Акрамет Класик - многофункционален листен тор и имунотехнология - Акрамет\nНачало Продукти Акрамет Класик - многофункционален листен тор и имунотехнология\n*Най-важното предимство! Продукт с тройно действие – свойства на стимулатор, листен тор и имуномодулатор - силен ефект само с едно третиране.\nОписание: Акрамет е сложна физична смес – смесен тор, с кристална структура, със слабо изразен синьо-зелен цвят и лека специфична миризма. Не гори, не се възпламенява и не отделя вредни вещества във въздуха. Технологично овлажнен, но не се слепва в буци и запазва свойствата си повече от две години. Произведен е от най-висококачествените водоразтворими компоненти.\nрН: 10 г от продукта в 100 мл дестилирана вода – 5,8-6,0\nСъдържание на хранителни елементи в 100 г Акрамет Класик: 4,5% азот (N); 5% фосфор (P); 10,5% калий (K) (Общо 20% като чисти елементи и 28% като оксидни форми); 0,86% сяра (S); 33,5% хлор (Cl); 0,48% магнезий (Mg); 0,028% манган (Mn) хелатиран с Na-EDTA; 0,25% бор (B); 0,27% цинк (Zn) хелатиран с Na-EDTA или ацетат; 0,07% мед (Cu) хелатиран с Na-EDTA; 0,026% желязо (Fe) хелатиран с Na-EDTA; 0,024% молибден (Mo); ултрамикроелементи - под 0,002% всеки; допълнителни хелатори на база Na-EDTA или ацетати; цитрати като стабилизатори и допълнителни хелатори; антипенител на база силикон; прилепител - изоамилов алкохол.\nСъставът е конструиран да работи успешно както при суша, така и в оптимални условия. Подбран е така, че да осигурява максимално количество от елементите участващи във водния баланс в растенията и неговата регулация. Избрали сме прилепител-омокрител изоамилов алкохол, тъй като в процеса на работа се установи, че той остава стабилен както при разнородния състав на Акрамет, така и различните типове води в отделните региони на страната. Също така е устойчив на големи налягания по време на пръскането.\nОт пролетта на 2020 г съдържанието на Акрамет Класик претърпя значителни промени във връзка с постепенното изчерпване на определени микроелементи в почвите: манган, мед, цинк, бор, както и с хроничното засушаване през последните години. Намален е дела на азота и най-вече на амониевата форма, което е задължително при липса на влага. Постоянното редуване в сеитбооборота на култури със сходни изисквания към микроелементите доведе до постепенното им изчерпване или значителен спад в орния слой. Поради това всички зърнени култури се нуждаят от повишени дози в листните торове на споменатите микроелементи. Премахваме формулациите за отделна култура и въвеждаме една обща формулация на Акрамет Класик, като за отделните култури ще има разработени течни добавки на съответните елементи. При пшеница - мед +манган, при слънчоглед и рапица - добавка с бор+манган, а за царевица - цинк+ манган. Така може да се съобразим както с изискванията на културата, така и с почвените дефицити установени при агрохимичните анализи. Ще има само един вид Акрамет Класик, а не както досега за пшеница, слънчоглед, царевица и т.н.\nДозата се разтваря в количество вода съобразено с изискванията на техниката за пръскане. Прилага се чрез напръскване на надземните части. Задължително да се внася листно или чрез третиране на семена. Да не се използва за поливане или сухо торене на почвата.При наличие на цистерна със собствена циркулация, работния разтвор може да се приготви направо в нея, което ще спести труд и време.\nВнасяне с наземна техника: Доза: 300-400 г/дка продукт е препоръчително да се прилага с наземна техника поради значително по-високия разход на вода – 15-20 л/дка. Практиката показва значително по-добри резултати при този начин на третиране.