sanchis Guarner, l’estimat Germà Colon…i molts d’altres, i els vius que encara fan feina com en Climent, en Sanchis i el mateix Partal! Si Catalunya hagués tingut tots aquests noms ja seríem república fa molts d’anys.\nSols la seva llum ens farà lliures.\nPer a complementar l’opinió de Vicent Partal, penge a continuació la intervenció del coordinador de la Plataforma pel Dret a Decidir del passat dissabte dia 21.\n25.04.2018 | 13:39\nSóc nascuda a Elx i visc a Catalunya des de els meus estudis universitaris a la UAB. Sóc una catalana-valenciana-ilicitana que ama el Mediterràni i la ginesta, la república i la llibertat. És per a mi una sort viure a Catalunya i poder sentir tot el canvi sociopolític i econòmic que s esta produïnt en el país. Més d hora que tard sera una realitat sense volta enrera. Però que també el Pais valencia pugés afejir se i al·liberar se per fi del franquisme, ara representat pel Régim del 78 seria una alegria doble. Recordo amb tristor quen ja fa molts anys enrera el famós Canal 9 va ser tancat com a mostra de la supremacia de Madrid en el territori valencia, trapitjant llegua, drets socials i llibertat en general.\nAquesta volta a la situació que mai deuria haver desaparegut em fa molt feliç. Catalans i valencians som germans, amics, companys…i qui vol defensar/imposar el contrari es per què ni és catala de debó ni valencia tampoc. Que no ens enganyin, som un poble agermanat, som països catalans, som Corredor Mediterrani -babana yellow- i no tenim res a veure a Madrid i el seu imperialisme politic, fals demòcrata i au rapinyaire de voluntats, treball e història de altres pobles peninsulars.\nEndavant Païs Valencia!!!!\n25.04.2018 | 12:14\nJosep Blesa, crec precisament que he intentat fer entendre, -a vegades ho intentes però no et surt com voldries-, que el País Valencià no va sol en aquest camí per l’alliberament de la Nació sencera.\n25.04.2018 | 10:40\nCelebrar v tr 1 Acomplir segons un ritual, solemnement. Celebrar uns funerals. Celebrar un congrés de medicina. 2 Fer una festa, un àpat, etc. 3 Alegrar-se (d’alguna cosa) 4 Lloar públicament. (Extret de la G.E.C.)\n25.04.2018 | 10:30\nÉs el que passa quan no se sap ni es vol sublimar, redimir, amorosint-ne els efectes amb mà esquerra, els atropellaments històrics que un ha protagonitzat. Espanya ha tingut manta ocasió de guanyar-se l’adhesió dels catalans (principatins, valencians, illencs), però no ha volgut mai aprofitar aquesta via, aquesta possibilitat… tal vegada perquè part del “profit” que treia de la dominació també era psicològic: l’esclafament, la humiliació com a “benefici”, com a “guany”… ? Tot fa pensar que haurà estat així.\n25.04.2018 | 07:35\nEndavant valencians. La tirania espanyola no és inexpugnable, com ja ha estat demostrat. No teniu perquè continuar suportant tanta vexació i tant d’espoli. La terra valenciana és vostra i de ningú més. Endavant valencians!\n25.04.2018 | 06:55\nA veure si és veritat i s’acaba de debò el malson que h estat el PP per a vosaltres al País Valencià. Espero de debò que us en sortiu i trobeu un camí de prosperitat cap a la llibertat.\n25.04.2018 | 02:25\nJoan Ortí, per vinarossenc, home ebrenc, i activista nacional de cap a peus, t’ho dic directament :\nVisca la República Valenciana i les altres dos !\nPS: no estem per a dispersar-nos i deixar d’objectivitzar -i verbalitzar- els objectius polítics a atansar.\n25.04.2018 | 00:20\nA Catalunya, la praxis del 155, és empresonar, multar, destituir, dissoldre, amenaçar, criminalitzar i emmerdar, i aquest darrer adjectiu el poso per l’acte fet a Barcelona el dia de Sant Jordi, on la scc, la santamaria, ciudadanos i un tal valls, van despendre una flaire de rates de claveguera que feia molta pudor; d’això se’n diu ganes d’embrutar la diada.\nA les Illes en Rajoy aprofita la seva visita per advertir que Les Illes no pot caure en els mateixos errors que Catalunya.\nAl País Valencià el President de la Generalitat Ximo Puig denuncia davant d’en Rajoy i sense caure en el victimisme, que el País Valencià en els darrers trenta anys ha perdut un dotze per cent de la renda per càpita!\nEm pregunto perquè el govern del PP utilitza aquesta agressivitat i repressió tant econòmica com social i dels drets i llibertats, només als Països Catalans; perquè no ho aplica a Extremadura, Andalusia o Castella la Manxa -per dir alguns territoris-, doncs molt senzill, perquè aquests territoris son España i Catalunya, Les Illes i el País Valencià els anomenats Països Catalans, històricament no han format mai de la anomenada Corona de Castella, excepte que per la força.\nLa editorial també recorda l’exigència del País Basc de crear una confederació de nacions. Per tant, que el mon sencer vegi com la España del PP no sap conviure, i que la seva única manera de fer és només la violència i la inquisició.\nQue el País Valencià amb la celebració d’aquest 25 d’abril de 2018 sigui el començament de la total recuperació de la seua sobirania nacional i la fi de la submissió a Madrid i de la seva monarquia parlamentaria bananera.\n24.04.2018 | 23:17\nMarta, en Jordi Espuny es referia al comentari anterior al seu, el d’en Josep Usó. No a l’editorial. Veuràs que el Josep així ho ha reconegut, en un comentari anterior al teu. Proposo que tots plegats llegim més i escribim menys.\nJordi Espuny et demano disculpes per l’errada en el teu cognom. L’he escrit amb el mòbil i m’ha sortit prefigurat. Disculpa l’errada un altre cop.\n24.04.2018 | 23:10\nJordi Espanya, no és per contradir-te, però Partal comença l’editorial dient, avui, 25 d’abril, el País Valencià commemora la batalla d’Alemanya i en cap moment he llegit que se celebre l’assassinat de Guillem Agulló, sinó que dissabte, una gran manifestació dedicada a Guillem Agulló va recórrer els carrers de València. Diu que les corts celebren el seu día, això sí, sense deixar la reivindicació. Jo crec que el que ha dit Partal és bastant diferent al que tu has dit que ha dit. És una opinió personal.\n24.04.2018 | 23:07\nÉs evident que l’expressió de Josep ha estat un lapsus. Però anant al tema. Les quatre dècades del 78 han estat pel País Valencià, econòmicament i política, una continuació del franquisme, accelerant decadència i dependència de Madrid, del qual som les platges i poc més. D’ací l’AVE ‘i les autovies, gratuïtes, mentre ens allunyen d’Europa -peatges i manca d’inversió- però els mapes són clars: per Barcelona anem a Europa i per Madrid a l’Extremadura en tots els sentits.\n24.04.2018 | 23:02\nTens raó. Hem commemorat.\n24.04.2018 | 22:43\nI pel que fa a l’editorial, tant de bo que l’Estat Espanyol peti d’una vegada per totes i el món es lliuri d’aquesta anomalia. De moment, és clar que ja fa aigua per tot arreu. Esperem… Tic tac…\n24.04.2018 | 22:39\nDisculpa, però no hem celebrat l’aniversari de l’assassinat d’en Guillem, de la mateixa manera que no celebrem la derrota a la batalla d’Almansa. Aquests no són fets per celebrar. En tot cas, el que fem és commemorar-ho.\n24.04.2018 | 22:11\nÉs que al País Valencià ja fa molts anys que en sabem, de l’arbitrarietat, el menyspreu, el robatori sistemàtic (digueu-li infrafinançament, si voleu) i de les actuacions feixistes de tot tipus amb total impunitat. De fet, el règim del 78 sempre ens ha tractat així. Acabem de cel·lebrar els vint-i-cinc anys de l’assassinat de Guillem Agulló i els assassins encara no han passat per la presó. Només un i de passada. Per això, una vegada caigut el PP de la llosa que ens tenia posada al damunt, és molt difícil que retorne a manar, malgrat que el govern del Botànic ens sembla massa moll i que hi ha errades monumentals, com deixar perdre la ciutat d’Alacant. I també es percep que Espanya, efectivament, cau en barrina i que no tracta ni tan sols d’agafar-se a un clau roent. Això seria, per exemple, començar a fer alguna cosa pel corredor Mediterrani. Però res. Quan estan espantats, responen amb supèrbia i violència.\n[VÍDEO] Sibina, contundent amb Sánchez: 'Si el seu govern és còmplice de morts a la mar, ha de caure'


