«Benvinguts a Pagès permet que el consumidor conegui tot el procés d'un producte de qualitat» - Empordà\n«Benvinguts a Pagès permet que el consumidor conegui tot el procés d'un producte de qualitat»\nLa quarta edició d'aquesta iniciativa del Departament d'Agricultura atrau molts visitants a les prop de 200 explotacions que hi participen\nACN 01.06.2019 | 20:23\nNens i les seves mares amb uns xais de Mas Marcè. ACN\nNens i les seves mares amb uns xais de Mas Marcè.\nLes portes del Mas Marcè de Siurana han rebut més visites que les que ja té habitualment. Els centenars d'ovelles que guarda la granja han estat el focus d'atenció de desenes de persones que han volgut participar en la quarta edició de la iniciativa 'Benvinguts a Pagès', impulsada pel Departament d'Agricultura, i que "acosta" la pagesia als ciutadans. El Mas Marcè és una de les prop de 200 explotacions d'arreu del país que aquest cap de setmana obren les seves portes per tal de donar a conèixer un ofici que, segons els mateixos pagesos, està "en perill d'extinció". "En quedem pocs i festes com aquesta ajuden mostrar al consumidor com es fa un producte de qualitat des de l'inici fins al final", assenyala el pagès, Manel Marcè.\n"S'ha perdut el contacte amb el pagès. És una llàstima, perquè abans qui més qui menys tenia algun familiar que ho era". És en Manel Marcè, pagès i copropietari de Mas Marcè Làctics Peralada que per quarta vegada participa en la iniciativa 'Benviguts a Pagès', impulsada per la Generalitat. Una iniciativa que Marcè reconeix que els "ajuda" a donar a conèixer els seus productes, però sobretot el procés d'elaboració.\n"Aquí els que venen poden veure com es fa un producte ecològic, sense elements químics des de l'inici fins al final", assenyala Marcè, que reconeix que amb el pas de les edicions, cada vegada hi ha més gent que s'interessa per la seva manera de treballar. "A l'inici és veritat que ens costava, però la veritat és que ara anem una mica atrafegats quan arriba aquest cap de setmana en què obrim les portes de la granja al públic", assenyala Marcè.\nI és que des de primera hora els primers visitants s'han acostat a veure les instal·lacions de Làctics Peralada, especialitzats en productes amb llet d'ovella ecològics. Els primers en arribar han estat una parella de Llagostera amb el seu fill. L'Anna i en Ferran expliquen que aquesta és la primera vegada que s'han interessat per venir a 'Benvinguts a Pagès' i reconeixen que els ha "agradat molt" l'experiència.\n"Nosaltres ja som de poble, però volíem que el nostre fill veiés què és la pagesia, perquè a vegades ens queda allunyat i ho tenim al costat de casa", ha explicat l'Anna.\nUn punt en el què coincideix amb Marcè que assegura que per el que ells és el "dia a dia" per als visitants és un "món nou" que desconeixen. La realitat és que es queden sorpresos quan veuen com funciona tot plegat, i el procés d'elaboració de tots els productes que venem després a la botiga i que podem comprar al supermercat", ha ressaltat.\nA pocs quilòmetres del Mas Marcè es troba Oli de Ventalló, una altra empresa familiar, ha rebut desenes de persones interessades en saber quin procés de producció té l'oli que consumeixen, des de l'olivera fins al plat. La Fina Serra és una de les responsables i explica que cada any mostren les diferents etapes fins arribar al producte final.\nTot plegat, en una quarta edició de la iniciativa 'Benvinguts a Pagès' que fins ara ha fet passar més de 55.000 persones per les diferents explotacions que hi ha volgut participar. En total estan programades més de 700 activitats durant tot el cap de setmana arreu del país, relacionades amb el món de la pagesia, l'agricultura i la pesca.\nEn aquest sentit algunes de les curioses són les d'alletar xais, conèixer la vaca de raça Bruna del Pirineu, descobrir les embarcacions de pesca de la Barceloneta o posar-se el vestit d'apicultor per entendre el procés d'elaboració de la mel de les Garrigues.


Suu Kyi tria un home de confiança per presidir Birmània\nLa històrica dirigent no pot dirigir el país perquè té dos fills amb passaport britànic, una norma imposada pels militars per vetar-la\nJORDI CALVET Bangkok 10/03/2016 12:51\n651x366 Suu Kyi tria un home de confiança per presidir Birmània / NYEIN CHAN NAING / EFE Suu Kyi tria un home de confiança per presidir Birmània / NYEIN CHAN NAING / EFE\nEl parlament de Birmània ha iniciat el procés per escollir el nou president del país, el primer que no serà designat pels militars des de 1960, amb la nominació dels tres candidats. Cap d’ells, però, serà la líder del moviment democràtic, la premi Nobel de la Pau, Aung San Suu Kyi, tot i que el seu partit, la Lliga Nacional per la Democràcia (NLD) disposa de majoria absoluta gràcies a l’aclaparadora victòria a les eleccions del novembre passat, on va guanyar el 80% dels escons en joc.\nSuu Kyi, que té dos fills amb passaport britànic, ha quedat fora de la cursa per la presidència per culpa d’una norma feta a mida de la Constitució, aprovada el 2008 per l’última junta militar, que veta com a cap d’Estat a candidats amb familiars estrangers.\nEls seus intents per convèncer la cúpula de l’exèrcit per esmenar o eliminar aquesta disposició han estat en va. No ho va aconseguir tot i reunir-se des de les eleccions tres vegades amb el cap de l’exèrcit, Min Aung Hlaing, i un parell més amb l’últim dictador, Than Shwe, que tot i retirat es creu que conserva tota la influència al sí de les forces armades.\n"Per damunt del govern"\nConscient de l’impedient legal, la carismàtica líder de l’oposició al règim dels militars havia assegurat en campanya que “estaria per damunt del govern”, suggerint que presidiria el país de forma indirecta a través d’un president de la seva confiança. Aquest és just el pla que la NLD va decidir recuperar la setmana passada davant de l’enrocament de l’exèrcit.\nL’escollit és Htin Kyaw, fill i gendre de cofundadors del partit, amic d’infantesa i antic xofer de “la Dama”, que li té la màxima confiança forjada durant els anys que Suu Kyi va passar en arrest domiciliari. “Es un home d’integritat personal. Ha assistit Suu Kyi durant molt de temps. Més important encara, estaria disposat a cedir el càrrec si hi hagués un canvi a la Constitució que permetés l’accés de Suu Kyi a la presidència”, va dir el diputat de la NLD, Ba Myo Thein.\nHtin Kyaw és proposat per la NLD com a candidat per la cambra baixa, on la històrica formació no tindrà problemes per ratificar-lo gràcies a la seva majoria. En la mateixa situació es troba el segon dels candidats, Henry Van Thio, diputat de la minoria chin de la NLD, que serà proposat per la cambra alta. El tercer dels aspirants a president serà escollit directament pels militars, que preveuen anunciar el nom aquest divendres.\nL’elecció del president tindrà lloc en una votació conjunta de tot el legislatiu que, probablement, es farà a principis de la setmana que ve i en la que, previsiblement, la NLD farà valdre la seva majoria per escollir Htin Kyaw. Els dos perdedors en la votació seran nomenats vicepresidents del nou govern que, junt amb el president, prendrà possessió el 30 de març, en substitució del que ha encapçalat l’exgeneral Thein Sein des de 2011. En aquest nou govern Suu Kyi seria ministra d’Exteriors, càrrec que li donaria plaça en l’influent consell que pren les decisions sobre seguretat nacional.\nEl nomenament frustrat de Suu Kyi a la presidència ha posat de manifest el refredament de les relacions entre el moviment democràtic i l’exèrcit. Però també posa en qüestió el marge de maniobra que tindrà la NLD per governar el país, on la Constitució reserva altes quotes de poder als militars, inclosa una quarta part dels escons al parlament –minoria suficient per bloquejar qualsevol canvi a la carta magna- i ministeris clau com Defensa, Fronteres i Interior, del que depèn gran part de l’aparell burocràtic de l’estat.\nSuu Kyi s’imposa amb tres quartes parts dels escons al Parlament\nBirmània estrena el Parlament més democràtic en 50 anys\nBirmània investeix el seu primer president democràtic en més de cinc dècades


¿I la reacció de l'esquerra?, per José Luis Sastre\n¿I la reacció de l'esquerra?\n¿Com es posaran a predicar sobre ideologies si les ideologies van morir?\nDimecres, 05/12/2018 - 22:30\nCom la van elogiar tant i després la van injuriar, qualsevol cosa que s’escrigui de la Constitució et posa en una casella o en una altra, que no està el pati per a matisos. En realitat, et posen en una casella o en una altra diguis el que diguis sobre qualsevol assumpte del que es pugui dir. Serà això la maduresa: que Twitter hagi sortit de Twitter i estigui ara a tot arreu. Amb el pas dels anys, en fi, aquí estem, després d’una transformació democràtica innegable i enmig de tots els riscos, amb una pulsió extremista que recorre Europa i que ha entrat a Espanya per la seva comunitat més poblada. Andalusia no és l’excepció; Andalusia ha sigut la primera. Nous temps sense centres, amb els partits empenyent cap als costats. L’única democràcia europea sense ultradreta és Portugal, on governa una aliança d’esquerres.\nA l’esquerra espanyola li toca, de fet, la pitjor part, que consisteix a posar-se a pensar. Després que fallessin en el diagnòstic i no el veiessin venir -senyal de la pugna que han perdut-, s’esperaria de les executives del PSOE i de Podem que es dediquessin a la reflexió de fons, tot i que els pugui la bilis entre companys de files. A l’esquerra que acabava de pactar uns Pressupostos i que es va veure de sobte a la Moncloa se li acaba de presentar la pregunta que decidirà si Espanya s’homologa a Europa també en això, que el PSOE acabi com molts dels seus socis socialdemòcrates. ¿Quines opcions té, amb la política en les seves cotes baixes?\n¿Com es posarà a actuar ara si han votat ja els andalusos, si les mobilitzacions arriben tard? ¿Com explicaran les seves polítiques si no creu ningú en els polítics? ¿Com diran que Espanya pot mantenir-se sense ultradreta si la majoria dels veïns ja la tenen? ¿Com combatran la xenofòbia amb les dades si les dades ara són líquides, que d’això anava la postveritat? ¿Com emocionaran si han canviat el carisma per la telegènia? ¿Com il·lusionaran si s’ha estès el desencant? ¿Com traslladaran els seus missatges en grans mítings quan el que ara es porta són les xarxes socials, en què val el mateix el criteri d’una catedràtica que d’un 'influencer'? ¿Com es posaran a predicar sobre ideologies si les ideologies van morir?\nAquestes dificultats presenta el context 40 anys després i, malgrat tot, no tenen més remei que afrontar-los per sobreviure. Per exposar-ho en llenguatge èpic, es podria dir que els queda un combat difícil. Per dir-ho de la manera més plana, el que els queda és la política. Així l’anomenaven abans, en aquells temps de transició tan injuriats que, en realitat, eren pitjors. Pitjors en tot.\nEl PP interpreta que és el seu moment: anuncia un discurs 'pota negra' i la tornada a les essències. Pablo Casado prepara una convenció ideològica i José María Aznar assenyala el camí. El PP té una estratègia i Albert Rivera té sondejos. Pablo Iglesias fa una crida a la manifestació. ¿Quin és el debat ideològic que ofereix Pedro Sánchez? De moment, un tuit i una entrevista a la tele. L’únic que s’ha escoltat del secretari general del PSOE és que la culpa va ser de l’abstenció. La pregunta continua vigent: ¿com pensa reaccionar a l’avenç reaccionari?\nTemes: Tesi de Pedro Sánchez Unides Podem Pablo Iglesias Podem PSOE Eleccions a Andalusia