\nЗа корекции в минералното хранене на растенията. За повишаване на добивите и качеството при зърнени култури: пшеница, ечемик, просо, ръж, сорго, тритикале, рапица, слънчоглед, царевица. Като синергист на хербициди, фунгициди и инсектициди, за засилване на ефекта им. Като имунотехнология, за противодействие чрез естествения растителен имунитет срещу гъбни, бактериални заболявания и насекомни вредители. Като антидот след употреба на хербициди.\nПоради това, че Имунната растителна защита е абсолютна новост и е непопулярна сред земеделците, дължим малко по-подробно описание на механизма на действие. Този тип защита се базира на реални процеси в растенията и възможности придобити за милиони години еволюция и взаимодействие с огромно разнообразие от патогени и фитофаги. Те са в състояние да противодействат на нападения от всякакъв характер.\nПо начина си на действие листни торове Акрамет се отличават съществено от всички присъстващи на пазара листни торове. Те са следствие от нов поглед върху вертикалната регулация на процесите в клетката и ролята на някои хранителни елементи в тази регулация . В основата на листни торове Акрамет лежи концепция: Биохимичните процеси в растенията се регулират основно на три нива - хормонално, кофакторно и енергийно, като последното е с водеща роля. Съставките на листни торове Акрамет участват пряко в регулацията на метаболизма чрез последното - енергийното и кофакторното, чрез доставка на всички необходими кофактори за метаболитните реакции и ускоряване на енергетиката на клетката. Косвено влияят и върху хормоналното. Много от металните йони участват в регулацията на метаболизма под формата на ензимни кофактори или в ефектори за регулиране на ензимната активност. Други са в основата на ефективността на защитните системи на растенията - защита от абиотични фактори, от патогени и фитофаги. Добре подбраният и балансиран състав на Акрамет Класик влияе устойчиво за задействане както на процесите на растеж и развитие, така и всички защитни системи, въпреки, че е в групата на ЕО торовете. Парадоксално, но е реалност доказана на полето.\nРастителният имунитет е многопластова и сложна система от метаболитни реакции и регулация. Противодействието срещу патогени (антипатогенен ефект) и насекомни вредители (антиинсектен ефект) се проявяват изцяло през него, чрез синтез на защитни фактори от различно естество: високоактивни форми на кислорода -ендогенен пероксид; PR-протеини; фитоалексини и фитоантисипини). Имуномодулаторите Акрамет предизвикват силен, бърз и тотален имунен отговор. Активира се така наречения "Стражеви режим" или постоянна готовност, при който в клетката се постига висок енергиен резерв на ниво мембрани, позволяващ значително ускоряване на процесите на идентификация на нападателя, сигналинга към ядрото и формирането на специфичния имунен отговор с експресията на съответните гени. Цитозола и пространството между клетъчната мембрана и клетъчната стена се насищат с определено количество PR-протеини и фитоалексини, като първа бариера срещу проникване на фитопатогени. Стражевият режим е твърде енергоемък и се включва за кратко и само ако са налице условия за това. Имуномодулатора Акрамет Класик създава именно тези оптимални условия за включване на този механизъм и ефективното му действие за 25-30 дни. Особено важно и ефективно оръжие е синтеза на инхибитори на АТФ-азите в клетъчните мембрани на патогените (ензими синтезиращи енергия) също с металопротеинова природа, които инхибитори неутрализират необратимо енергетиката на нападателя. С това се блокират механизмите му за проникване и неутрализиране на имунната защита на растенията. Системата за разпознаване на нападателя при растенията е толкова съвършена, че те могат да различат по антигенния състав на слюнката два различни вида листни въшки и да отвърнат със специфичен имунен отговор. Те много бързо синтезират инхибитори