Com acabar amb els grans - Boda, Bodas Catalunya :: GuiaNupcial\n/ Bellesa / Com acabar amb els grans\nEls granets, les imperfeccions al rostre que minen la nostra confiança. Apareixen quan menys ens ho esperem per arruïnar-nos la cita ideal. En aquesta entrada t’expliquem com acabar amb ells…\nAbans de començar hem d’aclarir una cosa: no és el mateix tenir granets que un brot d’acne. Quan un porus es bloqueja es produeix una petita infecció que el nostre organisme aconsegueix eliminar fàcilment en forma de gra. No obstant això, l’acne és una malaltia que afecta les glàndules sebàcies. Tots els tipus de pells es poden veure afectades i es deu a una alteració dels bacteris que tenim a la pell que infecten els nostres porus. Pot ser degut a causes hormonals, a problemes alimentaris o un augment d’estrès… La millor manera de tractar-lo és visitar a un dermatòleg perquè ens faci un estudi i ens recomani el millor tractament per eradicar-lo.\nT’oferim tres senzills consells per posar els granits a ratlla:\n1.- Val més prevenir que curar… Si tenim tendència a l’aparició de granets del que mai hem de descuidar és la neteja. Aquesta seria la primera regla de prevenció. També hem d‘evitar productes excessivament grassos com bases de maquillatge que tapin el porus, sobretot les bases que porten moltes silicones.\n2.- Mai toquis el granet amb els dits! El primer i més greu error és tractar de “rebentar” el gra amb els nostres dits, sobretot quan es realitza amb les ungles es produeix lesió i inflamació dins de la pell ja no només perquè infectem la ferida que produïm amb els bacteris que tenim a les mans; sinó perquè és molt probable que el pus no surti cap a l’exterior sinó que exploti dins la nostra pell ocasionant una forta lesió inflamatòria i en els casos més extrems una cicatriu.\n3.- Posa-li fre i redueix la inflamació. Mai s’han de tocar però el que si podem fer és netejar la pell i aplicar mascaretes sobre el granet que netegin i equilibrin els bacteris i redueixin la inflamació.\nboda cutis sense grans grans\n24 febrer 2016 - 10:26\n15 febrer 2016 - 15:03\n100 anys de moda en 2 minuts\nPrepareu-vos per fer un autèntic viatge pel món de la moda. Veureu les tendències i els estils…\nAquest estiu les tendències de pentinat masculí recuperen el tupè com a element estrella. Encara…\nColors frescos i lluminosos en el maquillatge de primavera\nEncara que l'hivern sembla que és just ara quan decideix fer acte de presència, estem a punt d'entrar…\nPetició de casament el dia del naixement del seu fill\nHi ha moltes maneres de demanar la mà a la persona que estimes i en Conan Patrick va triar-ne una…\nL’amor no té etiquetes\nUna pantalla gegant de rajos X situada a Santa Mònica (Califòrnia) va reunir desenes de persones…


5 de febrer de 2021 5 de febrer de 2021 mcarrio\nEls dijous tenim classe de dansa. En funció de la complexitat de cada coreografia, la treballem durant dues, tres o quatre setmanes. Ara estem ballant “Make some noise” no és senzilla perquè té uns passos molt ràpids, però la veritat és que ens està quedant molt bé.\nLa dansa ens ajuda a millorar l’agilitat, la coordinació i l’equilibri. També serveix per tenir una correcta concepció del propi cos. L’expressió corporal és una eina fantàstica per treballar la intel·ligència emocional i l’autoestima. I mentre ballem reforcem les habilitats socials i el creixement personal.\nLa classe de dansa és un dels moments més esperats de la setmana perquè, a més a més dels beneficis que acabem d’explicar, és una classe que podem fer junts tots els nens i nenes del cicle. Fem l’activitat a l’aire lliure, utilitzem la pista de l’escola i la dividim en tres espais, un per cada grup. Tot i que no podem tocar els nostres amics d’altres classes, ballar ens permet fer una activitat plegats.\nLa coreografia que estem treballant és especial per nosaltres perquè és la que ballarem per carnaval. A l’escola és tradició donar la benvinguda al Carnestoltes amb un ball i aquest curs les classes de cicle mitjà ajudarem al rei dels poca-soltes a fer una mica de xerinola al ritme de “Make some noise”.\nEntrada anterior Construïm el Carnestoltes tots plegats!\nEntrada següent Els COETS seguim amb l’hort!


27S: Vaga pel clima!! – marx21.net\n27S: Vaga pel clima!!\nNecessitem vagues per combatre el canvi climàtic\nFins on volem arribar per evitar una catàstrofe climàtica? Aquesta és la pregunta que cada persona treballadora, socialista i activista s’ha de fer davant l’amenaça existencial a la nostra supervivència.\nLes mobilitzacions del 20-27 de setembre de 2019, segons el país, quan es proposa una vaga climàtica global, podrien canviar tot el debat sobre el tema.\nEls esdeveniments catastròfics se succeeixen arreu del món, com temperatures rècord, sequeres fatals i tempestes mortals. Guadalajara a Mèxic va patir una insòlita pedregada estiuenca que va cobrir la ciutat amb 1,5 metres de gel. Unes 200 cases van quedar danyades i la tempesta es va endur dotzenes de cotxes. La temperatura abans de la pedregada era d’uns 30 graus. El governador de l’estat, Enrique Alfaro, va dir: “I després ens preguntem si el canvi climàtic és real. Aquests són fenòmens que mai s’havien vist abans”.\nPerò això no és res comparat amb el que està per venir.\nLa temperatura del planeta està augmentant, amb la qual cosa pujarà el nivell del mar. Aquest podria engolir gran part de Bangla Desh i Vietnam i submergir completament molts petits estats insulars, així com pobles i ciutats costaneres.\nLes extincions d’animals continuaran augmentant massivament, amenaçant la majoria de la producció d’aliments. Poblacions senceres de grans ciutats es veuran obligades a migrar a causa de l’escassetat d’aliments, de l’augment del nivell del mar o d’altres formes de caos climàtic.\nL’organisme científic de les Nacions Unides sobre el clima, l’IPCC, diu que les temperatures només poden pujar un grau més abans de desencadenar el pitjor escenari. Però s’augura un augment de 5 graus fins a 2100.\nI l’IPCC va advertir que l’augment previst de dos metres en el nivell del mar global “podria resultar en la pèrdua d’1,79 milions de quilòmetres quadrats de terra, incloent regions clau en la producció d’aliments, i el possible desplaçament de 187 milions de persones”.\nNecessitem passar a l’acció urgentment. Aquesta no vindrà dels governs, ha de venir de la gent corrent.\nLa desesperació creada pel caos climàtic ha provocat un moviment inspirador durant l’últim any. Més d’un milió de joves, a tot el món, van participar en una vaga escolar pel clima el març passat, exigint un futur. I les atrevides accions d’activistes d’Extinció Rebel·lió (XR) assenyalen la greu amenaça.\nPerò amb això no n’hi ha prou: estem davant d’una emergència.\nPer això és tan positiu que els i les vaguistes escolars pel clima exigeixin que la gent treballadora s’uneixi a ells: no només declarant la seva solidaritat, sinó mitjançant una acció coordinada. Els divendres 20 i/o 27 de setembre podríem veure milions de treballadors i estudiants fent una vaga de manera conjunta.\nLes protestes en els llocs de treball tenen la capacitat de tancar l’aixeta dels beneficis de les empreses.\nNomés un moviment realment massiu, amb vagues laborals, pot començar a fer front als que s’asseuen a les juntes directives i a les reunions de ministres.\nUn bon exemple de com els i les treballadores poden organitzar-se el tenim a l’empresa de mobles Wayfair als Estats Units. Uns 500 treballadors/es van sortir en protesta després de descobrir que la seva empresa estava subministrant materials per moblar les gàbies infantils als camps de concentració de migrants a la frontera. Aquest tipus d’esperit pot transformar la confiança sobre com lluitar pel planeta.\nNo n’hi ha prou amb mostrar “solidaritat” amb la gent jove que protesta a les escoles. Els i les treballadores també han d’aportar la seva convicció, organització i coratge.\nHi ha al voltant de 20 milions de treballadors a l’Estat espanyol. Si una part d’aquestes persones fes vaga el 27 de setembre, la data escollida a l’Estat, augmentaria la confiança de la classe treballadora per mobilitzar-se contra la patronal en general.\nMoltes persones van anar a la vaga el 8 de març pel dia internacional de la dona; hauríem de fer el mateix el 27 de setembre.\nEls i les activistes a cada lloc de treball han de començar a plantejar una vaga per protegir el planeta i a cada persona que viu en ell.\nInformació internacional sobre la vaga del 20S: Austràlia | Gran Bretanya |\nEn una versió inicial d’aquest text es va enfocar en el 20S.