17M: Rector si, o no? – Martí Obiols Galí\n17M: Rector si, o no?\n16 Mai 2013 Publicat a UPC\nDemà, divendres 17 de maig del 2013, hi ha el Claustre Universitari extraordinari de la UPC per decidir si es fan eleccions anticipades a Rector o no. Caldran 190 vots dels 2841 claustrals per aconseguir fer eleccions anticipades a Rector abans de l’octubre, que és quan el Rector Giró les ha anunciat.\nCertament és una votació complicada, molt complicada. Seria una votació històrica sense precedents si s’aconseguís tirar endavant la proposta (de tant difícil que és, està contemplat a la LOU, si ho creessin possible de ben segur que no hi seria!).\nNo repetiré els arguments pels quals crec que cal un canvi de Rector, això ja està dit per activa i per passiva a molts llocs, com per exemple en els meus articles. No obstant sí que enumeraré de forma ràpida què passa si fem les eleccions al juny, i què passa si no:\nTriomf de la proposta al Claustre:\n– Eleccions al juny\n– Segurament, un sol candidat\n– No hi haurà el Rector Giró, ni el seu equip, per fer les renovacions i pròrrogues de professors Associats, ajudants, i lectors. Per tant molt possiblement es salvaran els 250 professors que el Rector va anunciar que tenia previst prescindir.\n– Els Interins tindran un futur més segur que no pas amb el Rector Giró\n– El futur equip tindrà temps per incidir al pressupost 2013, i preparar el del 2014 amb calma.\nSi no triomfa la proposta demà i les eleccions són a l’octubre:\n– No hi ha certesa sobre la data, podria ser que el Rector les convoqués al novembre, o desembre, o ves a saber quan.\n– Els 250 professors associats, ajudants i altres hauran anat al carrer. Aquest fet és especialment preocupant perquè són persones que porten molts anys treballant amb nosaltres i molts d’ells tenen una excel·lent valoració per l’estudiantat. Per no entrar en les desenes de professors ajudants que esgoten el contracte i el Vicerector Tamarit ja anunciat que no té intenció de salvar-los. Aquests professors a més de ser doctors, i acreditats, han estan la aposta de futur de la UPC que ara eliminaran sense miraments.\n– El futur equip tindrà un impacte quasi nul amb el pressupost 2013, i tindrà molt poc marge per elaborar el pressupost 2014\n– Com diuen alguns PDI de pes “que acabi de fer neteja a la UPC per deixar el camp lliure al futur rector, total, aquest ja està cremat”. És a dir, que en Giró tindrà temps de fer fora a més gent.\n– Hi haurà temps “per pactar objectius”, cosa que vol dir que hi haurà, amb molta seguretat, dues o més candidatures. Encara més confrontades.\nAquestes són les principals conseqüències de fer eleccions ara o a l’octubre (o quan el Rector decideixi convocar!)\nSobre aquest Claustre extraordinari de demà hi ha 2 fets significatius que, segurament, salvaran al Rector:\nAnunci d’eleccions anticipades a l’Octubre: amb aquest fet tant vaga, ja va apaivagar les dubtoses crítiques amb la seva gestió que veien que calia un canvi. Aquest anunci ha permès a les persones més porugues i “benestants” de la UPC tranquil·litzar-se i veure una sortida fàcil sense haver-se de mullar ni anar contra el Rector.\nReunió de catedràtics: el passat dia 7 el Rector va fer una reunió amb tots els catedràtics de la UPC (fet molt estrany). Els va explicar la complexitat de la situació, fent especial èmfasis a la situació econòmica. Els va explicar que la pòlissa de crèdit (de 29M€) penja, quasi exclusivament, del Banco Santander, i que sense ell per negociar-la, potser no es renova. La qual cosa comportaria problemes per pagar la nòmina (la veritable preocupació del 51% del poder de la UPC). També els va dir que calia unitat i que no tocava fer eleccions amb pressa. Finalment el catedràtic Pere Botella va presentar la seva carta de suport al Rector i a fer les eleccions a l’octubre. Carta que ha estat firmada per molts catedràtics.\nAmb aquests dos fets, molt hàbils per part del Rector, ha aconseguit que molta gent que hagués donat suport a fer eleccions al juny, s’ho repensin.\nLa meva opinió és que el Rector ha perdut tota la confiança de la UPC, i fins hi tot dels catedràtics i directors de centre i departament. No obstant, gran part d’aquests professors creuen que actuen pel bé de la UPC, i que el bé de la UPC passa per fer les eleccions a l’octubre.\nSigui com sigui, demà serà el dia decisiu. Demà s’ensenyaran les cartes. De fet ja han fet corre que si no hi ha 2/3 dels claustrals2 (els mateixos que calen per aprovar les eleccions anticipades) ni tant sols començarà el Claustre. Tenint en compte que el Rector va convocar el Claustre en divendres (dia que MAI es convoca el Claustre degut a la baixa participació), és un risc i una primera prova.\nDemà faré la segona part de l’article on explicaré com ha anat i una valoració personal de tot plegat.\n2: articles 32: http://www.upc.edu/la-upc/la-institucio/govern-i-representacio/claustre-universitari/pdf/reglament-claustre-universitari-2004.pdf\nQui ha perdut el Claustre?


Serra i Moret no té qui el recordi - Saül Gordillo\nDilluns, 20 de gener de 2014 22:00 h\nL'estiu passat es van complir 50 anys de la mort de Manuel Serra i Moret (1884-1963), una figura que em ve aquests dies al cap arran de la crisi lamentable al PSC. Després de ser elegit alcalde de Pineda de Mar el 1914 es va afiliar a la Federació Catalana del PSOE el 1917. La seva aventura amb el socialisme espanyol li va durar 6 anys. Va ser incompatible amb la seva defensa del socialisme, la democràcia i Catalunya. El 1923, després d'un llarg període de tensions, va fundar la Unió Socialista de Catalunya, amb Rafael Campalans, Josep Xirau i Gabriel Alomar. Serra i Moret va mantenir una «resistent coherència expressiva d'un genuí ideari socialista, democràtic, liberal, catalanista i laic» ...\n2194 lectures Cap comentari\nDiumenge, 13 set.


Avinguda Francesc Ribas | Mapes de Patrimoni Cultural\nAvinguda Francesc Ribas\nAvinguda Francesc Ribas Granollers\nAvinguda de Francesc Ribas, 08400-GRANOLLERS\nAquest carrer forma part de l'eixample granollerí en la seva part desenvolupada cap el cantó N del nucli medieval, anant des de la Riera fins a pujar cap el camí de Cardedeu. Al darrer quart del segle XIX tan sols estava constituït per petits nuclis de cases al mig de la plana composada per hortes, camps i jardins, amb algunes tàpies que protegien les propietats. Aquestes com altres cases construïdes entre finals del segle XIX i el primer terç del segle XX eren edificis senzills, habitats majoritàmiament per obrers, construïdes entre mitgeres, de planta baixa, o de planta baixa i pis, generalment amb una eixida posterior per al pou i safareig i algunes flors. Pel que fa al seu aspecte n'hi ha que encara recorden una tipologia popular tradicional i camperola, al costat d'altres que presenten una aposta per una estètica urbana,. Al costat d'aquests edificis ja es comencen a construir les primeres cases de veïns amb alçades superiors. En alguns casos, es poden veure elements decoratius, en el treball de fusteria, reixeria o amb aplicació d'elements ceràmics o altres, seguint les modes estètiques del moment. Al costat dels edificis d'habitatges també apareixen altres de tipologia industrial per hostatjar petits tallers i indústries de dimensió mitjana, com la que hi ha al costat del carrer de Tarragona, al costat de la via. Els edificis que destaquen dins del carrer són els següents: SENARS 11, 13 (tipologia tradicional de planta baixa més dos pisos) / PARELLS: 34 (1891), 36-38 (reixes i fusteria de la planta baixa), 40-45 (tipologia tradicional de planta baixa més dos pisos), fàbrica a la cantonada dins del carrer Tarragona.


L’incansable Ara Malikian enllaça projectes i gires. Després de l’enrenou que li va suposar la presentació de “15” ara torna amb un disc i espectacle nou -que estrenarà al Festival Mil·lenni a l’igual que al Teatro Real de Madrid-, “La increíble historia de Violín”; un instrument convertit en personatge en majúscula, fins i tot amb extremitats, tal i com reflecteix l’expressiva foto promocional, un bodegó amb granada i tasses de cafè que sembla sortit d’una pel·lícula de Tim Burton.\nEl protagonista de la seva nova història és un violí que va néixer a Mòdena i va viatjar fins a El Líban per a trobar-se amb un petit Ara de tres anys, a qui el seu pare, també violinista, va ensenyar a tocar i del que ja no se separaria. Junts descobririen a Paganini i viatjarien al llarg dels anys per tots els gèneres musicals que anaven aprenent allà on paraven.\nViatjar, escoltar, fusionar, així fins a arribar al rock i la música pop. I en tan noble tasca d’enderrocar prejudicis musicals segueix embrancat, conciliant virtuosisme amb sentit teatral en un repertori que no té inconvenient en mesclar “Les quatre estacions” d’Antonio Vivaldi amb el “Kashmir” de Led Zeppelin i el “Paranoid Android” de Radiohead amb el “¡Ay, pena, penita, pena!” de Lola Flores.


“Som Així” (des de casa), de la cooperativa Aula Balear – Unió de Cooperatives de Treball Associat de les Illes Balears\nLa cooperativa Aula balear fa uns dies va publicar aquesta interessant informació quie no podem deixar de publicar .\nAvui és el dia internacional contra el bullying i, malgrat el confinament, a la nostra escola continuam amb les tasques educatives no només purament curriculars, sinó també treballant els valors de la nostra comunitat.\nEl passat 11 de març, l’alumnat de Teatre Musical del nostre centre havia de participar a l’XI Concert Solidari de les Cooperatives d’Ensenyament al Teatre Principal, però, com sabeu, va haver de ser cancel·lat “in extremis” per la crisi del COVID-19. Després de tants assajos i il·lusió, no volíem deixar de mostrar la nostra adaptació del tema que hi havíem d’interpretar: “This Is Me” , del musical “The Greatest Showman”. Un himne d’empoderament i autoacceptació amb un missatge ben clar.\nDes de casa nostra, però amb la mateixa emoció, desitjam que us agradi.\nVoleu gaudir d’un bon espectacle?