на хитиновия синтез, които блокират производството на важния за изграждането на клетъчната стена на патогените полизахарид хитин. Едновременно с този тип инхибитори растенията могат да синтезират инхибитори, отново с металопротеинова природа, на важни стомашни ензими за преработка на храната - инхибитори на амилазата, на протеиназите, на пектиназите, които преработват съответно: захари, протеини, пектин. Блокирането от Акрамет на хитиновия синтез и на линеенето е доказано при ларви на Колорадския бръмбар, а блокажа на стомашни ензими при листни въшки, ларви на чемширения молец и нощенки.\nДоказаният лечебен ефект на имуномодулатора Акрамет Класик срещу основните заболявания при пшеница: брашнеста мана, септориоза, кафява ръжда, коренови заболявания се осъществява чрез едновременен имунен отговор включващ синтез както на инхибитори на хитинсинтетазата, така и на такива блокиращи синтеза на енергия чрез АТФ-зите в бактерии и гъби. Особено важна роля и ефективност имат инхибиторите на АТФ-зите, лишаващи патогените от най-важния фактор за успеха на нападението - енергията. Акрамет Класик предизвиква нарастване на енергийния потенциал и резерви на клетката и й дава силно предимство пред патогена - бързина на биохимичните реакции. Налице е светкавична реакция на имунитета срещу патогена, реакция изпреварваща действията на нападателя и осигуряваща неутрализацията му. По-бързият печели.\nРастенията притежават хиляди гени за противодействие на опасности от всякакъв характер, които до голяма степен не могат да бъдат задействани ефективно поради недостиг на енергия, конкуренция за общи метаболити или дефицит на хранителни елементи.. Чрез стимулиране на енергетиката на клетката и доставката на определени хранителни елементи, листни торове Акрамет позволяват потенциалното включване на всички защитни системи и ефективната им работа в продължение на 25-30 дни. Тези системи работят в постоянен режим на готовност и реагират мигновено при първите сигнали за нападение от патогени, насекомни вредители или растения паразити - Кускута и Синя китка. Именно в това е разликата между обикновените растения и третираните с Акрамет Класик - интензивен растеж и развитие съчетани с мигновената реакция и убиване на нападателя още преди да е проникнал в тъканите и клетките на растението. Забавените реакции на нетретираните растения позволяват на патогените да преодолеят защитата им и да ги овладеят.\nОт 100 г Акрамет Класик 100% се разтварят за 1 минута в 1 литър вода. Не съдържа неразтворими твърди частици и не задръства дюзите на наземната техника за пръскане. Работният разтвор може да се приготвя директно в пръскачката (в цедката на горния отвор или резервоара за разтваряне на препарати и торове) или във водоноската, ако са снабдени с разбъркваща система и се разбърква 3-4 мин. При съотношение Акрамет:вода – 1:10, разтварянето протича само с разбъркване. Акрамет Класик е най-бързо и напълно разтварящия се продукт сред кристалните листни торове. Усъвършенстването на разтворимостта ни отне години работа и е под непрекъснат контрол. При проблем разчитаме на незабавен сигнал от нашите клиенти.\nНа съвместимостта на Акрамет Класик с различните групи пестициди бяха отделени години за изследвания. Целта беше да се направят сигурни, работещи схеми за съвместно приложение и да се избегне поява на фитотоксичност с отрицателен ефект върху добивите. Налице е силен синергизъм между Акрамет Класик и пестицидите. Хербицидното, фунгицидното и инсектицидното действие се засилват при съвместна употреба. Това позволява един и същ ефект да се постига с по-ниски дози пестициди и да се спестяват значителни средства. Намалението на пестицидите е в границите 30-40%. Съчетаването на химична растителна защита с имуномодулация е непреодолима стена за фитопатогени и насекомни вредители.