Les agències de l'ONU suspenen els lliuraments d'ajuda en el Líban per temor als advertiments d'Israel | Consumer\nLes agències de l’ONU suspenen els lliuraments d’ajuda en el Líban per temor als advertiments d’Israel\nEl país s'enfronta a una gran crisi humanitària, sobretot en el sud\nDesprés de l’advertiment d’Israel que bombardejarà “tot vehicle que circuli al sud del riu Litani”, els lliuraments d’ajuda al sud de Líban han estat suspeses per part de les agències humanitàries de Nacions Unides, que temen un increment de la violència a la zona.\nLa portaveu del Programa Mundial d’Aliments (PMA), Christiane Berthiaume, va declarar en Ginebra que, a causa de la inseguretat, no han sortit els combois cap al sud del país. “Israel ha exclòs als combois humanitaris del seu advertiment, però hem decidit no tornar al sud per seguretat”, va apuntar la portaveu. Durant els últims dies, almenys en dues ocasions els míssils d’Israel han impactat contra vehicles que estaven a tan sols una trentena de metres dels de l’ONU. Les ONG continuen les crides desesperades d’alto-el-foc i exigeixen la creació d’un corredor humanitari segur.\nMentrestant, el Líban s’enfronta a una crisi humanitària de grans proporcions, sobretot en el sud, on les organitzacions internacionals urgeixen a obrir una nova ruta que permeti subsistir a més de 22.000 persones. “Seria necessari enviar almenys dos combois d’ajuda al dia. Però aquest és realment el mínim; perquè la població estigui ben calia manar almenys sis, la qual cosa dista molt de la realitat”, va assenyalar Berthiaume.\nUna missió de reconeixement intentarà avui avaluar les oportunitats de creuar el riu del Litani per reprendre l’enviament d’ajuda, que intentaran fer-la arribar amb vaixells que atraquin en el port de Tir, va explicar Berthiaume. Així mateix, s’enviarà ajuda per carretera, des de Síria, al nord del Líban i a Beirut.\nAlmenys 998 persones han mort al país des de l’inici de l’ofensiva, segons dades oficials del Govern libanès. A més, gairebé 3.500 persones han estat ferides i més de 915.000 s’han vist obligades a abandonar les seves llars a causa dels atacs.\najuda Líbano-ca onu-ca


Ciérrate, Sésamo - Wiket\nAquesta es la wiki del projecte elaborat per Alex Suarez i Ismael Bautista, alumnes del SIS2 de la promoció 2016-2017\n1.2 Requeriments tècnics\n1.2.1 Diagrama de xarxa\n1.2.2.1 Sistemes operatius\n1.2.2.2 Aplicacions,paquets i programari\n1.2.4.1 ▪ pfSense\n1.2.4.2 ▪ PROXMOX\n1.2.4.3 ▪ LDAP\n1.4 Línies futures\n2 Manual d'instal·lació\n2.1 Instal·lació d'entorn de virtualització PROXMOX\n2.2 Instal·lació de NFS Server\n2.3 Instalació de PfSense\n2.3.1 Simulació de ISP\n2.4 Instalació d'aplicatiu de compartició d'arxius NEXTCLOUD\n2.5 Instal·lació de servidor LDAP\n2.6 Autenticació de NEXTCLOUD amb LDAP\n2.7 Assegurant el nostre servei\n2.7.1 Port Knocking\n3 Manual d'administrador\n3.1 Com utilitzar LATCH per tancar el pestell del meu compte\n3.3 Com pico a la porta? (Port Knocking)\n3.4 Administració bàsica de PROXMOX\n3.5 Com migrar màquines a PROXMOX\n3.6 Com utilitzar pfSense\n3.6.1 ☆ Firewall\n3.6.2 ☆ Donar accés a internet a una xarxa interna\n3.6.3 ☆ Copies de seguretat.\n3.6.3.1 Fer un backup\n3.6.3.2 Carregar un backup\n3.6.3.3 Restablir la configuració de fàbrica\n3.6.4 ☆ Com canviar la password de pfSense\n3.6.5 Alta Disponibilitat\n4 Referències i Agraïments\nLa idea del nostre projecte és montar un sistema de virtualització amb diferentes xarxes en les quals es pot configurar qualsevol servei sense gaires problemes.\nAmb PROXMOX podem tenir control en tot moment de les màquines que treballen dins dels nodes configurats com a clúster i, en cas de que hi hagi problemes, imposar ràpides solucions sense que el servei es vegi greument afectat.\nL'entorn PROXMOX té dins un router que fa de BASTION host amb dues línies connectades a un ISP(aquest està simulat amb una màquina fora de l'entorn PROXMOX amb dues interfícies connectades al BASTION host),rere el pfSense, podriem montar qualsevol cosa però ens hem decidit per l'aplicació NextCloud .\n✏ Control sobre el tràfic a nivell de xarxa\n✏ Entorn virtualitzat estable, escalable i funcional.\n✏ Securització del sistema dins l'entorn.\n✏ Posada a punt d'un sistema sencer per l'aplicació que vulguem.\nDiagrama de xarxa\nHem decidit utilitzar programari de codi obert degut a la facilitat de trobar informació i ajuda per internet a més de per la falta de llicències de sistemes operatius de codi tancat. Els sistemes operatius de codi tancat d'aquest projecte només s'han utilitzat per proves de compabilitat.\n✏ Proxmox 4.4\n➥L'hem utilitzat com entorn de virtualització.\n✏ PfSense 2.3.4\n➥Utilitzat com ROUTER, FIREWALL , BASTION host.\n✏ Centos 7 Gnome-Desktop\n➥El nostre NFS server.\n✏ Ubuntu Server 16.04\n✏ Ubuntu Desktop 16.04\n✏ Windows (Només testeig.)\n✏ Windows 7\n✏ Windows XP\nAplicacions,paquets i programari\nImplementades al sistema\nPaquets a linux\nnmap (per escanejar ports)\nknockd (dimoni port knocking)\nLAMP (Servidor WEB per NextCloud)\nSnagIT editor (Per documentació)\nTeamViewer (Accès remot)\nMobaXterm (Accès ssh des de Windows)\n➥ Clúster Lenovo ThinkCentre\nEspecificacions per cada node\n✏ [email protected]\n✏ 8GB de RAM\nInformació extreta amb la comanda lshw -short .\n➥ Portàtils de clase\n◊ Portàtil isp\n◊ Portàtil CentOS\n➥ Switch CISCO.\nSi volem configurar aquest switch, podem fer-ho següint aquesta guía de referència feta pels companys de VIVEMP: **\nConfiguración de Switch Cisco 2950\nBalanceig de càrrega i FAIL OVER\nVerificació status gateways\nNATPD WAN TO DMZ\n"Salud" del clúster.\nCaracterístiques del clúster i gestió de recursos.\nRecursos del node 1\nRecursos del node 2:\nConfiguració del adaptador de xarxa del node 1:\nConfiguració del adaptador de xarxa del node 2:\n# Objeto 1: dc=naxvanbautista,dc=local\n# Objeto 2: cn=admin,dc=naxvanbautista,dc=local\n# Objeto 3: ou=grups,dc=naxvanbautista,dc=local\n# Objeto 4: cn=NextCloudAdmins,ou=grups,dc=naxvanbautista,dc=local\n# Objeto 5: cn=nextcloudusers,ou=grups,dc=naxvanbautista,dc=local\n# Objeto 6: cn=visitantes,ou=grups,dc=naxvanbautista,dc=local\n# Objeto 7: ou=usuaris,dc=naxvanbautista,dc=local\n# Objeto 8: cn=intruso,ou=usuaris,dc=naxvanbautista,dc=local\n# Objeto 9: uid=naxvansito,ou=usuaris,dc=naxvanbautista,dc=local\n# Objeto 10: uid=NextcloudAdmin,ou=usuaris,dc=naxvanbautista,dc=local\n# Objeto 11: uid=paquito,ou=usuaris,dc=naxvanbautista,dc=local\nError de sincronització entre nodes PROXMOX.\nDegut al multicast del switch al que eren connectats els nodes, el clúster no podía sincronitzar els vots necessitats per fer quorum entre ells.\n➥ SOLUCIÓ: Canviar de switch per un CISCO i automàticament es va sincronitzar el clúster.\nError de sortida de LAN privada a internet\nDiscussió al forum de pfsense:\nRFC Checksum offloads DOC(anglès):\n-> Conflicte amb IPTABLES\nDegut a una iptable que ve mal configurada per defecte en moltes guies de referència, la regla que necesita knock no actua perquè l'afegeix sota de les altres.\n'➥SOLUCIÓ: Hem de canviar l'atribut append -A per l'atribut input -I a la iptable de opertura.\nClúster amb 3 nodes(SUPER HIGH AVAILIVILITY)\nIntegració aplicació registre a NextCloud i LDAP\npfSense com a Proxy\nSistema de replicació de LDAP.