El Codi Ètic recull la declaració dels valors i principis d'actuació que subscriu el Club, i estableix conseqüentment un conjunt d'orientacions perquè la conducta de tots els seus membres es regeixi per aquests valors i principis ètics.\nLa finalitat del Codi Ètic és marcar uns fonaments i unes pautes essencials, que promoguin i afavoreixin de forma eficaç la pràctica ètica de tots els seus membres, d'acord amb la missió i els valors del club. I els princpis d’actuació que se’n derivin.\nAixí doncs, el codi pretén ser un instrument que serveixi a tots els membres del club (esportistes, entrenadors, pares, equip directiu i tot el col·lectiu de socis) per a la reflexió i l'orientació ètica en tots els àmbits: entrenament i competició esportiva; convivència i treball col·laboratiu d'equip; comportament de l'afició; i gestió en el camp de l'esport.\nLes institucions públiques, esportives i socials, experts en educació i progenitors cada vegada expressen més la necessitat d'assegurar un entorn esportiu ètic que previngui conductes de risc i fomenti una convivència responsable, constructiva i solidària. Per contribuir-hi, el club reconeix i desitja promoure el potencial educatiu que posseeix l'esport.\nCom s'ha el·laborat?\nCodi ètic per esportistes\nRespecta als entrenadors, jugadors, àrbitres i afició.\nAccepta les seves indicacions i decisions.\nJuga respectant totes les regles. Evita les trampes o accions incorrectes.\nRebutja l'ús de la violència o els insults davant els altres, en el terreny del joc, en els entrenaments o en el vestuari.\nMostra bons modals en els actes esportius, evitant gestos grollers o provocadors davant l'afició, els jugadors o els àrbitres (escopir, tirar la pilota fora del camp com a protesta, mostrar el nostre empipament de forma airejada...).\nTens un compromís amb el club i l'equip.\nAcudeix amb puntualitat a tots els entrenaments i esforça’t en cada sessió per millorar i aportar tan bé com sigui possible a l'equip. Assisteix a tots els partits, esforçan-te el màxim en el terreny del joc i recolzant a l'equip, tant com a titular com a suplent. Ajuda i anima als companys de l'equip en el que calgui, en el terreny de joc, en els entrenaments i en el vestuari. Col·labora en allò que et proposi l'entrenador/a o el club.\nJugues en un equip.\nValora el treball i l'esforc dels teus companys d'equip, sense creure't superior, ni imprescindible per la teva habilitat esportiva. Accepta les teves limitacions i les dels altres sense desmotivar-te. Esforça’t per millorar. Treballa en equip i per l’equip. Reconeix la importància que té cada persona en l'equip. Tothom aporta.\nAccepta la derrota i la victòria amb esportivitat.\nIndependentment del resultat agraeix a la grada el suport rebut\nSegueix hàbits de vida saludable per afrontar els reptes esportius.\nTingues cura de les instal·alcions, equipament i material.\nCodi ètic per tècnics\nRespecta als jugadors, pares, junta directiva, àrbitres, afició i altres entrenadors.\nDispensa a tots els esportistes un tracte just i digne, dirigint-te a ells de forma respectuosa.\nForma als esportistes en el coneixement, respecte i compliment de les regles, corregint les faltes comeses i no incitant les males pràctiques.\nRebutja l’ús de la violència o els insults davant els altres, en el terreny del joc, en els entrenaments o en el vestuari contribuint a la resolució́ de conflictes quan calgui.\nInculca als esportistes, amb indicacions i la pròpia conducta, el tracte cordial i amable als companys i adversaris. Evita gestos grollers o provocadors davant l'afició, els jugadors o els àrbitres.\nTens un compromís amb els jugadors i el club.\nCol·labora en allò que et proposi el club.\nFomenta una comunicació honesta i receptiva amb els esportistes i els seus pares, per entendre la situació de cadascun, escoltar les seves propostes i donar una orientació adequada per a la millora del seu procés d’aprenentatge.\nTreballa de forma col·laborativa amb la directiva i les famílies pels objectius formatius dels esportistes.\nEts responsable d’un EQUIP.\nAssegura la integració de tots els esportistes en l'equip, reconduint les situacions d'exclusió o menyspreu.\nDóna importància a la contribució de cada esportista en l'equip, motivant-li a donar el millor de si mateix, encara que estigui lesionat o en la banqueta.\nIndependentment del resultat, agraeix als jugadors l’esforç realitzat i a l’afició el suport rebut.\nPromou hàbits de vida saludable per afrontar els reptes esportius.\nTingues cura de les instal·lacions, equipament i material.\nCodi ètic per pares i família\nRespecta als jugadors, entrenadors, àrbitres i aficionats.\nAccepta i transmet als esportistes, amb indicacions i la pròpia conducta, el codi ètic del club. Respecta als companys del teu fill. Respectar les decisions de l'entrenador com a expert en formació esportiva, sense inteferir en la seva labor, pressionar-li o desautoritzant-li, especialment davant els fills. Respecta l'autoritat de l'àrbitre en el terreny de joc. Comportat de manera cívica en les graderies, sent respectuós amb la resta d'afeccionats, esportistes, àrbitres i entrenadors. Evita la violència, física o verbal a les grades.\nPossibilitar i fomentar el compromís dels fills de participar en tots els entrenaments, partits i actes del club.\nEl teu fill juga en un equip.\nReconeix la importància que té cada persona en l'equip. Tothom aporta.\nAcompanya i anima als fills durant els partits, aplaudint les bones actituds i accions dels esportistes, tant de l'equip propi com a adversari i disculpant els errors.\nIndependentment del resultat, agraeix als jugadors i tècnics l’esforç.\nCodi ètic per la Directiva\nMostra i difon públicament el compromís del club per l'educació en valors en la formació i pràctica esportiva, fent partícips i còmplices a tots : cos tècnic, esportistes, famílies, altres socis i col·laboradors.\nTens un compromís amb el club i tots els qui en formen part.\nOfereix als entrenadors la formació necessària i recolza’ls per incorporar en el seu treball amb els esportistes l'educació en valors.\nPromou l'adhesió de tots els socis i sòcies del club al codi ètic.\nInclou en l’agenda de temporada activitats de sensibilització i promoció de la cultura ètica del club, en la qual participin de manera especial els esportistes.\nActua com a òrgan directiu, en les labors de direcció i gestió esportiva, d'acord amb els valors de responsabilitat, honestedat i respecte, en relació amb els propis socis, esportistes, cos tècnic, col·laboradors/ i altres entitats soci-esportives.\nImplementa un sistema de control intern de qualitat, que inclogui les polítiques, els processos i la pràctica diària del club des dels valors reflectits en el codi ètic.\nEl codi ètic és un codi elaborat per tots els agents del club i aprovat per la Junta Directiva. Descarregueu-lo i llegiu-lo atentament.


#JeSuisProf, #JeSuisSamuel - Anna Jolonch\n#JeSuisProf, #JeSuisSamuel BERTRAND GUAY / AFP\nLa comunitat educativa francesa i tot el país estan trasbalsats pel brutal assassinat d’un professor d’història després que ensenyés a classe les caricatures de Mahoma. El fet revela un cop més la tensió amb què es viu a França el debat sobre l’islam i el creixent radicalisme islàmic. I hi trobem de nou la llibertat d’expressió i el paper que ha de tenir l’escola, al cor de la barbàrie. Un professor que defensava i ensenyava la diversitat d’opinió i de religió s’hi ha deixat la vida. Tot això quan encara és viva la polèmica sobre les polítiques i el discurs de fa dues setmanes del president Macron i el seu projecte de llei contra el “separatisme islamista”. Un projecte amb importants reformes educatives (com l’obligatorietat de l’escola a partir dels tres anys o la prohibició de la instrucció a casa) plantejades per preservar l’escola de la República del creixent radicalisme islàmic. Una reforma no sense polèmica, pel que planteja de preservar els infants de les seves mares i la pròpia família. Però, més enllà del debat, que forma part del tarannà democràtic, l’assassinat salvatge d’un professor és un atac directe als valors en què es construeixen i es fonamenten la societat francesa i Europa.\nM’agraden els films francesos sobre l’escola, i l’atzar ha fet que no fa gaire tornés a veure el film francès La professora d’història. Em tornen les imatges i la tensió que el film retrata a les aules d’un institut de Créteil, al sud de París, i que no deu ser gaire diferent del de Conflans, a la zona nord-oest, on ha tingut lloc l’atac terrorista. El títol original francès de la pel·lícula, Les héritiers, ja suggereix que els joves francesos són hereus del passat i de la seva història. També ens transporta al llibre del gran sociòleg de l’educació Pierre Bordieu Les héritiers i a la dificultat per no seguir reproduint des de l’escola les desigualtats d’origen dels alumnes. És un bon moment per tornar a veure la pel·lícula. I per emfasitzar la importància que tenen l’escola i cada mestre per iniciar cadascun dels seus alumnes a pensar per ells mateixos, i per aprendre a expressar-se lliurement. És el que feia el professor d’història de Conflans. Al film es veu des de la primera escena com esclata el conflicte quan a una noia li prohibeixen entrar a l’institut perquè porta el vel islàmic. També a classe hi ha un gran escàndol quan la professora projecta la imatge d’un mosaic de la basílica de Torcello on Mahoma, el profeta, es veu representat a l’infern. Els alumnes musulmans ho consideren una gran ofensa i la professora ha d’explicar quin era el context històric de les croades i les guerres entre cristians i musulmans. Els dirà: “La vostra reacció mostra que la imatge funciona, és una imatge de propaganda. No hi ha imatges innocents”. Visitaran junts una església i en Malik, un jove musulmà, pregunta si s’han de separar els homes i les dones. És el primer cop que hi entra: “No sabia ni que es podia entrar”. En més d’una ocasió, la mestra s’haurà de mostrar intransigent davant de les agressions i de qualsevol insinuació racista o discriminatòria a l’aula. Són adolescents de credos diferents, alguns amb principis de radicalisme intolerant i que han de conviure dins d’una mateixa aula.\nCom en el film, combatre la ignorància (o la tirania) en què viuen els seus alumnes és la missió principal dels professors d’història. I ho fan des de les humanitats: l’art, la història, la cultura. El film és un cant d’esperança. Està fet a partir de la història real de la classe més conflictiva del Lycée Léon Blum, per la qual ningú no apostaria, i que amb el guiatge de la seva professora participa en el Concurs nacional de la resistència i la deportació, centrant-se en el que va significar ser adolescent en un camp de concentració nazi. Els nois i noies comencen a identificar-se amb històries concretes de joves francesos com ells que van ser detinguts i deportats pel nazisme i la França de Vichy perquè eren jueus. La visita al memorial de la Shoah, el testimoni d’un supervivent dels camps, les lectures d’Anna Frank o el testimoni de Simone Veil fascinen els alumnes, i la seva mirada envers l’altre, el company de classe, canvia. Qui fins fa poc era marcadament diferent esdevé més semblant a un mateix. Contrasta el catecisme laic de l’escola republicana, de vegades intransigent amb els alumnes, amb l’esforç enorme de la mestra per integrar tothom i no excloure ningú. Una de les coses més sorprenents és que el guió està escrit -un any després de guanyar el premi- per un dels alumnes que al film fa d’actor, interpretant-se a si mateix com a alumne a qui li agrada el cinema. Madame Gueguen, la professora, diu als seus alumnes: “ Allez! Que hi ha tot un món més enllà del perifèric que us espera!”\nEn una societat com la catalana, hereva de la immigració, on també el pluralisme i la diversitat són un fet, la missió de l’escola és educar el respecte i la convivència en la diferència. Dissabte, aquest mateix diari es feia ressò d’una realitat silenciada de racisme a les aules, i es preguntava: “¿Qui s’ha plantejat que el racisme també existeix en el nostre dia a dia? ¿I fins i tot que és estructural i un tabú silenciat que pateixen nens i adolescents en llocs tan inesperats com l’escola i l’institut?” Necessitem els professors i les professores d’història, d’art, literatura, filosofia, socials i humanitats en general. No podem oblidar que la ignorància és la font de la intolerància i la intransigència. La mort en condicions abominables d’un professor d’història i geografia a prop de París no ens és llunyana, al contrari, ens hi sentim molt a prop. I som responsables de seguir el seu llegat per educar en la llibertat de pensar. El terror i la tristesa no poden apagar ni la determinació ni l’esperança d’educar per a un món on no s’hagi de plorar la mort d’un educador.\nFrança llibertat d'expressió atemptat