\n1. Несъвместим при използване съвместно с хербициди срещу житни плевели в житни култури. Това означава, че не трябва да се прибавя към хербицид за широколистни плевели и Акрамет, допълнително хербицид срещу житни плевели. На практика смесването на хербициди за широколистни с такива срещу житни не се препоръчва, а между двете третирания трябва да има поне 10 дни дистанция. При съвместната употреба на Акрамет Класик и хербициди срещу широколистни плевели в пшеница и ечемик на база сулфанилурея и нейни деривати, задължително се намалява дозата на хербицида с 30%.\n2. Да не се прилага съвместно с Пулсар при слънчоглед в дози над 70-75 мл/дка и над 130 мл/дка при Пулсар+. При доза 70 мл/дка Пулсар, Акрамет притежава силен стимулиращ ефект върху слънчогледа, а контрола върху бутрак и паламида е отличен. Препоръчваната доза от 120 мл/дка Пулсар оказва силен стресиращ ефект и води до драстичен спад на добивите.Комбинацията 300 г/дка Акрамет и 70 мл/дка Пулсар напълно контролира Синята китка. Опитно е установено, че няма разлика в контрола върху бутрак и паламида при Пулсар в дози 70 мл плюс 300 г/дка Акрамет и 120 мл/дка, но разликата в добивите е драстична. При Екпрес-толерантните хибриди дозата на хербицида Експрес 50 се намалява от 4 г/дка на 2 г/дка и 300 г/дка Акрамет, а при препаратите съдържащи трибенурон метил 750 г/кг се стига до 1,8 г/дка. При тези хибриди съвсем успешно се съчетават 300 г/дка Акрамет Класик с 2 г/дка Експрес и 120 мл противожитен хербицид на база квазилофоп-п-етил.\n3. Да се избягва едновременното смесване на хербициди, фунгициди и инсектициди в пълните им дози с листни торове. Поради многобройните разновидности на активни вещества, не може да се предвидят последиците от тези смесвания. Горните случаи важат не само за Акрамет, но и за останалите листни торове. Ако се спазват споменатите изисквания, ще се избягнат често срещаните сривове в добивите поради химична и физиологична несъвместимост на използваните вещества и предизвикана фитотоксичност. Акрамет Класик позволява смесване с хербициди и фунгициди при пшеница и ечемик, но в следните дози: Акрамет Класик - 300 г/дка + хербицид намален с 30% + фунгицид намален с 30-40%. Това е изпитана схема, при която липсва фитотоксичност, а ефекта на пестицидите се запазва на необходимото ниво. Ако не се намалява дозата на пестицидите, Акрамет може да се използва като антидот 5-6 дни след пръскането с тях.\nПредсеитбено третиране на семената с Акрамет Семмакс:\nДоза - 300-400 мл/100 кг семе.\nТова третиране е особено важно поради силния старт, който дава на посева и превенцията при засушаване или дълбока сеитба. То позволява да се работи с по-ниски посевни норми и да се постига качествен, равномерен и здрав посев.\nЕсенно вегетационно третиране с Акрамет Класик:\nФаза 2-4 лист заедно с инсектицидите или 3-4 лист. Доза - 300 г/дка.\nТретиране, което се отразява много положително върху развитието - вкореняване, развитие на възела на братене и братене. Доставят се необходимите микроелементи в най-критичния момент - братенето и съвпадането му с гниенето на растителните остатъци. Третиране важно за преодоляване на брашнеста мана, коренови заболявания, септориоза и кафява ръжда, появяващи се при изтощени почви, недостиг на азот и фосфор и при гниенето на растителни остатъци.\nПърво третиране – веднага след подновяване на активната вегетация - доза: 300 г/дка – Цел: за интензивен растеж, ускоряване на развитието и превенция срещу основните гъбни заболявания. Ако се прилага заедно с хербицидите против широколистни плевели, дозата на хербицида задължително се намалява с 30%. Ако се добавя и фунгицид, дозата му също се намалява с 30%.