\nInstal·lació d'entorn de virtualització PROXMOX\nPodem trobar la guía d'instal·lació d'un node a PROXMOX\nCombinem dos nodes amb el següent tutorial: Clúster amb PROXMOX\nSistema de Backups a PROXMOX\nInstal·lació de NFS Server\nNFS Server a Centos 7\nAfegir NFS Server a PROXMOX:\nInstalació de PfSense\nCom no tenim dues línies de ISP pròpies, utilitzarem la connexió a internet de l'institut i les separarem en dos cables diferents per simular dos línies d'internet diferents.\nSimulació de ISP\nMàquina Ubuntu Física o Virtual amb 3 interfícies.\nEn el nostre cas, tenim una màquina virtual UBUNTU configurada com un router.\nConfiguració de xarxa del nostre ISP.\niptables per accedir a internet\nActivem IP Forwarding\nActivem l'ip forwarding permanentment a /etc/sysctl.conf.\nSeguim aquesta guía de referència: PfSense\nInstalació d'aplicatiu de compartició d'arxius NEXTCLOUD\nNextcloud a Ubuntu 16.04\nInstal·lació de servidor LDAP\nServidor LDAP en Ubuntu 16.04\nAutenticació de NEXTCLOUD amb LDAP\nNextCloud amb LDAP\nAssegurant el nostre servei\nPort Knocking a Ubuntu 16.04\nCom utilitzar LATCH per tancar el pestell del meu compte\nCom sincronitzar LATCH amb el teu dispositiu\n☆ Gestió d'usuaris\nGestió d'usuaris NextCloud:\nGestió d'usuaris amb LDAP:\n☆ Com instal·lar una aplicació\n☆ Configurar el correu\nCom pico a la porta? (Port Knocking)\nAdministració bàsica de PROXMOX\n☆ On són els logs.\n☆ Com mantenir l'entorn actualitzat.\nFer un update\nFer un upgrade\nQuan fem click a upgrade, se'ns obre un terminal per acceptar la instal·lació.\n☆ Restablir màquines corruptes.\n☆ Afegir imatges a PROXMOX\nDes de els repositoris de PROXMOX\nFem click al disc local de qualsevol node, seguidament content i fem click a Templates.\nPodem descarregar qualsevol d'aquestes imatges fent click a sobre i premem Download. Sen's afegirà al disc local.\nAmb una imatge descarregada externament\nFem click al disc local de qualsevol node, anem a content i fem click a upload.\nFem click a Upload i un cop acabi de pujar-se ens sortirà al disc local.\nCom migrar màquines a PROXMOX\nPodeu trobar el manual a PROXMOX#.E2.9E.A5Migraci.C3.B3_de_m.C3.A0quines\nCom utilitzar pfSense\nPer definir una nova regla al firewall hem d'anar a Firewall > Rules.\nClickem add per afegir una nova regla...\n1- Triem que fer amb el paquet, la interfície, el protocol i si volem que aparegui deshabilitada o no.\n2- Configuració del paquet origen.\n3- Configuració del paquet destí.\nAfegim una descripció i fem click a Guardar.\nSi no apliquem els canvis la regla no s'afegirà!\nUn cop aplicades,el canvi es immediat.\n☆ Donar accés a internet a una xarxa interna\nDes del menu principal de pfSense declararem que la interfície serà la de WAN1 (en aquest cas le0). Encara que per defecte ens afegeixi l'adreçament IP per DHCP, el canviarem per una :adreça estàtica. Introduïm la opció 2 de consola per assignar IPs i triem la interfície a la que volem afegir-la.\nIntroduïm no per no utilitzar DHCP.\nAssignem IP i màscara.\nAfegim una gateway per accedir a internet, en el nostre cas posarem la IP del router.\nEns demana adreçament ipv6 però nosaltres no l'afegirem.\nIntroduïm y i premem Enter.\nDefinirem una LAN per accedir al panell d'administració de PFsense degut a que no es pot accedir per defecte per WAN.\nAfegim una ip i una màscara com el pas anterior amb la diferència de que no afegirem gateway(ja que aquesta serà la gateway de la xarxa LAN.\nNo configurem ipv6 i aquest cop si que configurem DHCP.\nAfegim una màquina en el rang ip de la LAN que hem definit i accedim via:\nhttp://ip_pfSense amb l'usuari admin/pfSense\nEs recomana encaridament canviar la password per defecte.\nPer defecte las direccions privades no poden accedir als serveis de un altre xarxa privada, com a l'institut treballem amb classes privades hem de desbloquejarles al panell d'administració de pfSense\nCom al tutorial que hem seguit tenim 2 WAN, hem de configurar ambdues.\nEns desplacem fins la part inferior, desmarquem ambdues opcions i premem "Save".\nEn cas de voler accedir desde WAN hauriem d'afegir una regla que permeti el tràfic des de la ip de xarxa de la LAN cap a la interfície WAN pel port 80.\nLa regla tindrà la següent configuració:\n1.- Deixem passar el tràfic.\n2.- Interfície per on actua la regla.\n3.- Protocol a "matchejjar".\n4.- Origen al que deixem que arribi el tràfic.\n5- Destí al que permetem al tràfic arribar.\nUn cop definida, guardada i aplicada les màquiens dins la LAN ja podrien accedir a internet.\n☆ Copies de seguretat.\nFer un backup\nPer a fer un backup anirem al mòdul Diagnostics > Backup & Restore\nUn cop dins obrim el desplegable a Backup area i marquem ALL per a salvar-ho tot.\nPodem especificar el que volem salvar seleccionant-ho al desplegable.\nPodem encriptar el fitxer si volem pero al ser un backup de prova ho descarregarem sense encriptació.\nPremem "Download configuration as XML" per descarregar l'arxiu.\nDades sanes i estàlvies.\nCarregar un backup\nPer a carregar un backup anirem al mòdul Diagnostics > Backup & Restore\nEl primer pas es igual que a la secció anterior.\nSeleccionem ALL al desplegable de Restore Area i seleccionem el fitxer de backup que volem carregar.\nPodem especificar el que volem salvar seleccionant-ho al desplegable\nUn cop hem acabat fem click a Restore Configuration\nConfirmem que volem carregar la configuració.\nSi tot ha sortit bé haurien d'haverse carregat la configuració que hi havia a l'arxiu XML.\nEl nostre fitxer de backup es un dels que hem utilitzat pel projecte Ciérrate, Sésamo\nRestablir la configuració de fàbrica\nDes de la terminal de pfSense, triem la opció 4 i rere la confirmació començarà el restabliment de fàbrica.\nRere un o dos reinicis automàtics, tornem a tenir la configuració.\n☆ Com canviar la password de pfSense\nAccedim a pfSEnse via http://ip_pfSense amb l'usuari admin/pfSense\nUn cop hem entrat, anem a System > User Manager\nA la secció System podem trobar més paràmetres de configuració com el DNS a utilitzar o el hostname.\nEditem l'usuari fent click al botó amb forma de llapis a Actions\nSi tinguéssim més usuaris també apareixerien aquí.\nAfegim i confirmem la password.\nCom podem apreciar, també podem afegir una data de expiració i gestionar els grups de l'usuari.\nGuardem i ja hem canviat la password.\nReferències i Agraïments\nObtingut de «https://wiket.esteveterradas.cat/index.php?title=Ciérrate,_Sésamo&oldid=1785»\nLa pàgina va ser modificada per darrera vegada el 28 maig 2017 a les 20:00.


03-05-14: CRÒNICA CADET MASCULI A vs HANDBOL GAVÀ ~ CLUB HANDBOL RIBES\n03-05-14: CRÒNICA CADET MASCULI A vs HANDBOL GAVÀ\ndiumenge, de maig 04, 2014 Cadet Masculí 2013/14\nHandbol Gavà 33 - CHRibes 41\nELS ACOMPANYANTS, AMB SORPRESA, HEM VIST QUATRE PARTITS DIFERENTS\nPrimer partit: Ha durat sols 5 minuts (per sort), ens han fet un (6-1). No defensàvem, el porter no parava, no marcàvem i els de Gavà estaven en ratxa.\nSegon partit: Ha durat sols 5 minuts (per desgràcia), del minut 5 al minut 10. Hem començat a defensar, el porter a parar, hem marcat i els de Gavà han tingut una “pajara”. Hem fet un parcial de 2-6 i el partit ha quedat equilibrat (8-7).\nTercer partit: Ha durat des del minut 10 de la primera part fins al minut 16 de la segona part; ha sigut la part mes equilibrada, amb petites avantatges per part dels dos equips. La primera part ha acabat (16-19);a la segona part ens han empatat al minut 16 (27-27).\nQuart partit: Des del minut 16 de la segona part fins al final del partit. Hem accelerat i els contraris aviat s’han donat per vençuts, hem fet un parcial de 6-14. Ha sigut la part mes divertida del partit, bones parades, bona defensa, pilotes robades, contraatacs molt ràpids.