Ford Almussafes es prepara per a un ERO temporal abans de l'estiu - Diari La Veu\nEscriba el número 842746\nFord Almussafes es prepara per a un ERO temporal abans de l'estiu\nEl president del Comité d'Empresa veu clar que aquesta primavera "caldrà atendre alguna situació" d'Expedient de Regulació d'Ocupació temporal, que afectaria la mateixa plantilla i en les mateixes condicions que l'anterior\n22 febrer 2019 16:59h\nHeller i el seu equip han revisat les instal·lacions de Ford Almussafes per a analitzar els plans de producció i les possibilitats d'estalvi. / EUROPA PRESS\nVALÈNCIA. La visita del director de Fabricació de Ford Europa, Dirk Heller, a la planta d'Almussafes (la Ribera Baixa) ha buidat dubtes sobre les possibilitats d'un Expedient de Regulació d'Ocupació (ERO) temporal a la fàbrica i, d'alguna manera, ha vingut a "confirmar" que "en les pròximes setmanes" caldrà negociar ajusts en aquest sentit.\nAixí ho ha expressat el president del Comité d'Empresa a Ford Almussafes i delegat d'UGT, Carlos Faubel, després de mantindre una reunió amb la directiva europea, encapçalada per Heller. Al principi estava previst que assistira també el president de Ford Europa, Steven Armstrong, però finalment va cancel·lar la seua presència.\nDesprés de la trobada, Faubel veu clar que aquesta primavera "caldrà atendre alguna situació" d'ERO temporal, que afectaria la mateixa plantilla i en les mateixes condicions que l'anterior, que va concloure al gener.\nFaubel ha aprofitat per a traslladar a l'staff' europeu que les recents eleccions sindicals a Ford Almussafes li atorguen una "renovada majoria estable" que garanteix la "pau social" i "l'estabilitat a la fàbrica". Per part seua, Heller ha demanat "paciència" a la plantilla davant els plans de reestructuració del fabricant d'automòbils al seu negoci europeu, ha explicat el dirigent sindical.\nLa visita de la delegació europea ha servit també per a abordar els detalls tècnics del llançament del nou Kuga, les primeres unitats del qual eixiran de la fàbrica valenciana el mes d'octubre complint els terminis.\nDurant dos dies, Heller i el seu equip han revisat les instal·lacions de Ford Almussafes per a analitzar els plans de producció i les possibilitats d'estalvi. Tot això, en el marc d'una "visita de treball habitual i rutinària" com les que es realitzen cada cert temps en la resta de fàbriques, asseguren des de la companyia.\nEscriba el número 499731


Quimi Portet: “Canto amb el cap per tornar a cantar amb el cor” | Núvol\nQuimi Portet: “Canto amb el cap per tornar a cantar amb el cor”\nQuimi Portet ha presentat el seu últim disc Oh my Love! al Palau de la Música Catalana. El músic respon a una entrevista col·lectiva de Núvol en la qual han participat un músic com Joan Miquel Oliver, un ninotaire com el Kap, i crítics com Xevi Pujol, Núria Maynou o Carla González Collantes, entre d’altres.\nQuimi Portet actuarà amb el seu grup de sempre: Jordi Busquets (guitarra), Xarli Oliver (bateria) i Antonio Fidel (baix), un company amb qui fa més de 30 anys que toca. Portet explica a Núvol que en el concert d’aquesta nit se centrarà en l’últim disc, però aprofitarà l’ocasió per repassar aleatòriament cançons dels seus set discos anteriors. Com que és el primer concert oficial a Barcelona de la gira de presentació el nou disc, serà una mica especial i hi haurà alguna sorpresa, fins i tot algun convidat, que no podem revelar. Comencem la ronda de preguntes i donem la paraula a Joan Miquel Oliver, compositor i lletrista d’Antònia Font.\nJoan Miquel Oliver: Quimi, més que una pregunta, un dubte: com ja saps el màstil de les guitarres Fender és més llarg que el de les Gibson. Per tant, amb el mateix calibre de cordatge la Gibson queda més tova. Per solucionar aquest problema jo poso 0.10-48 a la Fender i 0.11-52 a la Gibson, perquè així queda compensat. I així quan canvio de guitarra no noto tant la diferència. Voldria saber, tu que ets usuari d’ambdues marques, com has solucionat aquest dilema. Moltes gràcies i que vagi molt bé el concert d’aquest vespre.\nQuimi Portet: He fet exactement el que has fet tu. Poso el calibre més gruixit a la Gibson, i a la Fender un calibre una mica més prim. I justament les mateixes mides que indiques.\nJoan Gener Barbany (Crític): Aquesta nit toques al Palau de la Música. Quan Quimi Portet puja dalt l’escenari és la persona o el personatge?\nHi ha moltes maneres de pujar dalt l’escenari. Una opció és crear-se un personatge, més o menys subtil, i si convé portar-lo a l’extrem. Jo estic en la banda menys intensa de crear un personatge. Si la Marylin Manson, posem per cas, és un 10, jo estic a l’1 o el 2. Quan pujo a l’escenari procuro ser el mateix personatge de la vida civil, però és veritat que per poc teatre que facis al final tu mateix et contagies i acabes sent el personatge. Pujar a l’escenari té aquesta paradoxa. Al final, però, em concentro en la música.\nBernat Puigtobella (Editor de Núvol): Potser sí que procures que no se’t descontroli el personatge, però sí que podem dir que ets un cantautor humorista. Diríem que de la Nova Cançó cap aquí han conviscut dos corrents, que encarnarien perfectament Lluís Llach per una banda i Jaume Sisa per l’altra. Llach composa des de la transcendència, el compromís, també l’agonia entesa com una lluita contra la mort. Sisa és la veu del candor i la condescendència, és un humorista psicodèlic que no s’acaba de prendre mai seriosament a si mateix.\nI després tindries una figura com Ovidi Montllor, que té un peu a cada banda.\nSí, perquè l’Ovidi tant pot ser tràgic com irreverent. I avui, entre els cantautors més joves tindríem un Roger Mas com a continuador de la línia més transcendent quan musica versos de Verdaguer, i de la banda de Sisa, trobem Joan Miquel Oliver, Adrià Puntí o Albert Pla. Sembla que Sisa ha fet més escola sense voler-ho. Tu on et situaries en aquest mapa?\nSaps què passa, que jo no sóc un cantautor de naixement, sinó que hi he arribat per la porta del darerre. Jo vinc del món dels grups i del pop rock i hi he anat a parar a partir dels 40 anys. Vinc d’un altre sector, jo. Vaig començar amb El último de la fila, cantant en castellà i la meva aparició o deriva cap al gènere de cançó d’autor és molt pausat, i no arriba pas de cop. En el meu primer disc en solitari s’hi troben cançons de pop rock i a cada disc progressivament hi apareixen textos més despullats, que van sorgint de manera natural. Hi ha un altre factor generacional que encara complica més la meva ubicació, perquè en la meva generació em trobo una mica sol. Per sota tinc companys com l’Albert Pla, l’Adrià Puntí o el Gerard Quintana, que tenen 10 anys menys que jo, i per sobre tinc el Pau Riba o el Jaume Sisa, que en tenen deu més. és com si amb la movida madrileña dels vuitanta hi hagués hagut una decadència en català. I tinc la sensació que jo he aterrat en un lloc on no hi havia ningú. Però sí, segurament sóc més irònic que transcendental.\nJoan Josep Isern (Crític literari): D’uns anys ençà entre els músics del país es va escampant una actitud d’apropament a la figura i el pensament del filòsof Francesc Pujols. ¿Podries explicar-nos quins valors et semblen destacables -i, per tant, que fóra bo que descobríssim- de Pujols?\nJo he llegit més els anecdotaris sobre Pujols que no pas la seva obra. A mi personalment m’ha interessat més el que m’han explicat del personatge que no els escrits que li he llegit. Francesc Pujols va tenir la immensa sort de viure envoltat de grans escriptors, com Josep Pla o Josep M. de Sagarra, i aquests escriptors han explicat com era aquest home en la vida civil, la seva gràcia de conservador, etc. És un personatge de simpatia extrema a l’hora de prendre un cafè. Sempre rondava pels cenacles d’una certa entitat cultural i es feia amb gent cultivada. I deia coses tan gracioses com “Pobre noi, una cosa tan trista com la vida i haver-se-la de guanyar…”. M’interessa aquesta lucidesa absurda que gasta. La icona de Pujols és el que més m’ha interessat.\nCarme Fenoll (Cap del Servei de Biblioteques de la Generalitat): Per quins motius visitaries una biblioteca? Quins autors t’agradaria trobar en una biblioteca pública?\nSí, vaig sovint a la biblioteca de l’Ateneu, que no és pública, però hi tenen material divertit. M’agraden molt els llibres, i m’agraden les biblioteques. Si hagués de triar tres llibres, diria primer de tot l’Obra completa de Santiago Rusiñol. La gent li coneix poques coses i té textos de molt valor. En segon lloc, m’agradria trobar a les biblioteques I promesi sposi, de Manzoni, i en italià, que es llegeix perfectament. Trobo que a vegades pequem de falta de curiositat pel que han escrit els nostres veïns. I finalment, El quadern gris, de Josep Pla, un llibre imprescindible per saber com s’ha d’escriure en la nostra llengua.\nCarme Fenoll: I quins tres discos t’agradaria trobar-hi?\nDoncs et diria, primer de tot, el White Album dels Beatles. Després Court and Spark de Joni Mitchell, i finalment Tea for the Tillerman, de Cat Stevens. Són discos dels anys setanta.\nJoan Josep Isern: En el teu darrer disc hi ha una col·laboració d’Adrià (Josep) Puntí. Em consta que us uneix una bona amistat. ¿Creus que algun dia tindrem un nou disc de l’Adrià?\nAmb l’Adrià ja fa temps que treballem en el seu quart disc en solitari, que està molt avançat. Jo li he produït els altres discos i ara li produeixo aquest. Si s’ha endarrerit és per problemes de tipus administratiu, que no depenen de mi com a productor, però em fa l’efecte que no trigarem gaire…\nXevi Pujol (crític i poeta): Per dir-ho tot manllevant les últimes paraules del tema “Sunny day”, a “Oh my love” hi ha “cançons d’amor carbonitzat”? Quina seria la concepció amorosa del disc? Fins a quin punt hi és important (o bé anecdòtic) el tema amorós?\nQuan parlo del tema amorós, ho faig com a persona madura. I quan dic que sóc una perona madura he d’advertir-te que em refereixo només a l’edat biològica. Vull dir que l’amor adolescent o l’amor de plenitud dels tenta anys no és el mateix que l’amor de la persona gran. Ara bé, és veritat que l’amor és el detonant de la música popular i és insubstituïble en aquesta funció i és una font d’inspiració inesgotable en totes les seves facetes. Oh my love no és pròpiament un disc sobre l’amor. Més aviat convida a abandonar les convencions i a començar a somniar de veritat.\nGuillem Carreras (Crític). Parla’ns de la cançó “Mil nou-cents seixanta-set”. Hi escrius: “Canto amb el cap, i encara ple de licor, poso espelmes als sants, per tornar a parlar amb el cor”. Em fa la sensació que critiques una generació que s’ha pres massa seriosament a si mateixa.\nÉs possible, però també em lamento de la desaparició de l’apassionament juvenil. Arriba un moment a la vida que busques el plaer en un joc de paraules en lloc de deixar-te endur per la passió. I em queixo que ens hem fet grans, que hem de recuperar l’esperit juvenil que teníem. En definitiva, parlo de la sensació d’haver de buscar en l’intel·lecte un plaer que abans ja tenies a l’epidermis: Canto amb el cap per tornar a cantar amb el cor.\nNúria Maynou (crític): Músics com Paul Fuster, que fa anys que toquen, admeten que en certa manera estan cansats de tocar perquè se senten en un bucle en què tot el que fan els sembla semblant i fins i tot avorrit. Tu et sents així? El músic ha de sorprendre i enginyar-se un nou estil o conservar sempre els trets que el fan reconeixible?\nComposar, gravar i tocar els meus temes em diverteix molt. Pot semblar frívol, però la realitat és aquesta. El cicle natural de l’ofici, a més, em permet canviar sovint d’activitat. És molt diferent composar que escriure textos o que gravar un disc o tocar-lo en directe, això, en el meu cas fa que sigui relativament fàcil mantenir l’entusiasme per la feina.\nCarla González Collantes (periodista): Si alguna cosa defineix tant els teus discos com els teus directes, és que es nota que fas música per passar-ho bé, que et desprens de qualsevol tipus de prejudicis. És a dir, que fas el que et dóna la gana. Però hi ha alguna cançó que no t’hagis atrevit a fer encara?\nNo ho sé. Faig el que em dóna la gana perquè en aquest ofici de la música popular contemporània la llibertat ho és tot, és l’unic que tens. Pel que fa a les meves limitacions, jo sempre he fet les cançons en el marc de les limitacions personals que tinc, tant a l’hora de composar com a l’hora de tocar… Em moc dins els meus límits.\nJaume Cadevila, KAP (Ninotaire del Web Negre i La Vanguardia): Jo voldria demanar-te per què no vas voler explicar-nos el final de la història èpica dels amants de la Fatarella…\nEra una història que anava explicant al nostre blog. Al final no vaig trobar-ne el desllorigador.\nJoan Miquel Oliver (Lletrista i compositor d’Antònia Font): Si se’m permet una última observació! És veritat que en el teu grup el cantant té nom de gosset, però ens podries fer cinc cèntims sobre allò que també dius que tens un canitxe que t’escriu les cançons? És una tècnica que crec que me convendria començar a dominar i no sé per on començar.\nA vegades hi ha cançons de fa sis o set anys, i quan les llegeixo em sembla que no les he escrit jo… I penso que algú les ha escrit per mi en algun moment en què jo he defallit o m’he distret. Com si hi hagués una entitat en alguna banda que em fa la feina. Per això vaig fer una cançó que es diu ‘Macarrons’, que diu “En Pitxi té un canitxe que m’escriu les cançons…”, que és una cançó per a intel·lectuals, com et pots imaginar…