\nВторо вегетационно третиране - доза - 350-400 г/дка, преди фаза изкласяване, за добро опрашване, изхранване и подобряване качеството на зърното, както и превенция срещу основните гъбни заболявания. Антипатогенният ефект на Акрамет и стимулирането на растителния имунитет, позволяват дозите на фунгицидите да се намалят с 30% при напълно запазен и ефективен контрол над икономически важните гъбни заболявания. Добавеният прилепител-омокрител гарантира оптималното действие на съставките на Акрамет Класик, както и пълното им усвояване, при обилна роса или проливен дъжд 30 мин. след пръскането.\nИмуномодулацията върху растителния имунитет при Акрамет Класик е толкова силна, че има лечебен ефект срещу основните гъбни заболявания при пшеница, ечемик, ръж. Това позволява отглеждането им без фунгициди - доказвано ежегодно на хиляди декари от 14 години.\nПри слънчогледа отново се започва с третиране на семената преди сеитбата с Акрамет Семмакс, заедно с инсектицида против телен червей, който е задължително мероприятие. Поради високата плътност на теления червей в почти всички райони на страната препоръчваме обработката с инсектицид на семената на всички зърнени култури. Доза - 1 л /100 кг семе.\nПървото вегетационно третиране се извършва заедно с хербицида - 2-4-та двойка листа в доза:\nИмитолерантни хибриди: Пулсар, Листего – 70 мл/дка , Пулсар+ - 110-120 мл/дка и 300-400 г/дка Акрамет Класик.\nАкрамет Класик работи отлично с хербицида Пулсар+, включително и срещу синята китка. При проблеми със Синя китка третирането се извършва в по-късна фаза.\nЕкспрес толерантни хибриди – хибриди на Пионер – 2 гр/дка Експрес и 300 г/дка Акрамет Класик във фаза 2-4-та двойка. Тази комбинация може да се съчетае с внасянето и на противожитен хербицид на база квазилофоп-п-етил вместо в доза 200 мл/дка в доза 120 мл/дка. Ниската доза на Експрес позволява третирането да се извърши и в по-късна фаза в зависимост от развитието на плевелите.\nПри висока заплевеленост може да се приложи пълната доза на хербицидите, а 5-6 дни след тях да се влезе с Акрамет Класик като антидот.\nВторото вегетационно третиране при слънчогледа трябва да се извърши във фаза бутон в доза 400 г/дка. Това третиране е не само стимулиращо за натрупване на биомаса, но ликвидира листните въшки и осигурява растителната защита срещу гъбни заболявания за период от 30 дни. Преди цъфтежа и след цъфтежа слънчогледа е силно зависим от баланса на микроелементите, чието приемане е силно затруднено от евентуални продължителни горещини. Недостига им се отразява негативно на добива. В тази фаза може да се приложи добавката Алко-микс - 100 мл/дка.\nВажно! Като имунотехнология Акрамет Класик помага на чувствителните сортове слънчоглед успешно да преодолеят такова опасно заболяване като Брашнеста мана.\nПърво вегетационно третиране - фаза - 4-6-ти лист, доза - 300 г/дка. Това третиране има особено важно значение за развитието на кореновата система и успешното презимуване. То не води до прерастване на надземната част. Напротив, оформя се мощна и плоска розетка.\nВторо вегетационно третиране - веднага с подновяване на вегетацията и новия прираст - доза 300-350 г/дка. Повлиява формирането на цветоносните стъбла и цветовете.\nМоже да се приложи трето вегетационно третиране около седмица преди началото на цъфтежа. Доза - 350-400 г/дка.\nКато имунотехнология Акрамет Класик увеличава значително устойчивостта на рапицата към гъбни заболявания и насекомни вредители.