El mestre Oltra i el seu entorn. Conversa i reflexions | Revista Sonograma Magazine\nEl mestre Oltra i el seu entorn. Conversa i reflexions\nLAURA GENÉ Les ratlles que tot seguit desvetllem s’han vist sobtadament afectades per la recent mort de Manuel Oltra i Ferrer, el qual ens deixà el passat dia 25 de setembre. Malgrat la voluntat personal d’oferir al lector el treball tal i com havia de ser presentat al mestre pocs dies abans del trist desenllaç, la malaurada notícia ens obliga a refer-ne la introducció i alguns detalls. Amb tot, l’objectiu i tesi principals es mantenen intactes i, per tant, el que tot seguit s’exposa no ha patit cap variació substancial respecte a la idea i redacció originals.\nNascut a València l’any 1922, Manuel Oltra fou un destacat compositor i mestre de composició que emprengué amb força la seva trajectòria professional durant la Catalunya de la Transició i es mantingué en actiu fins la darrera dècada del passat segle. A títol personal, l’interès en el mestre m’arribà a través de l’estudi de la música catalana en el segle XX i, en particular, de la trajectòria de Salvador Brotons, director, compositor i flautista que -en la seva etapa de formació- va tenir a Oltra com a professor. D’ell en diu que en va aprendre molt; que -de fet- fou qui li va ensenyar el mètode, és a dir, “allò que funciona i el que no” a l’hora de plasmar idees musicals sobre paper. Aquesta és una afirmació rellevant ja que descobrirem, en les pàgines següents i sota el meu entendre, que el mestre Oltra es converteix en una figura clau en la continuació d’una manera d’escriure profundament arrelada a la música tradicional catalana i a un repertori vinculat al passat noucentista, repertori que encara avui es considera referent d’unes peculiaritats sonores que esdevenen identitàries, és a dir, que es prenen com a properes als conceptes de mediterraneïtat i -en tant que contenen elements procedents del llegat popular català- de catalanitat en la música “clàssica” o “culta”. Fins al moment actual, Manuel Oltra havia obtingut un major reconeixement en el món del cant coral, de la veu i del repertori tradicional i per a cobla -sent guardonat amb la Creu de Sant Jordi l’any 2010- ja que és on s’enfocà la major part de la seva producció, però veurem que alguns treballs camerístics i simfònics (com els arranjaments per a orquestra dels seus poemes simfònics per a cobla o la seva única simfonia), encara que potser no tan tocats i coneguts, són no només representatius sinó que aglutinen, al meu entendre, l’essència del compositor. Per tal d’endinsar-nos, doncs, en la trajectòria del mestre us oferim, d’una banda, una entrevista realitzada a casa seva ara fa dos anys, i per l’altra, un apartat que conté reflexions i una conclusió extretes a través de la contextualització de la seva obra i de l’audició de part del seu corpus compositiu.\nEn la present transcripció hem intentat preservar al màxim el tarannà i manera d’expressar-se del mestre Oltra. Hem normalitzat la puntuació per tal de fer més entenedor el text i, alhora, hem fet ús de la lletra cursiva per a respectar el vocabulari de l’entrevistat, malgrat siguin mots no normalitzats en la llengua catalana.\nLa conversa tingué lloc el dia 3 de maig de 2013 en un ambient relaxat, agradable i distès a casa del propi compositor.\nLaura Gené: Com va decidir ser músic?Manuel Oltra: Jo m’he sentit músic sempre, el que passa és que no vaig poder començar fins als 14 anys, i mentre treballava, a Barcelona, amb el mestre Font Sabaté (abans havia començat amb un deixeble seu). Vaig estudiar pràcticament tot amb ell, era molt bon director, dirigia molta música de sarsuela i llegia i tocava a vista de manera excepcional. Però amb Ricard Lamote o Joaquim Serra n’he après molt també. He après molt de cobla; hi havia moltes partitures seves [de Joaquim Serra], i llegint se n’aprèn molt. Ell va estudiar amb son pare, que ja era músic i compositor, en Josep Serra. A la meva família no hi havia músics però des de petit era la meva obsessió. Escoltava sarsueles reproduïdes pel carrer ja de ben menut; als 11-12 anys mon pare va comprar una ràdio i vaig començar a escoltar música de compositors. El que em va obrir molt els ulls va ser una pel·lícula sobre la vida de Schubert [ens remetem a la pel·lícula de 1953 titulada Franz Schubert – Ein Leben in zwei Sätzen]. Per mi fou un gran descobriment. Quan acabava (al juny del 36) el peritatge mercantil, em vaig posar a treballar i mon pare em va dir que ara que ja treballava podria reprendre les classes de música amb un deixeble del mestre Font Sabaté. Però passaren només 4 mesos i va esclatar la guerra. Amb tot, vaig continuar fent-ho tot, harmonia, instrumentació, piano…Mesos i classes a trompicons, però tot i la dificultat vaig seguir. Més tard, el servei militar em va tocar a Ceuta. Vaig pensar que això suposaria la fi de la meva carrera. Però va ser la meva sort: els tres anys que vaig ser allà vaig conèixer un violinista que s’havia de presentar a un concurs per una oposició i em va demanar de tocar la sonata Kreutzer de Beethoven. Vaig anar a casa d’una germana d’ell, que tenia un piano, i com que va anar molt bé, em van demanar fer un concert de presentació per Santa Cecília i, més endavant, convocaren places per a professor de música a Tetuán. Vam fer un concert de presentació el dia de Reis de l’any 44, com a Sexteto del Alto Comisario. Els va agradar molt i vam formar un conservatori allà. Al final del 46 havíem de marxar però vam acabar el curs. Llavors vaig tornar a Barcelona. El meu mestre, en Font Sabaté, em va obrir les portes.Vaig començar a fer -com gairebé sempre he fet- moltes variacions de temes populars, mantenint la lletra-melodia i variant l’harmonia. Arribava a fer fins a deu variacions diferents. Tinc també variacions sobre contradanses i vora un centenar de ballets, gairebé tots en variacions (per exemple La contradansa de l’Anton). Vaig dirigir l’ esbart de Poble Nou, el de Sabadell, l’Orfeó Gracienc, etc.\nLG: Va treballar amb el mestre Llongueras?MO: Només hi vaig col·laborar, no va ser el meu mestre. L’Institut Llongueras, que el portaven les nétes, em va demanar de fer-hi unes classes i hi vaig col·laborar puntualment.\nLG: I amb el mestre Toldrà?MO: Ens vam conèixer l’any 57 quan vaig cursar tota l’oficialitat, des de primer de solfeig fins al final. Del setembre del 58 fins al setembre del 59 vaig fer tots els exàmens que requerien per entrar al Conservatori de Barcelona. El mestre Zamacois em va demanar també l’examen del 6è de piano (tot i que ja em coneixien; m’havien estrenat ja la Rapsòdia al Palau). Però allò s’havia de fer oficial. Al cap de 10 anys varen convocar la plaça de catedràtic, i al cap de dos anys més vaig ser sotsdirector. Allà vaig conèixer, doncs, al mestre Toldrà perquè ens va donar classes de direcció. En aquell moment jo ja tenia pràctica com a director; ja dirigia esbarts, coneixia bé el llibre de direcció d’orquestra de Scherchen i ja havia adquirit bona tècnica.\nVaig conèixer també en Joan Lamote ja que havia assistit als concerts de la Banda Municipal de Barcelona, i vaig tenir molta amistat amb en Ricard, el seu fill. Quan va morir va deixar el Càntic dels Càntics i jo en vaig fer la instrumentació. Obra llarga, més d’una hora, però ho vaig fer molt a gust perquè sempre m’ha agradat molt la música d’en Ricard. Recordo les primeres peces per a piano que va fer: Engrunes, eren curtetes però una delícia, molt ben fetes.\nLG: Creu vostè que es pot parlar d’una música “catalana” o “mediterrània” forjada durant el Modernisme i Noucentisme? Es podria parlar d’una Escola Catalana?MO: No, tot i que hi ha coses que es veuen de seguida, com per exemple l’escala sense sensible, molt pròpia nostra (en les sardanes es troba gairebé sempre). L’altra és la del quart grau elevat. Això són trets característics que provenen de la música popular. Ara bé, parlar d’una Escola Catalana ho veig difícil; hi hagué certa afinitat, però no prou com per parlar d’una escola, i en el moment actual encara menys.\nLG: Vostè busca un rerefons identitari quan fa servir melodies populars?MO: Això és molt difícil d’explicar. No t’ho sé dir, alguna cosa hi deu haver, a vegades em diuen que “sona a Oltra” però no sabria dir-te ben bé què és.\nLG: Quines influències conté la seva música?MO: La música francesa m’agrada molt, sobre tot Ravel. Ravel m’entusiasma.\nLG: Quan enfoca una obra nova, segueix sempre una mateixa manera de treballar? Quin és el procés creatiu?MO: Això no es pot explicar. Hi ha obres que les he fet de cop, en un matí, i obres com la Rapsòdia per a piano i cobla, que la vaig tenir al cap durant un any. Es va estrenar l’any 1955; fou la primera obra per a cobla que incloïa un instrument solista procedent de l’àmbit de la música “clàssica”. I la gent em deia: -ja sonarà això?- I tant que sonarà. A vegades acompanya, a vegades és instrument solista. Dura 10 minuts [en aquest moment Oltra posa la música de l’obra i l’escoltàrem].\nCom deia, La rapsòdia la vaig estar creant de memòria durant tot un any, i la vaig escriure materialment en una nit, la nit de Sant Joan de l’any 53. En canvi, tinc un pasdoble que el vaig fer en un tres i no res. També he instrumentat per a banda; i quan he escrit per orquestra, no és mai una gran orquestra.\nLG: I per què va escollir aquesta forma musical, la rapsòdia?MO: Una rapsòdia és una forma lliure, amb diferents temes i variats; poden ser els que vulguis, permet llibertat. En aquesta, tots els temes són de balls de bastons. Vaig estar a punt de titular-la La Rapsòdia dels Bastons, però finalment es quedà tal i com la coneixem Rapsòdia per a piano i cobla.\nLG: Què en pensa del moment actual?MO: Algunes coses ja me les escolto ja…Per exemple, de l’Albert Guinovart. D’altres propostes les trobo més difícils. Per mi la música ha de poder-se escoltar, i saber què vol dir.