Classes de dansa per persones amb discapacitat | Reusdigital.cat diari de Reus. Notícies i actualitat del Camp de Tarragona\nClasses de dansa per persones amb discapacitat\nEl Casal de la Setmana Santa del moviment tindrà lloc del 25 al 28 de març\n28 de Febrer de 2013, per Georgina Giné\nRubén Gavilán, Xavi Comín, Alexandra Giménez, Aleix Cort i Teresa Aguadé\nL'objectiu d'aquesta activitat és arribar a un ampli alumnat que es pugui enriquir de la dansa. La intenció és educar-los des d'una visió pedagògica i tècnica, ha explicat Teresa Aguadé, directora de l'Escola de Dansa del Centre de Lectura. Segons ha comentat Alexandra Giménez, mestra d'educació especial, s'ha triat aquesta franja d'edat perquè els bebès poden fer estimulació amb els seus pares i perquè fins als 25 anys a vegades no se sap on està el llindar de la transició a la vida adulta.\nDurant les jornades, cada nen s'atendrà en funció de les seves necessitats. Es tracta d'una activitat pionera a l'estat espanyol. La setmana del 25 al 28 de març serà com una prova pilot, ja que al juliol es volen tornar a fer, però durant tot el mes sencer.\nLa dansa boliwood estarà impartida per Rubén Gavilán, diplomat en Ciències de la Comunicació i Visual; el circ, per Christian i Salima Peippo, fundadora d'ArtMove-Studio i professora d'aquestes classes; els balls de saló, per Aleix Cort, escriptor, aparellador, professor de balls de saló i claqué. Xavi Comín serà el fisioterapeuta i dirigirà les activitats Alexandra Giménez.\nEl certamen tindrà lloc de dilluns a dimecres de 10 del matí a tres quarts de 2 del migdia i de 4 a 6 de la tarda, amb la possibilitat de quedar-se a dinar. El dijous l'horari serà de 10 del matí a tres quarts de 2 del migdia. Les inscripcions es poden fer del 4 al 15 de març, a la secretaria del Centre de Lectura.\nEn fer la inscripció, cal portar els informes mèdics, per poder atendre les necessitats de caire fisioterapèutic i mèdic. Si algun nen pren medicació se li pot donar amb el permís de la família. El preu és de 80 euros els socis i 85 euros no socis, en horari de matí i tarda, i de 40 euros els socis i 45 euros els no socis, en horari només de tarda.\n1Els castells tornen al Priorat amb els Brivalls de Cornudella\n2La reusenca Ester Magriñà, nova representant dels museòlegs de la demarcació a l'AMC\n3Lecirke, Warden Clyffe, Partido i Miqui Puig completen el cartell de Twinpalm\n4La Trobada d'Armats de les comarques del Camp aplegarà més de 600 soldats\n5Entrades a la venda de la programació hivern-primavera del Teatre Bartrina


Buscant les claus del procés independentista català - Anarkismo\nibèria | the left | opinion/analysis Wednesday December 20, 2017 17:54 by Miguel G. Gómez - Embat, Organització Llibertària de Catalunya\n1.- L’1 d’Octubre va ser una insurrecció potencial que es va evitar per poc.\nNo hauríem de cansar-nos de repetir que el Referèndum d’autodeterminació de Catalunya només va ser possible gràcies a la consciència popular, al poble, que es va autoorganitzar extraordinàriament perquè tingués lloc. Des de les institucions havien fet bastant poc perquè es pogués celebrar, i en alguns casos s’esperava secretament que l’Estat ho impedís per seguir indefinidament amb el «processisme».\nNo obstant això, els errors del Govern de Rajoy durant les setmanes prèvies al Referèndum van generar una ira generalitzada a Catalunya. Van provocar un «Ja n’hi ha prou!». El poble va acceptar la convocatòria del Referèndum, la va fer seva per expressar un gran «No» al Govern espanyol i un gran «Sí» a la llibertat i la democràcia (les idees-força del nou sobiranisme català). Era una gran victòria discursiva, ja que col·locava amb el bàndol independentista aquella gent que només volia votar.\nPerò per exercir el dret a vot el poble va haver d’autoorganitzar-se. Es van generar dotzenes de comitès de base per tot el territori, els ja famosos Comitès de Defensa del Referèndum (CDR). Aquests es van formar per defensar els col·legis electorals i que es pogués votar. En molts altres casos, a barris i pobles, ni tan sols es van crear aquests comitès si no que espontàniament la gent es va organitzar per si mateixa a peu de col·legi. El Govern de la Generalitat va aconseguir que els censos, les urnes i les paperetes arribessin a la seva destinació a causa d’una hàbil jugada de l’ANC i del Govern (i de tota la gent que va col·laborar-hi pel seu compte).\nA partir de llavors ja no hi havia votants del «Sí» o del «No» sinó votants (a seques) i gent que es quedava a casa. Resultava curiós veure a gent votar amb la bandera d’Espanya al coll sent aplaudida per tota la cua. Després alguna gent que havia votat «No», en veure el que havia passat asseguraria que si tornés a votar ho faria pel «Sí». Això exemplifica com són els Referèndums de volàtils i perquè els últims que se n’han fet arreu del món han fet llufa. Els pobles estan farts dels seus governs i de les seves polítiques antipopulars. Aquesta és l’única fórmula que es concep avui dia per expressar-se legítimament. I a Catalunya ni això: Votar estava prohibit.\nEl Govern espanyol, que havia enviat 10.000 policies emmagatzemats en creuers (els infames “piolins”), va fer el que se li pressuposava: reprimir. Centenars de col·legis electorals van ser assetjats i assaltats per forces policials militaritzades. Van provocar més de mil persones ferides, una d’elles va perdre un ull, i una altra va tenir un infart que va causar un coma. Amb tot, prop del migdia es va emetre l’ordre d’interrompre els atacs i permetre votar.\nUn altre moment històric que emmarca el moment: veure els Mossos d’Esquadra dividits i dubtant si obeir o no les ordres de l’Estat. En molts llocs van fer complir la llei i de fet van tancar més col·legis electorals que la Policia Nacional i la Guàrdia Civil juntes. Però en molts altres llocs van mirar cap a un altre costat i van deixar votar. No només això, sinó que també van manifestar el seu suport a la gent (així ho afirmaven en converses privades). Sigui com sigui tenien ordres contradictòries: tancar col·legis i fer la vista grossa. Desprès segons les circumstàncies (si no hi havia prou gent defensant un col·legi el tancaven, com així van fer en molts casos de matinada) i segons els posicionaments personals dels caps. És a dir que l’Estat no podia exercir el monopoli de la violència al 100%. Hi havia una força policial que no era plenament «lleial».\nEn aquest cas hi ha diverses versions que expliquen aquesta ordre de dalt d’aturar la violència policial contra els votants. Una d’elles diu que l’ordre va venir d’Europa. De fet la Guàrdia Civil va disparar pilotes de goma davant d’observadors internacionals i algun fins i tot va ser empès i agredit. Una altra versió diu que el Gobierno de España va adonar-se que la repressió bruta era pura munició per als independentistes que sens dubte la utilitzarien políticament. La sensatesa indicava que no tenia sentit reprimir una votació que seria invalidada per la teva pròpia propaganda.\nPerò hi ha una altra versió que comparteixo. La població estava tan decidida a resistir que entrava dins del probable que corregués la sang. Dit d’una altra forma, que hi hagués morts. Avui dia corroboren aquesta versió les declaracions de membres del Govern de la Generalitat que diuen que tenien informació en aquest sentit. No sabem si això és cert o no. Probablement sí que ho sabien. El que sabem és que els qui vam estar a peu d’urna no ens n’anàvem a anar a casa. Estàvem escoltant la ràdio. Miraven les xarxes socials. Sabíem que hi havia càrregues i persones ferides. Que s’atacava el poble del costat. Que potser nosaltres érem el següent col·legi en ser atacat… I ningú marxava enlloc. Ans al contrari, seguia arribant gent. En cada col·legi centenars de persones, milers en alguns. Els col·legis amb menor cens tancaven per anar-se a fer pinya amb els més grans. En alguns casos els tractors barraven el pas, en altres hi havia barricades tallant carrers. Els aplaudiments als bombers animaven a tothom, i a canvi saludaven amb el puny en alt o amb la sirena. La imatge era poderosa.\nLa pregunta que em faig és: què hagués ocorregut en cas d’haver-hi morts? D’haver continuat amb la seva actuació salvatge, la policia espanyola els hauria provocat sens dubte, no creieu? (En qualsevol cas hi havia una clara falta de lideratge que hauria desanimat qualsevol resposta més enllà d’una resposta immediata.)\nResposta: d’haver-hi morts hauria esclatat una insurrecció. A partir d’aquí s’entén tot la resta.\n2.- L’Estat venjatiu\nL’Estat espanyol va prendre mesures immediatament. Feia temps que en prenia, però actuava sense articulació. El Gobierno d’en Rajoy d’una banda, la fiscalia per un altre, la judicatura per l’altre, el clavegueram per darrere… A partir de llavors va haver-hi una unanimitat sorprenent. El Rei es va posicionar amb el Govern. L’oposició socialista i podemita va fer bloc amb el PP. I Ciutadans no cal esmentar-ho…\nEn aquells moments es rumiava una resposta contundent per part de l’Estat a tots els seus nivells. Se sap que hi havia unitats de l’exèrcit preparades. No amb el fusell a la mà, si no de guàrdia per si se’ls cridava. 10.000 policies no havien pogut contenir un poble determinat, apoderat i organitzat dividit en mil focus petits. No ho oblidem mai.\nL’Estat esperava la proclamació de la República amb cautela. No se’n refiaven. Malgrat la força popular, les accions de la Generalitat van decantar la balança amb aquella no-proclamació del dia 10. Uns dies després el Govern i l’Estat van poder respirar alleujats i van passar a l’ofensiva. Es produeix la intervenció de l’Autonomia, s’anima a la sortida d’empreses fora de Catalunya, l’aplicació del famós article 155 i es detenen als líders de l’independentisme popular.\nDesprés, el Govern de la Generalitat s’exilia a Bèlgica. D’aquesta manera s’internacionalitza el conflicte català, ja que la Unió Europea (i l’OTAN, tot cal dir-ho) s’havien posat de part de l’estat espanyol. Bona jugada. Però uns dies més tard uns tornarien obedientment per rebre el seu càstig quedant-se d’altres en rebel·lia.\nLa convocatòria d’eleccions el 21 de Desembre i la seva acceptació per part dels partits sobiranistes indica aquesta victòria de l’Estat. Es tracta d’una tornada a l’autonomisme. El relat és «recuperem les institucions», «recuperem el nostre govern», «recuperem la democràcia»… Clar i català: processisme.\nLa dreta espanyola mediàtica i paragovernamental (o sigui, aquella dreta sociològicament d’ultradreta que envolta el Partit Popular) entén que l’Estat ha guanyat la partida i exigeix la venjança en forma d’il·legalització de partits independentistes, l’empresonament d’Anna Gabriel, de retallades de llibertats, d’encausar mestres d’escola per suposadament incitar a l’odi contra la policia, de canviar la Constitució… a pitjor. I a més a més està tenint un procés paral·lel d’atac a altres territoris (a Euskadi, a Castella-la Manxa, a Madrid…) a fi de destruir els seus enemics més acèrrims: Podemos i el nacionalisme basc. Ara Rajoy diu que de reforma federal d’Espanya –com volia en Pedro Sánchez– res de res; si de cas, recentralització. Segurament l’atac baixarà de nivell ara que controlen Catalunya un altre cop, però vae victis.\nAixò sí, com a mínim ara té 2 milions de persones desafectes a Catalunya.\n3.- El retorn del processisme\nCom s’ha indicat anteriorment els partits PDCAT i ERC han acceptat les eleccions i les presenten com una oportunitat per recuperar el poder que els ha usurpat l’Estat (i que no han fet gens per mantenir o fer valdre). Ara ERC està passant comptes amb el PDCAT. Suposem que s’han empassat massa gripaus dins el govern d’unitat que era Junts pel Sí. Però el President Puigdemont, que a l’estiu va dir que després d’aquesta història ho deixava, ara torna a la càrrega i lidera la seva coalició juntament amb independents del sobiranisme civil.\nSigui com sigui el resultat, es pot observar com tots dos partits li estan llençant flors als Comuns. Els veuen com una necessitat per recuperar la democràcia. No és el mateix tenir majoria amb un 50% que un 70-80% dels vots. Però pactar amb els Comuns significa una cosa: la renúncia a la República. Fins i tot un pacte ERC-Comuns-CUP significa una renúncia a la República.\nDiguem-ho clar: a les jornades de l’1O, 3O o 8N tothom va ser desbordat. La proclamació de la República el 27O va ser una decepció col·lectiva perquè el poble no va ser interpel·lat en cap moment. A l’inrevés, des de les institucions i des de les entitats sobiranistes (ANC i Òmnium) es va cridar a la desmobilització. Ningú va defensar el territori. Ningú va prendre la iniciativa ni tan sols d’intentar-ho. És clar que un poble desarmat no té res a fer amb l’exèrcit i la policia. Per tant, a la pràctica s’estava evitant un enfrontament en el qual possiblement el poble hauria sortit malmès…\nAra bé, qui és el Govern per dir-nos quines guerres cal lluitar? No estàvem fartes de cantar al carrer que «No tenim por»? «Por» de què? Celebrant la República la gent bromejava amb què vindrien els tancs. Encara que es veia com a llunyà, entrava dins dels càlculs de totes les ments. Una altra vegada s’estava evitant la possibilitat d’un nou enfrontament, d’un nou desbordament.\nPer això no es va proclamar la República el dia 10 d’Octubre. Al contrari, es va suspendre la proclamació en un gir retòric indigerible. No van ni consultar a la CUP i en canvi van parlar amb els Comuns. Les dimissions de consellers i diputats del sector de PDCAT els dies previs a la proclamació del 27O o les declaracions (falses sembla ser, però significatives) de Forcadell dient que «la DUI no anava de debò», mostren el dilema del Govern. La Guàrdia Civil diu ara que hi havia una bateria de 40 decrets preparada per engegar la llei de transitorietat jurídica. Perquè no es va implementar? Per la violència «desproporcionada» de l’Estat? Que fàcil és desmuntar-ho tot llavors! N’hi havia prou amb fer el cafre per que se n’ensorrés tot.\nVolien la independència (assumirem que sí que la volien, que a hores d’ara fins i tot es dubte d’això) però sense que les coses abandonessin la via pacífica i legal. Volien que Catalunya entrés a la Unió Europea sense trencar un plat (seria un precedent inassumible per la UE donant peu a un seguit de conflictes territorials). Com un joc. I que Espanya ho acceptés. Que ens defensés no se sap qui, però que no fos el poble qui hagués de treure-li les castanyes del foc al Govern (és a dir, desbordament). Per tant no es va fer res. El territori va seguir sota control de l’Estat. Ni tan sols es va retirar la bandera espanyola dels edificis oficials! Ni tampoc es va publicar la declaració en el DOGC.\nAquí apareix un relat que juga en contra de la independència. Relat molt arrelat en l’independentisme popular. És el que un company anomena l’«independentisme màgic».\n4.- L’independentisme popular\nAixí que d’un dia per l’altre d’estar fent front a l’estat espanyol i la seva brutalitat habitual… ens vam veure defensant «el nostre Govern» i «les nostres institucions». Se li va donar la volta al discurs com a un mitjó. A més es va difondre espectacularment per les xarxes socials i la missatgeria de mòbil que «els catalans som gent de pau», i que rebutgem la violència sempre segons sembla. Si no potser no som catalans.\nEs va començar a corejar cada acció del Govern de la Generalitat amb Puigdemont al capdavant com una «jugada mestra». Ara a més som un poble super-hàbil dirigit per un geni de l’estratègia que li faria ombra a Putin si ho volgués. Tot el que feia el Govern era per aconseguir suport internacional. El reconeixement estava (està) molt a tocar dels dits.\nQuan els Jordis van ser detinguts, de sobte, Catalunya tenia presos polítics. Inacceptable. Com és això possible? Al carrer! Però aquí ja teníem a la Marina i la Lola sense que ningú s’enrecordés d’elles, o els centenars de casos repressius on la mateixa Generalitat és acusació particular. En fi.\nMés tard els consellers es van lliurar de manera obedient, pacíficament i democràtica, i la justícia espanyola els va enviar a la presó. Tothom es va portar les mans al cap. Inaudit. Anaven de bona voluntat i l’Estat els engarjola. Això no passa en una democràcia.\nAh, no? Segur? Si una regió de França hagués proclamat la independència de forma unilateral li haurien enviat a l’exèrcit. I Gran Bretanya…? Se’ns presenta l’exemple d’Escòcia on el govern Britànic sabia que anava a sortir el «No», i per poc s’equivoca. Però se’ns oblida l’exemple d’Irlanda del Nord, encara ocupada per l’exèrcit de la seva Majestat.\nUn altre símptoma. El feixisme el tenim al carrer. La resposta: «fem-los el buit, es quedaran sols», «el dia que surtin ens fiquem a casa perquè no els vegi ningú». No es plantegen entrar en conflicte. I quan la cosa és més tèrbola, com la infame «Operació Catalunya» de les clavegueres del Ministeri de l’Interior, la resposta torna a ser «marxem com més aviat millor d’aquest país». «No tenim res a fer aquí». Sabem que ignorar un problema no significa arreglar-ho, però en l’imaginari màgic se solen obviar alguns problemes… com ara que Espanya lluita per la seva supervivència i que farà tot el possible per sobreviure. O que mitja Europa té conflictes amb els pobles sense estat i que no està disposada a deixar caure Espanya perquè darrere anirà un altre estat.\nResumint, l’independentisme popular es basa en un discurs que apel·la als sentiments, que exalta els valors positius presents en la societat, però nega la resistència activa. Les coses es resoldran per si soles. No només això, sinó que tampoc apel·la als altres pobles d’Espanya. Totes les mirades són cap al parlament de Finlàndia, a Bèlgica, etc. esperant un miracle: Que ens reconeguin com a República quan no som capaces d’imposar-la. Valdria més tenir a Rússia d’aliada.\nÉs necessari desactivar aquest independentisme màgic, irracional, per poder avançar. És clar que té les seves coses bones. Té una capacitat de mobilització espectacular. Té una organització envejable. Una coreografia digna d’uns Jocs Olímpics. Una capacitat perquè arribin els seus missatges i consignes fins a l’últim racó de Catalunya. Tenen al poble pendent de cada whatsapp. Surten iniciatives precioses de tot arreu. La gent vol contribuir a la seva manera. I no obstant això, se la tracta com a menor d’edat. No se la diuen les coses tal com són i se li nega la seva maduresa política.\nÉs un reflex de l’estatus de les societats occidentals. Anys de despolitització i de negació de la lluita de classes han creat societats còmodes d’ideologia de classe mitjana més pendents dels miracles que de la seva pròpia acció positiva. El món seria preciós si funcionés una manifestació a Brussel·les. Són miracles allunyats de la materialització de la política, de les coses tangibles. Gabriel García Márquez estaria content.\n5.- L’independentisme revolucionari\nEn aquest repàs no podem passar per alt el paper de l’Esquerra Independentista i de la CUP. El seu gran valor ha estat arrossegar cap al Referèndum al Govern de la Generalitat i acabar (momentàniament) amb el processisme. El veto a Artur Mas s’ha demostrat un encert total, ja que Puigdemont sí que ha estat per fer la feina. Amb tot, la Generalitat que prometia crear «estructures d’estat» no les ha fet (o les ha fet però no les ha engegat) enganyant tant al seu electorat com a la CUP, que no va ser capaç de veure-ho, de fiscalitzar-ho. S’ha fet un Referèndum gràcies a la pressió que va fer la CUP a força de gairebé autodestruir-se acceptant els pressupostos neoliberals d’aquest any. És a dir, que com a grup parlamentari CUP-Crida Constituent han portat endavant el seu programa i han propiciat aquesta situació excepcional. És dubtós que sense aquesta pressió Oriol Junqueras i companyia haguessin aconseguit res semblant.\nUn altre punt molt positiu ha estat impulsar el moviment de base que són els CDRs. En alguns llocs van ser les assemblees de la CUP i de l’Esquerra Independentista que pretenien ampliar la seva base. Més tard el testimoni va ser recollit a nivell popular i els CDR van ser desbordats totalment. Ara són de tots i de ningú. A cada poble o barri predomina una o una altra tendència i és difícil arribar a algun acord comú amb cara i ulls donada la disparitat de criteris i expectatives. A alguns pobles els participants són membres dels partits i les entitats sobiranistes, a d’altres provenen dels moviments socials, a molts una barreja dels dos móns que no s’havien trobat en una dècada.\nEl que s’ha trobat a faltar són consignes clares. En tot moment la CUP va estar capficada en les qüestions de palau i mai es va comportar com un partit revolucionari. Des d’agost, quan ja es coneixia la convocatòria, van anar passant les setmanes i no hi havia res convocat. Es partia d’un complex d’inferioritat pel que fa al bloc ANC-Òmnium Cultural que impedia qualsevol progrés. Segurament tampoc no creien que hi hauria un Referèndum l’1O. O potser s’esperaven un altre 9N?\nPerò més endavant tampoc hi ha hagut un programa i ningú ho ha posat sobre la taula. Aquest rol era per la CUP i ho van deixar en mans de les microorganitzacions de l’esquerra anticapitalista (comunistes, llibertàries, autònomes, anarcosindicalistes) que no aconseguim estar a l’altura. Ni l’independentisme partidista, ni l’independentisme popular, ni l’independentisme revolucionari han convocat Juntes Republicanes per disputar el control del territori. Ni el Govern a l’exili ha fet cap manifest en el sentit d’establir i exercir un doble poder. L’Estat del 155 queda com a únic sobirà de Catalunya.\nPassen les setmanes i els CDR segueixen sense programa. Tots miren al 21D com si fos la data del judici final. Per tant queden novament supeditats a la convocatòria d’uns altres. La dreta espanyola reconeix els seus enemics i ara passa a l’ofensiva contra la CUP i els CDR. Viurem moments difícils. Els llops han olorat la sang i no hi ha resposta.\n6.- El potencial dels CDR i les vagues\nEl sindicalisme alternatiu té pànic de convocar una vaga i que no hi vagi ningú. Li passa a tots els sindicats. Però als sindicats petits amb raó de més. Un sol error i quedes desacreditat. Per això la convocatòria del 3O va ser problemàtica. A priori no es veia clara.\nAixò va canviar quan va arribar l’1O. Llavors la va convocar TV3, la va convocar el Govern de la Generalitat, la va convocar el Barça. Però cridaven a una «aturada de país» intentant capitalitzar la protesta social. Era obvi que calia donar una resposta contundent a la repressió de l’1O. La vaga ja estava convocada i la van aprofitar. L’ANC i companyia van intentar blanquejar a unes CCOO i UGT que havien quedat fora de joc per la seva ineficàcia política.\nLa vaga també va desbordar les expectatives del sobiranisme. La gent tenia ganes d’una protesta «de debò» i va haver-hi una allau de piquets. A la tarda una nova manifestació-monstre. Tot el que va tenir lloc aquell dia va desbordar tant als convocants d’una «aturada cívica» –ja que va ser una vaga general– i també va desbordar als convocants de la vaga –ja que també va ser una aturada en clau de país. Sense els dos conceptes no s’entén la situació.\nDe la composició social dels sindicats s’entén que una part d’ells no estigués a favor d’una vaga. S’entenia com que seria aprofitada pel moviment independentista i que seria ballar al ritme que marca el Govern de la Generalitat. En alguns llocs els sindicalistes no volien saber res de la vaga per estar aquest moviment liderat per la classe mitjana, que hi conté empresaris.\nPerò calificar l’independentisme com a un moviment de burgesos és una acusació que et fa arquejar una cella. Tres milions de persones són burgeses? És una mala interpretació del concepte de «classes populars». Es tracta d’una barreja entre classe mitjana, classe obrera, camp, funcionariat, autònoms, professionals liberals i alguns empresaris. Molt pocs dels últims realment recolzen la independència, ja que el gran capital català és pro-Espanya i el capitalisme mitjà gairebé que també.\nTot i aquests motius els sindicats s’ho pensaran dues vegades abans de tornar a convocar una altra doncs els tensiona massa internament. També podem veure quant nociu que és per la causa independentista dependre per al seu avenç del Govern de la Generalitat o d’entitats sobiranistes que són percebudes «pels de a baix» com a burgeses. Si el sobiranisme vol créixer haurà de fer-ho cap a l’esquerra, i això implica per necessitat comptar amb els sectors més colpejats pel capitalisme.\nQuant a la vaga del 8 de Novembre, veiem com hauria d’haver estat la reacció a la proclamació de la República. Exactament aquesta. I durant diversos dies. Cal destacar que les vagues no van ser atacades per la policia. D’haver-ho fet és segur que s’hauria produït un problema d’ordre públic de primera magnitud. Com aquelles vagues de principis del segle XX que eren batalles de classes. També resulta destacable la intervenció dels pagesos. El món rural ha pres partit en aquest conflicte de forma activa malgrat el boicot d’alguna de les seves organitzacions.\nLes qui hem viscut algunes vagues generals podem alegrar-nos per la revitalització d’aquest instrument de lluita i la seva adopció per la política. Les vagues són política. Punt. Benvinguda sigui l’obvietat. Per això les vagues polítiques estan prohibides. I per això les vagues «d’abans» esdevenien revolucionàries. Bloquejaven l’economia i el flux de mercaderies. I pretenien tombar el govern, duraven fins que queien o bé fins que els concedien suficients guanys.\nEl 8N va ser la vaga dels piquets. I es va fer sense sindicats. L’instrument van ser els CDR, igual que en la majoria de pobles petits el 3O. Els CDR són la sensació del moment entre l’esquerra «de carrer» o «d’intenció revolucionària» (em nego a dir extrema esquerra i molt menys esquerra radical). Hi ha alguns articles que els arriben a comparar amb els soviets russos, ara que estem de centenari.\nNo obstant això hi ha una gran diferència. Els soviets van tenir una vocació de poder. Volien controlar el territori. Prenien el poder a micro-escala anul·lant el poder estatal. Després va venir Lenin, que va saber llegir el moment, i va dir que els soviets havien de prendre totes les atribucions de l’estat, fins que un cop forts i armats el fessin inútil. Això era la jugada del doble poder.\nEn canvi els CDR no serveixen per exercir el poder (avui). Serveixen per mobilitzar-se i per mobilitzar. Ara estan en plena tasca d’educació popular, molt necessària, de bolcar el capital cultural de l’activisme dels moviments socials en el nou perfil militant recentment mobilitzada. Un altre ensenyament de Lenin fou que no es pot pretendre estar permanentment com a embrió de poder alternatiu perquè et podreixes. O sigui, que o els CDR es converteixen en un moviment popular en si mateix, o es buidaran per si sols perquè la majoria de la gent els deixarà de veure necessaris. Els CDR necessiten un programa propi. I és responsabilitat de les organitzacions (que s’autoreconeguin com a) revolucionàries proporcionar-lo.\nUna oportunitat per a això podria venir el dia 2 de Desembre amb una trobada en clau de Procés Constituent des de l’esquerra. Ja veurem. També és necessari que els CDR acceptin el que vagi sortint d’aquests llocs i no sempre serà tan fàcil.\nFinalment tampoc cal capficar-se amb què el programa assumible pels CDR serà socialista o no serà. Malauradament, no és el socialisme el que anhela la nostra societat sinó una democràcia amb justícia social. Això és molt menys del que esperen molts activistes… però és el que hi ha. Els CDR actuals mai acceptarien un programa que percebessin com d’ultraesquerra (socialista avançat). Em sorprendria moltíssim que ho fessin. Pas a pas. Sabem que l’única sortida del laberint català és el socialisme en llibertat. Però encara una majoria social és partidària del liberalisme, seguida de la partidària de la socialdemocràcia. Les portes tancades per l’Estat i la UE canviaran les correlacions.\n7.- L’equidistància desmobilitzadora\nDe tot aquest Procés d’aquests mesos, l’espai polític dels Comuns queda com el menys clar. D’esquerres però en el bàndol de l’Estat. Han tingut la clau de la victòria a la mà i no l’han utilitzat: l’Ajuntament de Barcelona. A grans trets s’han posat del costat del Gobierno per inacció. Estan en una postura incòmoda perquè tots dos bàndols els veuen com de l’enemic. No obstant això, què era el que deien de desobeir?\nUn partit que va arribar al govern municipal apel·lant a la desobediència, al poder de la gent, al moment que li passa per la porta una rebel·lió popular, se la tanca. Això és ser un «partit d’ordre». Perquè l’ordre és que no passi res i que tot segueixi igual per als grans negocis. No poden plantar cara als desnonaments i han de convocar a l’activisme per Twitter. No poden revertir la invasió de Barcelona per veritables hordes de creueristes armats amb càmeres de fotos a la caça del nadiu barceloní en perill d’extinció. No poden paralitzar la venda d’edificis als fons voltor, que es converteixen en els nous latifundistes del nostre temps. No poden netejar la Guàrdia Urbana d’ultradretanes i d’antisocials, que s’han convertit en un poder fàctic intocable (curiosament igual que a Madrid).\nLa nova política apareix com a incapaç de generar grans canvis en les relacions socials urbanes. I ara es revesteix de respectabilitat a causa de l’equidistància, que els fa presentar-se com si tinguessin «seny». Però no és «seny», és oportunisme. Esperen que el poder els caigui a les mans. Ara ERC els va darrere, i el PSC…\nPer aquest motiu el gest d’Albano Dante o Àngels Martínez és per treure’s el barret per la dignitat que implica. Enmig del conflicte es van jugar el seu futur polític. Van demostrar que els diputats no tenen per què ser robots sense ànima que voten el que diguin els seus partits, com sempre. I es van intentar rebel·lar fútilment contra la maquinària. Van perdre.\nAquí la CUP no ha estat hàbil i no sé ben bé el motiu (diuen que per falta de temps – de reflexos diria jo), va renunciar a establir un pacte amb aquest sector i amb el Procés Constituent d’una Teresa Forcades, que de fet ha estat desapareguda en els últims temps. Aquest error polític evitarà que puguin atreure nous votants cap a les seves files procedents dels Comuns.\nUn altre aspecte d’aquesta esquerra ha estat el PSC. En aquest cas l’adjectiu «esquerra» li queda massa gran. Ara com ara juga el paper de nova dreta mentre la seva militància més d’esquerres abandona el partit, potser amb rumb als Comuns o per crear alguna cosa nova. Un altre tant ocorre amb CCOO i UGT. Es posicionen amb l’estat espanyol, tret que com tenen molta afiliació són una presa anhelada per l’independentisme.\nPerò què dir de la manca de projecte territorial de l’esquerra espanyola? A aquestes alçades de la pel·lícula ens trobem amb que l’esquerra no aposta per la República. Ni tan sols per la República espanyola. Han tingut la República federal a l’abast de la mà. D’haver-ho proposat en la primera setmana del mes d’Octubre la Monarquia hauria caigut. Sap l’esquerra espanyola les implicacions d’això? Probablement sí i per això no vol despertar al poble, als pobles. Millor que segueixin consumint propaganda, no? Han creat un nou Pacte de la Moncloa i sembla que ho pagaran ben car a les eleccions.\nLa desgràcia del nostre temps és que l’esquerra que ho ha vist clar (organitzacions d’alliberament nacional, organitzacions llibertàries i comunistes) és tan residual que no és tinguda en consideració a nivell polític.\n8.- El Despertar de la Força. L’Espanya ultra\nLa moguda catalana ha aconseguit despertar el monstre adormit que feia temps que evitàvem: la ultradreta patriòtica (espanyola). És la que a mig Europa ja és al parlament, però aquí no. Bé, tenim al Partit Popular, però com està molt preocupat emportant-se calés als paradisos fiscals potser no semblen tant fatxes.\nPerò en aquests mesos hem pogut constatar que la judicatura està presa per les idees de la dreta extrema. La Constitució s’esgrimeix per reprimir al poble, no per garantir drets. La Fiscalia actua d’ofici com una arma del Govern. Els tribunals també. La policia caçant una llista cada cop més àmplia de subversius. L’exèrcit a la rereguarda. És com una gran mà, sent cada element un dit, que es tanca sobre les llibertats civils.\nAnimats per la situació els grups i partits d’extrema dreta han sortit de l’armari. Convoquen manifestacions, fan piquets, ataquen llibreries, escoles i mitjans de comunicació, colonitzen la policia… Sí, la policia. Un altre dels aspectes d’aquesta temporada ha estat assabentar-nos que la Guàrdia Urbana de mig Catalunya té simpatitzants de la ultradreta. Potser no són militants, però se sap que alguns ho van ser als anys 80. Era una forma de treure’ls del carrer. Avui dia els famosos “piolins” han hagut d’estar avorridíssims en els vaixells. No tinc cap mena de dubte que hauran fet un llarg curs de formació en els valors patris i que ara hi haurà bastants partidaris de la «línia dura». Per a això van venir a Catalunya al crit de «a por ellos».\nI si el Partit Popular, la judicatura o les forces policials comencen a tenir biaixos de dreta extrema o directament d’extrema dreta no hem de culpar a Catalunya. Haurien sorgit igual de produir-se una onada de vagues. O de guanyar les eleccions Podemos (ja veiem l’atac continu contra l’Ajuntament de Madrid). És la vella Espanya que es nega a morir.\nPer molts casos de corrupció que tingui el Partit Popular podem estar segurs que seguiran rebent aquests 7, 8 o 10 milions de vots. No els voten perquè la gent accepti que la robin. Es vota una idea d’Espanya. El robatori és conjuntural. Un mal menor. Era la idea que tenien molts paisans d’allò que era l’èxit. L’èxit és fer-te ric com sigui. Això era l’educació «no adoctrinadora». Mentrestant es persegueix professors catalans per «delicte d’odi» per dir el que pensen, es tanquen tuitaires o es prohibeix dir que hi han presos polítics. Orwellià com a mínim. #HolaDictadura\nSi a Madrid, València o Saragossa el feixisme o l’extrema dreta al carrer és més o menys conegut, a Barcelona encara és una cosa nova. La resposta unionista a la independència ha estat tornar al carrer i ho ha fet barrejada amb la ultradreta. Un altre dels arguments unionistes cau en aquesta falsedat: que l’espanyolisme és de classe obrera. Potser ho és l’«equidistantisme», però l’unionisme més militant convoca les seves manifestacions des de Sarrià. Per alguna cosa serà. Després hi ha uns 500 manifestants que estan de «tour» per tots els pobles de Catalunya fent manis unionistes.\nUn aspecte col·lateral: la resposta antifeixista no és massiva com seria d’esperar, donat el boicot a mobilitzar-se i enfrontar-los des de l’independentisme popular i majoritari, que fins i tot veu malament que s’insulti als fatxes. Aquest pacifisme i bonisme que ens impedeix ser eficaços i resolutius, es justifica per la por al fet que l’estat espanyol utilitzi qualsevol imatge de violència a Catalunya per dir que aquí regna el caos. Pot tenir el seu punt de raó, però el feixisme o es combat o es normalitza. I un feixisme normalitzat al carrer és un perill inacceptable.\nÉs evident que el feixisme és una eina més. L’atac a Blanquerna no és pas una excepció. No és casual que es deslliurin d’anar a presó nazis enganxats amb armes de guerra o amb evidents negocis de drogues mentre engarjolen rapers, periodistes, vaguistes, anarquistes o els nois d’Altsasu. A Ucraïna gent d’aquest perfil neonazi tèrbol va ser l’organitzadora de les milícies progovernamentals, algunes de caire neonazi. Per cert, una d’aquelles milícies, l’infame batalló Azov, s’ha ofert per intervenir a Catalunya contra el separatisme. S’imaginen una milícia conformada per ultres de futbol neonazis, ultranacionalistes o feixistes? Sí, el batalló Azov. Això clarifica com entenen el conflicte català els feixistes europeus a nivell geoestratègic. El veuen com una lluita progressista que han de combatre.\nL’independentisme ha de deixar d’intentar tenir raó. Mai convencerem a la dreta i els seus partidaris. L’esquerra i l’independentisme han de preparar-se per derrotar-los per tots els mitjans. Una República podria ser una eina. Una independència també. Però Espanya necessita una ruptura ja.\n9.- La proposta\nEns deien els representants de la «nova política» que les mobilitzacions al carrer demostraven tenir un «sostre de vidre» que impedien realitzar canvis profunds a partir de la pressió. Ja hem vist que estar en les institucions tampoc en garanteix res, perquè també té el seu sostre de vidre, atès que l’«estat profund» i les «circumstàncies» t’impediran realitzar els teus projectes. Això si no et vens a l’enemic.\nEn aquests moments tot canvi profund passa per tornar al carrer. Però no podem fer-ho de la mateixa forma que després del 15M perquè ja hem vist els seus límits. L’atomització de les manifestacions, per molt massives que fossin en alguns casos, va impedir fer quallar un projecte col·lectiu de masses, una alternativa de país. Les Marxes de la Dignitat ho van intentar bastant bé i van formar un programa de punts prou seriós. Però no va tenir continuïtat. Necessitàvem anys sota el mateix format intentant assolir una extensió territorial màxima. Entre les pugnes de lideratge entre organitzacions de l’esquerra i que Podem va voler canalitzar aquestes peticions cap a la legalitat… es va acabar tot.\nEl que estem defensant és tenir un moviment popular de masses, ampli i plural amb un programa propi i una agenda de mobilitzacions pròpia. Tan fàcil de dir i tan difícil de fer. El moviment ha de comptar amb grans sindicats, capaços de convocar vagues generals i que els treballadors les segueixin.\nUna altra de les tasques immediates és la de consolidar una sèrie de mitjans de comunicació d’esquerra afins als moviments que propaguin un altre tipus de relat diferent de l’hegemònic. És vital que siguin massius i plurals, on hi càpiguen diferents visions de la realitat en clau transformadora. Els nostres moviments no poden dependre d’aparèixer en TV3 o LaSexta. Apareixeran quan siguin significatius, però mentrestant han d’oferir un relat diferenciat i sistemàtic en uns mitjans concrets (incloent-hi la televisió) i massius.\nEn aquest mateix sentit, una altra cosa que podem aprendre d’aquest procés és que treure 1 milió de persones al carrer no serveix de res si no tens un relat convincent per la gent que s’ha quedat a casa. El Govern és capaç de donar-li la volta a la situació fent algunes declaracions a la televisió a les notícies del vespre. Treus 1 milió i la guàrdia urbana diu que són 200.000, els contraris en treuen 170.000 i diuen que han tret 1,5 milions. Què importa la veritat? Tenen els mitjans, poden inventar-se-la. Coses de la postveritat.\nSi els CDR decideixen tenir un programa i convertir-se en un moviment autònom, han d’aspirar a respondre aquestes qüestions. Una de les claus és la convergència entre aquests comitès de base de caràcter independentista i republicà amb les idiosincràsies dels barris obrers i els sindicats de classe. Si el moviment independentista aspira a guanyar, haurà de fer-ho per la seva esquerra.\nAquí entrem en la qüestió de les legitimitats, del doble poder, el control territorial… però això (de moment) és una altra història.\nCom veiem són tasques titàniques… Hi ha algú disposat?