\nLG: Així la generació dels 40, amb Mestres Quadreny…MO: Recordo la primera vegada que vaig sentir una obra seva…amunt i avall…escales…16 minuts…tornem-hi.. Una forma ternària, és clar, però, què m’han dit? I no et pensis que no els faig servir, els nous llenguatges.. Mira, llegeix el primer tema del primer moviment de la simfonia [referint-se a la partitura de la Simfonia Esparsa, la qual la tenia a la vora de la butaca]: són les 12 notes, no ho sembla però hi són totes.\nLG: Però seguint una línia melòdica, oi?MO: Exacte, una línia. Les meves sèries canten. I tinc coses diatòniques que, de sobte fan un gir, i entra una nota que no te l’esperaves.\nLG: Com adquireix aquest mestratge a l’hora d’utilitzar els diferents llenguatges? MO: No m’ho preguntis…sempre que he escrit alguna cosa ho he fet perquè m’ha sortit. A Tetuan vaig escriure molt (del gener del 44 fins al 46) però no em preguntis com perquè és molt difícil d’explicar. Ha de sortir.\nLG: He escoltat les peces que té sobre Bestiari. Escrit en quatre quaderns…MO: Ara en treuran els 12 números.\nLG: Fa en l’obra ús de la modalitat i sonoritats arcaïtzants. Com defineix el tipus de llenguatge que hi utilitza?MO: És molt divers. Començo en un to i en un moment ja estic a les quimbambes d’aquell to. És un procedir dinàmic però conscient.\nLG: Vostè refà les seves obres amb el pas del temps?MO: Rarament. Alguna vegada … però no. És més, quan tenia la rapsòdia al cap la vaig deixar en quarantena i al cap d’un any o dos (en el moment en què es va estrenar) la vaig revisar. Hi havia 16 compassos que no em van agradar, i aquells els vaig canviar. Perquè, això sí que ho tinc, deixo reposar la feina si és una obra llarga. I m’ho remiro amb calma. Però generalment no toco res. Aquest cas el recordo perquè va ser excepcional. Jo és com si la sentís la música, ja la tinc tota al cap. Això em va molt bé. Però no sóc d’aquells d’omplir massa. Ho veus? [referint-se, altre cop, a la Simfonia Esparsa].\nLG: Quant dura?MO: Vint-i-un minuts, amb una estructura lleugera; el que sí que faig és dotar-la de contrastos.Sobretot és possible que estigui ple allà on correspon, és a dir, on marca la proporció àuria.\nLG: Cert! Vostè té en compte la proporció àuria a l’hora de concebre les obres?MO: No, però sempre coincideix. Si agafes el total de compassos, aleshores, ho divideixes per 0’62, i t’ha de sortir aquell compàs que serà el punt culminant. Que no té per què ser el fort, sinó el punt vital just abans de la reexposició. Si una melodia té tretze compassos, doncs una mica més de la meitat, no arriba als dos terços.\nLG: Quan la va començar a tenir en compte?MO: Hi ha molts llibres, però recordo un escrit parlant de Dalí i les seves escultures. Dels músics, el que la seguia al peu de la lletra era Bartók. Si tens el que ha de durar i ho divideixes per 0’618..et sortirà just el punt culminant. Ell era obsessiu. Jo ho vaig descobrir tard això, però intuïtivament ja ho havia aplicat. Per exemple, en la rapsòdia hi ha una pausa gran. Sense tenir-ho en compte, i de manera instintiva, la vaig posar en el punt culminant de l’obra que marca la proporció àuria.\nContext i reflexions sobre la música de Manuel Oltra\nSeguint el fil del que apuntàvem ja en la introducció del treball, i tenint en compte la informació que l’entrevista destil·la, iniciarem aquest apartat amb una breu descripció de les premisses que establí el Noucentisme a nivell cultural i artístic en la Barcelona de les primeres dues dècades del segle XX. D’aquesta manera podrem observar com Oltra begué directament d’aquesta tradició i es convertí en una figura pont o nexe entre la la manera d’entendre el fet musical que arribà al seu punt culminant justament quan Oltra naixia, a principis dels anys 20, i la música contemporània –referint-nos com a tal la música de les darreres dècades-.\nEduard Toldrà, Frederic Mompou, Manuel Blancafort o Robert Gerhard -abans d’exiliar-se- constituïen el màxim exponent musical de la nova era: un retorn als elements relacionats amb el Classicisme, com són l’equilibri, la justa mesura, la proporció i la simplicitat; un gust per tots aquells elements vinculats al concepte llavors forjat de Mediterraneïtat, el qual actuava en oposició amb el que llavors es relacionà amb el Nord d’Europa (el gust per tot allò massa dens, recarregat, complex i d’una profunditat i dramatisme extrems) i cercava el camí oposat, l’essencialitat; I el pes de la tradició, estretament vinculada al corpus de tonades que ja des de la generació modernista havien sigut centre d’interès i inici del que posteriorment obriria pas a un estudi sistemàtic vinculat a l’auge de l’etnografia i, ja en la segona meitat del segle XX, a la disciplina de l’etnomusicologia a Catalunya (el recull sistemàtic del repertori popular, l’estudi i catalogació del mateix i l’observació de l’entorn social en el què té lloc). El mestre Oltra fou un gran coneixedor del conjunt de balls i melodies populars catalanes; harmonitzà per a cor una bona part de cançons tradicionals i, si recordem l’entrevista, ens explicava que en els seus anys de joventut va transcriure, harmonitzar i fer variacions de centenars de ballets per a esbarts. Per tant, Oltra treballà amb material directament vinculat a la voluntat de recuperar i reutilitzar les cançons populars que es va generar a finals del XIX des dels nuclis urbans, tot responent a la nova idea de país articulada per la burgesia catalana del moment. Així, es referen melodies, es retocaren lletres i es feren seleccions per tal d’oferir aquelles cançons més apropiades a la imatge idealitzada que es volia construir (Ayats 2009: 337 i 338); retocs i canvis que quedaren escrits en els cançoners i que esdevingueren el nou i oficial llegat tradicional català amb el què treballarien les posteriors generacions de compositors. Val a dir, però, que així com la generació modernista visqué la reinserció del repertori tradicional i la recuperació d’aquest com un fet indiscutiblement vinculat a l’esdevenir ideològic i polític del país, les posteriors generacions ja no utilitzarien el material amb una finalitat política sinó com a una eina més en el procés creatiu i identitari. Per tal de comprendre les arrels de la música del mestre Oltra cal també adoptar una visió polièdrica entorn a la música del Noucentisme, és a dir, cal entendre-la com una manifestació artística plural, amb diferents agents i centres d’influència. Un d’especialment rellevant fou la música del París de la primera dècada del segle XX, la qual tant Toldrà com Mompou visqueren de primera mà. És a dir, els tractaments vinculats a la música impressionista (ús de la modalitat, escales de tons de Debussy, sonoritats etèries a través del desmembrament tímbric de l’orquestra o del tractament del piano, l’ambigüitat tonal, o l’exotisme assolit a través de la creació de clixés extrets del repertori popular) foren determinants en l’exploració de nous recursos relacionats amb aquesta sonoritat del Nou-cents català. El mateix Oltra citava la importància i predilecció a títol personal per la música francesa. Un altre centre d’influència fou el moment d’esplendor que visqué la poesia catalana, la qual incità als compositors a adequar-se a la nova simplicitat dels poetes noucentistes, tot adquirint molta lluminositat i claredat a partir de trets característics com el lirisme en la construcció de les melodies i de la diafanitat en els acompanyaments i en les orquestracions. En el conjunt d’obres del mestre Oltra per a veu i piano (els lieder) i per a cor, es mostra una predilecció per Pere Quart, poeta noucentista del qual musicà Bestiari o Amor Mariner. El mestre també va escriure música sobre un poema de Verdaguer, artífex de la Renaixença, tot i que no només es limità a la poesia en català: trobem obres amb poemes d’Alberti o de Garcia Lorca. L’elecció de poetes d’aquell període deixa entreveure la idea, encara avui vigent, de la necessitat de retrobament amb un moment cultural i ideològic esplendorós que no pogué seguir el seu propi camí o evolució sinó que quedà profundament afectat pels esdeveniments polítics posteriors. Tal i com llegíem en l’entrevista, Manuel Oltra assolí bona part dels seu profund coneixement musical a través de l’anàlisi exhaustiu de la música dels modernistes i de compositors del Noucentisme, com Joaquim Serra o Ricard Lamote de Grignon, d’entre els de més pes. Però malgrat aquest fet, no podem passar per alt que el mestre inicià la seva carrera compositiva als anys 40, moment en el qual el buit de la guerra i la instauració del règim franquista havia suposat un cop fort a tota la idea de país que s’havia forjat anteriorment. La manera de reaccionar de les noves fornades artístiques davant d’aquest panorama desolador fou, en bona part, la d’apostar per un trencament a tots els nivells i adquirir les noves tècniques compositives avantguardistes que estaven triomfant a Europa: ens referim al serialisme, amb exponents catalans rellevants com Mestres Quadreny o Joan Guinjoan. Oltra, però, trià el seu camí, el camí del no trencament, el camí, per tant, de la continuïtat. La seva música denota un talent excepcional per observar i fer seus aquells elements i maneres de fer que més l’interessaren i que més bé encaixaren amb el seu tarannà. Cal pensar, a més, que la trajectòria del mestre tan íntimament vinculada a personalitats representatives de la música del Noucentisme no fou l’únic element que li permeté impregnar-se del context del moviment ja que, malgrat la fi del Noucentisme institucional amb ruptura política que suposà, primer, la Dictadura de Primo de Rivera i, de manera més definitiva, la Guerra Civil Espanyola (Zabala 2009: 290), la ideologia i les concepcions noucentistes pel que fa a la cultura