SER FELIÇ DEPÈN DE MI – Saüc PSICOLOGIA\nPosted on febrer 13, 2018 febrer 13, 2018 per saucpsicologia\nSER FELIÇ DEPÈN DE MI\nJa duem un mes i mig del 2018. Molta gent, al gener, s’haurà plantejat objectius que volen aconseguir al llarg d’aquest any.Alguns els aconseguiran, perquè hi haurà motivació en el camí, el qual facilitarà l’esforç per arribar-hi.D’altres, posaran mil excuses i acabaran el mes de febrer (o abans) amb els mateixos hàbits amb que ho feien el desembre.A la consulta (però no cal que siguin les sessions d’inicis d’any) arriba molta gent amb un únic objectiu: ser feliços. La gent es pensa que tinc la recepta de la felicitat, que barrejo els ingredients bàsics per a que ells siguin feliços. Però no veuen que ells mateixos tenen aquests ingredients, i que jo només els oriento en quin barrejar abans, i en quina dosi posar-ne un o un altre. Estan tan capficats en els problemes, en les preocupacions i en el que no depèn d’ells, que donen la responsabilitat del que passa a factors externs, quan la major part de les coses està a les seves mans. I del que no poden controlar, no val la pena preocupar-se.L’altre dia llegia un article al diari. Deia que a Harvard, el curs amb més popularitat i èxit, ensenya als alumnes a com aprendre a ser més feliços.M’imagino que amb aquest títol…, com per no atraure a la gent.La classe de Psicologia Positiva la imparteix el professor Ben Shahar, i centra l’estudi en la felicitat, l’autoestima i la motivació, donant als estudiants les eines per aconseguir l’èxit i afrontar la vida amb més alegria.Aquest professor destaca 13 consells per millorar la qualitat del nostre estat personal i que contribueixen a la creació d’una vida positiva.1- Fes activitat física: fer exercici ajuda a millorar l’estat d’ànim. Fer un mínim de 30 minuts al dia és un bon creador d’endorfines, millora l’autoestima, crea serotonina i disminueix la tristesa i l’estrés.2- Esmorza: l’esmorzar és l’àpat més important del dia, i malauradament, és el que més se salta la gent, per falta de temps o per aprimar-se. Esmorzar bé i equilibrat dóna energia, ajuda a dur a terme tasques cognitives i a fer les activitats amb èxit.3- Agraeix a la vida tot el que tens: escriu en un paper 10 coses que tens a la vida que et donen felicitat.4- Sigues assertiu: demana el que vulguis i digues el que penses (però sense faltar!). Millora l’autoestima!5- Gasta els teus diners en experiències (viatges, cursos, classes) més que en comprar coses.6- Afronta els teus reptes: contra més allargues les coses, més ansietat i tensió et generes. Escriu petites llistes setmanals d’objectius que vols i cumpleix-los.7- Enganxa records xulos, fotos de moments… per tot arreu.8- Sempre saluda i sigues amable amb altres persones.9- Utilitza sabates còmodes. Està demostrat que si et fan mal els peus, et poses de mal humor (Dr. Keinth Wapner, president de l’Associació Americana d’Ortopèdia).10- Cuida la teva postura: caminar recte, amb els ombros lleugerament cap endarrera i la vista cap endavant ajuda a mantenir un bon estat d’ànim.11- Escolta música. Canta i balla, alegra la vida.12- El que menges té un impacte en el teu estat d’ànim: no et saltis menjars, menja alguna cosa lleugera cada 3-4 hores i mantingues els nivells de glucosa estables. I menja de tot.13- Arregla’t i que et puguis sentir atractiu. Posa’t guapo/a!! Una bona imatge potencia una bona autoestima. Agrada’t i estima’t!!!T’ANIMES A POSAR-LOS EN MARXA???\nEntrada prèviaAnterior COM AFRONTAR EL DOL EN ELS MÉS PETITS\nEntrada següentSegüent LA GELOSIA ENTRE GERMANS