i l’art seguiren, encara que amb menor intensitat, vigents ens els anys 50, tal i com ho demostren la traducció de l’Odissea per Carles Riba o la continuïtat a nivell arquitectònic pel gust i l’estètica impulsada en els anys vint (Rabasseda 2015: 75). Com veurem a continuació, en l’anàlisi d’algunes de les obres més rellevants del mestre hi trobem elements com l’equilibri formal (vinculat a la idea de Classicisme esbossada a l’inici d’aquest apartat), la recerca d’una sonoritat plena però amable, les melodies àmplies i ben conduïdes o les harmonies a cavall entre la tonalitat i la modalitat (amb mostres d’altres llenguatges però sempre al servei del contingut i del missatge) que són, al meu entendre, els que l’identifiquen i el relacionen amb el context que fins aquí hem presentat. La breu descripció d’algunes de les obres que tot seguit esmentarem són fruit d’una tria personal amb el propòsit d’oferir una pinzellada genèrica i global que mostri els trets més identitaris i característics de la seva música. Pel que fa al repertori per a cobla, malgrat ser conscients de l’extensa producció i del gran nombre de sardanes compostes, ens centrarem (ja que el propòsit de l’apartat és oferir un breu recorregut per aquelles obres més determinants) en la gran aportació que suposà la seva Rapsòdia per a Piano i Cobla (1953). Amb ella inicià un camí que ha estat a bastament explorat: el diàleg entre allò que procedeix de l’univers relacionat amb la música “culta” (com és l’elecció del piano com a instrument solista) amb allò d’origen popular com és la formació de la cobla, concebuda per tocar al carrer en les festes i celebracions dels pobles. L´esmentada obra, a la que el mestre s’hi refereix en diverses ocasions durant l’entrevista, suposa un pas més en el procés d’elevació dels trets de la cultura tradicional catalana. Tot escoltant-la observem la voluntat de conciliació entre elements clarament vinculats a les obres de caire virtuós com les rapsòdies per a piano pròpies del Romanticisme de la segona meitat del segle XIX (per exemple la cadència inicial o determinats girs i tensions harmòniques que, per tant, l’apropen més a la generació modernista que no pas al Nou-cents en aquest sentit) amb la sonoritat de la cobla, lligada a una sèrie de clixés inherents al llenguatge per aquesta formació, com són els patrons rítmics propis de la sardana – els ritmes puntejats, el motiu anacrúsic de dues semicorxeres amb corxera, les amiòlies- o les harmonies properes a l’ambigüitat tonal que recorden la música popular i, en certs moments, la música lleugera de carrer propera al jazz. El mestre aconsegueix una mixtura d’ambients que permeten tant a l’instrument solista com a la formació preservar la seva identitat i, a voltes, absorbir -enmig d’un diàleg vibrant- l’un el caràcter de l’altre. També l’audició de part del repertori instrumental (com per exemple la Sonatina per a flauta i piano, de l’any 1950) destil·la un caire proper a la música popular que es copsa -com dèiem abans- a través dels ritmes puntejats, d’un llenguatge harmònic eminentment tonal però amb l’ús de la modalitat (la qual implica la manca de tensió harmònica i, per tant, certa amabilitat en l’audició) i, en termes generals, el predomini de la melodia. Amb tot, aquestes seccions de caire més català interactuen amb zones properes a la concepció de sonoritat francesa, sobretot en el tractament i l’escriptura de l’acompanyament pianístic. Un clar exemple de la consecució d’aquesta sonoritat i de la bellesa i tendresa que les melodies d’Oltra desprenen el trobem també en la seva Sonata per a violoncel i piano (1959). En el cas del poema simfònic per orquestra L’Alimara (1983), l’obra conté elements esmentats en la Rapsòdia ja que la versió original del poema era per a dues cobles i, per tant, el material temàtic presenta les característiques rítmiques i zones d’ambigüitat tonal relacionades amb el món sardanístic. Cal remarcar com Oltra aconsegueix construir el caràcter èpic de l’obra (presentat pel primer tema) amb un llenguatge directe fruit d’una economia de mitjans expressa i lligada a la voluntat de claredat i essencialitat. L’estructura formal tan ben delimitada, la qual respecta la proporció àuria que el mateix Oltra esmenta, ajuda a explicar i comunicar de manera esgraonada. A la vegada, els moments de plenitud sonora (mai excessivament potents) es barregen amb atmosferes que destil·len tendresa, intimitat tímbrica i subtilesa expressiva. I els moments d’agitació (normalment aconseguits amb ritmes punxants en una escriptura contrapuntística) contrasten, alhora, amb la simplicitat exquisida del segon tema, el qual mostra una bellesa senzilla enmig d’una orquestració diàfana. Tal i com dèiem anteriorment, el tractament orquestral deixa entreveure en certs moments la influència i herència del París de principis de segles XX (recordem la profunda admiració per Ravel) però a la vegada, aquesta influència s’adapta i es transforma a través de la impregnació dels elements propis de la cultura tradicional catalana i d’una concepció pròpia d’amplitud melòdica, molt vinculada al concepte de mediterraneïtat. Per acabar dedicarem unes línies a una de les obres de maduresa que, sota el meu entendre, per la seva complexitat, singularitat i pròpia concepció, més bé sintetitza i representa l’essència del mestre. Es tracta de la Simfonia Esparsa (1989), elaborada en tres moviments i amb una durada d’uns vint minuts i escaig. De la seva audició se’n desprèn que és un clar exemple de la mixtura entre l’absolut domini de les lleis de l’harmonia tonal i la també incorporació d’altres llenguatges a mercè de la voluntat expressiva. El mestre desplega en ella tot un ventall tímbric i harmònic que dota a l’obra de gran diversitat i riquesa; l’inici del primer moviment ja denota el grau de mestratge assolit, tot introduint el primer motiu temàtic de l’obra amb l’ús de la sèrie de les dotze notes. Aconsegueix crear un clima d’expectació i certa tensió que atrapa a l’oient i, alhora, el transporta gairebé sense adonar-se’n al següent material temàtic, el qual transforma l’atmosfera de tensió en moments dotats d’una bellesa equilibrada i serena. La simfonia mostra el domini d’Oltra a l’hora de combinar i exprimir al màxim motius melòdics i rítmics, tot embolcallant-los rere una estructura ben definida que els acota, els limita i, alhora, els dota d’un sentit rodó i complet en el sí de l’obra. Al final del primer moviment es pot observar com combina simultàniament el primer tema serial amb material temàtic presentat en seccions contrastants. I alhora, el segon moviment beu també del material del primer. Aquest presenta, a més, certs moments amb un grau de dramatisme poc comú en el conjunt de la seva obra. El tercer moviment, molt àgil i dinàmic, conté elements rítmics de reminiscència popular que, juntament amb altres moments de lirisme més íntim, recorden el vincle del mestre amb compositors tan propers al món de la cobla com Joaquim Serra. En conclusió, enmig de la gran diversitat d’estils i camins possibles en els què s’han vist immersos els compositors del passat segle, la música del mestre Oltra testimonia la voluntat conscient en la tria d’una continuïtat, d’una coherència i d’un no trencament que el permet transmetre la seva essència tot preservant la relació amb l’oient. Oltra no fou només hereu de la generació modernista i continuador de la música del Noucentisme sinó que anà un pas més enllà aportant la seva genuïna visió en el tractament de la cobla, en el tractament del repertori tradicional català i en la sintetització dels diferents llenguatges en funció de la voluntat expressiva que el representa, que el diferencia i el fa únic. El mestre esdevé, per tant i segons el meu entendre, un punt d’unió determinant en la transmissió dels elements que avui associem al concepte de mediterraneïtat -per altra banda concepte, com hem vist, íntimament lligat a les premisses noucentistes- com la llum, la diafanitat, la claredat expositiva i la perfecta simbiosi amb un llegat popular que s’entrellaçà de manera tan significativa amb el recorregut de Manuel Oltra. Des d’aquí li dediquem -amb un sentit agraïment- un treball que -malgrat arribar a la seva fi- som conscients que aquesta és, en realitat, un inici, un començament en l’estudi de la trajectòria d’un compositor i mestre profundament interessant i rellevant en la història recent de la música catalana.\nAyats, Jaume. (2009). La cançó popular (1830-2000). Dins Bonastre, Francesc; Cortès, Francesc [coordinadors]. Història Crítica de la Música Catalana (pp. 327-354). Barcelona: UAB.Servei de Publicacions.\nCalmell, Cèsar. (1996). Algunas consideraciones sobre la canción de Eduard Toldrà. Revista de Música Iberoamericana, vol. 1, pp.71-85.\nGené, Laura. (2010). El context de la música culta en el Noucentisme. Sonograma Magazine, número 7, pp. 2-7. Recuperat el dia 27/8/2015 a http://www.sonograma.org/num_07/articles/sonograma07_El-context-de-la-musica-culta-noucentisme.pdf\nRabaseda, Joaquim. (2006). Jaume Pahissa: Un cas d’anàlisi musical. Cortès i Mir, Francesc (Director de la Tesi). Tesi doctoral no publicada. Barcelona: Universitat Autònoma de Barcelona, Departament d’Art.\nRabaseda, Joaquim. (2015). La catarsi del Noucentisme. L’Avenç, nº 411, pp.74-75\nSerracant, Josep Maria; Puertas, David. (1997). Cobla Mediterrània. Albert Guinovart. Música per a piano i cobla. [CD]. Barcelona: Picap.\nZabala, Alejandro. (2009). El lied. Dins Bonastre, Francesc; Cortès, Francesc [coordinadors]. Història Crítica de la Música Catalana (pp. 281- 326). Barcelona; UAB. Servei de Publicacions.\nAudició del poema simfònic L’Alimara versionat per a orquestra simfònica. Interpretat per l’Orquestra de Joves Intèrprets dels Països Catalans, dirigida per Salvador Brotons: Recuperat el dia 18/9 /2915 des de <https://www.youtube.com/watch?v=UUxyl5PqabA>\nAudició de la Simfonia Esparsa. Interpretada per l’Orquestra Simfònica de Barcelona, dirigida per Edmon Colomer. Recuperat el dia 15/9/2015 des de <https://www.youtube.com/watch?v=XCE6K4nAq2g>\n29 octubre, 2015\tper Sonograma Magazine\ta Impressions polifòniques, núm. 028, octubre del 2015 Compartir aquest article\nSegüent: Lux aeterna de György Ligeti Anterior: Entretien Pascale Criton et Carmen Pardo Salgado Articles relacionats\nGonçal Comellas: L’Art a través del violí, una vida a través de la música. LAURA GENÉ L’entrevista que presentem en aquesta ocasió em permeté endinsar-me en la trajectòria professional ... Anàlisi de l’obra “Divagando” ARMAND GRÈBOL I CERVERA Obra dedicada al guitarrista Álvaro Fernández Magdaleno i estrenada pel mateix ... Entrevista a Emilio Molina- IEM LAURA GENÉ El destacado pianista Emilio Molina es el fundador y actual director del Instituto ... Cercador de la revista