Consell d'Infants d'Esplugues: 2016\nQuè és el civisme?\nCuidar els animals\nNo molestar a les altres persones\nFer-se càrrec del teu animal\nRespectar a la ciutat i als animals\nPublicat per Alumnes 5è Lola Anglada a 2:14 Cap comentari:\n2 sessió:5è i 6è Escola Can vidalet\nAvui ha vingut la Carolina i ens ha demanat que per grups expliquéssim què vol dir CIVISME EN LA TINENÇA RESPONSABLE D'ANIMALS DOMÈSTICS.\nPublicat per Alumnes 6è Can Vidalet a 6:27 Cap comentari:\n1a sessió: 5è i 6è representants de l'escola Can Vidalet\nEl dia 2 de novembre vam fer la 1a sessió del Consell dels Infants i vam escollir els representants de cada classe.\nEls representants de 5è són:\nL'Aitana Sobrado i en Marc Ricón.\nI els representants de 6è són:\nL'Alexandra Maillo i en Darío Riquelme.\nEl dia 17 de novembre van anar a la sessió plenària. Allà estava l'alcaldessa d'Esplugues, la presidenta d'Unicef i la consellera d'educació. L'alcaldessa ens va dir l'encàrrec d'aquest any que és:\nEl civisme dels animals domèstics.\nPublicat per Alumnes 6è Can Vidalet a 6:20 Cap comentari:\n1a sessió: 5è i 6è representants de l'escola Can V...