Venus el Planeta de mis sueños: El gozo en un pozo...\nPublicado por Manuel Valero Ribes en 14:03\nJosep 22 de septiembre de 2014, 15:56\nManel, he plorat de ràbia i impotència llegint el que ha passat. Ho sento molt, Ho sento igual com si hagués passat a casa meva amb els meus néts.\nJosep 22 de septiembre de 2014, 15:58\nHo veuràs al meu blog.\nUn petó ben gran per tots.\nManuel Valero Ribes 22 de septiembre de 2014, 21:51\nGràcies Josep per les teves paraules de suport i ja veus fins on arribem, una vergonya que molts dels educadors dels nostres néts que són cabdals en la formació dels nens, amb els estudis, educació, formació i principis, s'ho prenen com un treball rutinari, una vergonya. Primer els pares i família han de vetllar per tots els conceptes de formació dels nens. Segon són els professors educadors que passen més hores amb els nostres nens que molts pares pel treball i Tercer cuidar l'entorn en què es mouen o conviuen. Els tres pilars bàsics per a una bona salut mental i si falla un s'ensorren els tres ... !!! Salut company de l'avi Manel\nmuntsa74 15 de diciembre de 2014, 12:43\nBon dia, Manel. Quina sort la teva família de tenir una persona com tu, que es preocupa i s'implica! Sí, a les escoles passen aquestes coses. Els nostres fills amb autisme són incòmodes, "retrassen" el ritme "normal" de la classe, etc, etc. De debò que de vegades em donen ganes de marxar d'aquest país, on l'educació es deixa en mans d'aquests elements. Tot el meu suport i molts ànims.\nsergi 23 de septiembre de 2014, 0:06


Com aconseguir un model educatiu de qualitat? | Actualitat Educativa\nCom aconseguir un model educatiu de qualitat?\nInforme Delphi sobre personalització. Acte de presentació\nDiversos experts d’arreu del món que han participat en l’informe Delphi “Personalitzar, un model per a una educació de qualitat al segle XXI”, van parlar del que significa personalitzar en el món educatiu.\nEl passat 21 de febrer va tenir lloc l’acte públic de presentació de l’informe Delphi d’experts “Personalitzar, un model per a una educació de qualitat al segle XXI” al Centre de Cultura Contemporània de Barcelona.\nEn motiu del 50è aniversari de Institució Familiar d’Educació i donada la importància de la personalització en educació a l’actualitat, des de Impuls Educació vam realitzar un informe Delphi sobre Educació Personalitzada. Un Delphi és una consulta a un grup d’experts sobre un tema per a arribar a unes idees de consens.\nEn aquest Delphi han participat experts de primer nivell d’arreu del món: Coral Regí, Kathleen McClaskey, Barbara Bray, Richard Gerver, Paulina Bánfalvi, John Moravec, César Coll, Neus Sanmartí, José Bernardo, Antonio Bernal, Juan Ignacio Pozo, Francesc Torralba, Javier Tourón i Arturo Galán. Els resultats són molt interessants, ja que donen claus per a posar en pràctica un model de qualitat al nostre sistema educatiu. Accedir a l’informe aquí.\nL’acte va començar amb la presentació de l’informe a càrrec d’Ana Moreno, on es va subratllar la metodologia que s’ha fet servir i l’objectiu principal de la investigació: construir un marc comú de consens sobre què s’entenia per personalització en educació.\nAna Moreno, durant la seva ponència, va explicar que “hi ha un nou context educatiu. De fet, el món està en una constant transformació i això implica que l’escola ha de tenir nous reptes per educar els ciutadans del futur”.\nPer finalitzar la jornada, va tenir lloc la taula rodona d’experts amb Coral Regí, César Coll, Neus Sanmartí, Paulina Bánfalvi i Antonio Bernal, on van debatre diferents qüestions sobre la personalització en educació: què és personalitzar, el paper de l’escola, l’organització, el currículum, el professorat, l’orientació personal i la col·laboració entre escola i família. A la taula rodona, els ponents van destacar que “els recursos i el temps són dos dels aspectes més importants en la personalització de l’educació” amb una menció especial a la importància del vincle que han d’establir els professors amb els alumnes, donat que “en el context de l’educació personalitzada, el rol del docent canvia molt. S’ha de qüestionar què està passant, cooperar amb altres professors, aportar eines i solucions als seus alumnes”.\nRelacionat amb: Notícia


Mor Josep Fontana, historiador i militant comunista\nYou are here: Home / Destacats / Política / Societat / Mor Josep Fontana, historiador i militant comunista\nSi la vida de les persones està vinculada i/o és expressió d’una concepció del món i de les idees que d’aquesta se’n deriven i projecten cap al futur, sense por a cometre error, caldria afirmar que en Josep Fontana i Lázaro ha estat un cas notable d’historiador i militant comunista, una vida indestriablement vinculada al compromís de transformar i revolucionar la societat (molt clarament en la línia que Marx plantejava quan feia la famosa 11a sentència a les Tesis sobre Feuerbach: «Els filòsofs tan sols han interpretat el món de diferents formes; ara la qüestió és canviar-lo.»), amb les eines per a comprendre la mateixa que posa a disposició l’estudi de la història junt amb la militància política activa, en els partits PSUC i PCC, en diferents moments, així com, amb o sense carnet, participant activament en les principals lluites que hem viscut, esdevenint una referència intel·lectual ineludible al país.\nPubliquen, a continuació, una breu resenya biogràfica que l’Enciclopèdia Catalana publica a la seva web:\n«Fill d’un llibreter, cursà estudis de filologia, literatura i història catalanes als Estudis Universitaris Catalans (1951-54), impartits per Ferran Soldevila i Jordi Rubió i Balaguer. Llicenciat en lletres (1956) i doctor en història (1970) per la Universitat de Barcelona, fou lector a Liverpool (1956-57) i posteriorment ajudant de Jaume Vicens i Vives i Jordi Nadal a la Facultat de Ciències Econòmiques de Barcelona (1957-66). Apartat el 1966 de l’ensenyament per les autoritats franquistes, hi retornà l’any 1968 com a agregat interí a la Universitat Autònoma de Barcelona fins el 1974, que fou catedràtic d’història econòmica a la de València (1974-76) i, des del 1976, de nou a la Universitat Autònoma de Barcelona, d’on fou vicerector (1976-78) i degà (1981-83) de la Facultat de Lletres. El 1990 passà a la Universitat Pompeu Fabra, en la fundació de la qual participà i d’on fou catedràtic fins a la jubilació l’any 2001, que en fou nomenat catedràtic emèrit.\nDes de la dècada de 1990, la seva obra prioritzà la reflexió historiogràfica de perspectiva àmplia, la metodologia i els reptes i condicionants de les ciències històriques, com també l’anàlisi de les qüestions polítiques i socials més rellevants del món contemporani: La història després de la fi de la història. Reflexions i elements per a una guia dels corrents actuals (1992) i Europa ante el espejo (1994); i la història de la historiografia i la metodologia de la història: Introducció a l’estudi de la història (1997), La història dels homes (2000), La construcció de la identitat (2005) i L’ofici d’historiador (2010). Posteriorment publicà Por el bien del Imperio. Una historia del mundo (2011), vasta panoràmica de la guerra freda i les seves conseqüències en el món d’avui; El futuro es un pais extraño: una reflexión sobre la crisis social de comienzos del siglo XXI (2013); La formació d’una identitat. Una història de Catalunya (2014), que rebé el premi Crítica Serra d’Or d’humanitats (2015), i El siglo de la revolución: Una historia del mundo desde 1914 (2017). A banda, el 2008 publicà el volum divulgatiu La guerra del Francès. L’any 2001 es començà a editar la seva obra completa\nCal destacar també, estretament lligada a la professió d’historiador, la seva implicació en nombroses iniciatives polítiques, culturals i cíviques dirigides a la transformació social, objectiu clarament alineat amb els valors de l’esquerra en un sentit ampli, que durant molts exercí especialment des de la militància en el PSUC (on s’afilià el 1957). Copartícip en la fundació de l’òrgan d’aquest partit, Nous Horitzons (on signava amb el pseudònim de Ferran Costa), fou també impulsor i col·laborador de les revistes d’història Recerques, Taula de canvi i L’Avenç, a banda d’escriure multitud d’articles, pròlegs i col·laboracions, fer conferències arreu, participar en seminaris, etc. S’implicà també en l’ensenyament, i propugnà una pedagogia de la història en què prevalgués l’esperit crític en detriment de l’aspecte merament memorístic i, en el cas de l’Estat espanyol, denuncià les versions oficials de la història pel seu conservadorisme, pel menysteniment de la plurinacionalitat i pel nacionalisme espanyol imposat sobretot des de la dreta. Participà també en diversos projectes editorials successivament vinculats a Ariel, Crítica i Eumo Editorial. El 2015 tancà la llista de Barcelona en Comú en les eleccions municipals.“