31 октомври 2014 @ 17:06\nКлуб Добрич: Настало е време разделно – Батков вън!\nУважаеми, братя левскари, Ние, привържениците на Левски от Добрич, подкрепяме напълно и се присъединяваме към милионите левскари от цялата страна в тежката битка, която заедно започваме и заедно ще докараме до успешен край. А успешен край означава само едно – лицето Тодор Костадинов Батков ВЪН от Левски! Настало е време разделно, г-н Батков! Време е да ни отървете от Вашето бреме,... [»]\n31 октомври 2014 @ 16:32\nПозиция на фен-клуб Ултрас Радомир\nНие, от „Ултрас Радомир“, категорично покрепяме всички фракции и цялата синя общност, които изразиха своите позиции против управлението на любимия ни вековен клуб в лицето на Тодор Костадинов Батков. Водената от агент „Тара“ и цялото ръководство на ФК „Левски“ политика, доведе до пълен крах и разруха на мечтите ни да посрещнем един... [»]\n31 октомври 2014 @ 16:28\nПозиция на привържениците на Левски от Хасково\nНие, привържениците на Левски от град Хасково, изразяваме възмущението си от системното и продължително уронване престижа на клуба. В последните няколко години записваме едни от най-срамните резултати, както спортно-технически, така и управленски. Тодор К. Батков имаше възмошността да превърне ФК Левски в хегемон в българския клубен футбол и други „мъждукащи тимчета разни”... [»]\n31 октомври 2014 @ 16:26\nПозиция на фен-клуб Old Capital Boys - Велико Търново\nСиньо Велико Търново изразява огорчението си от случващото се напоследък в любимият ни клуб . Търпяхме дълго , приемахме пораженията с високо вдигната глава , бранихме честта на Вековният ни клуб във всеки един момент . Ще продължаваме да го правим и занапред защото ние сме Левски! Не можем обаче да продължаваме да търпим едно лице , което е начело на нашият Левски . Тодор Костадинов Батков... [»]\n31 октомври 2014 @ 16:12\nПозиция на Клуба на привържениците на „Левски“ София - „Blue Lads Sliven”\nНие, левскарите от град Сливен заявяваме своята позиция за все по-затъващия ни любим Вековен клуб. Смятаме за основен виновник за това тежко положение, продължаващо вече с години, лицето Тодор Костадинов Батков! Свидетели сме как в рамките на няколко години Футболен Клуб „Левски“ бива бавно убиван от своите ръководители и най-вече от г-н Батков. Стигнахме до там „бездомното... [»]\n31 октомври 2014 @ 15:54\nПозиция на Националния клуб на привържениците на "Левски" относно случващото се в отбора\nНационалният клуб на привържениците на „Левски” подкрепя безрезервно справедливото недоволство на цялата „синя” общественост, която изсипа канонада от остри декларации срещу Тодор Батков, свързани с неговата персонална отговорност за апокалиптичното състояние на Вековния клуб и призиви за оттеглянето му от собствеността. Ръководството на НКП уточнява... [»]\n31 октомври 2014 @ 02:07\nДекларация от ФЕН КЛУБ „ЛЕВСКИ“ - гр. Разлог\nНа вниманието на всички заинтересовани за бъдещето на Футболен клуб“ Левски София“. На вниманието на „водещия” се все още за собственик на Футболен Клуб „Левски София“ - ТОДОР КОСТАДИНОВ БАТКОВ Ние, левскарите от гр. Разлог, също искаме да изразим своето огорчение от случващото се в любимия ни отбор. Свидетели сме на това как... [»]\n31 октомври 2014 @ 02:01\nДекларация на Левскарите от гр. Симитли\nНИЕ, Левскарите от гр. Симитли, като част от нейно величество Синята публика, заставаме плътно зад нашите съмишленици и заявяваме твърдо, че тоталната гавра с Нашата любов трябва да спре! Крайно време е игричките на разни хорица да спрат дотук. Крайно време е най-чистият, най-обичаният и най-славният български отбор, да бъде изчестен от мръсотията и алчността на група хорица, които защитават... [»]\n31 октомври 2014 @ 01:55\nПозиция на Blue Boys Petrich\nТодоре, до кога? До кога ще трябва да чакаме да проговориш? До кога ще трябва да чакаме да се вземат решения? До кога ще трябва да търпим унижения ? До кога ще трябва да гледаме хора без души в нашите фланелки ? Тодоре, дойде време да кажем КРАЙ на всичко това... Дойде време Фланелките да се носят от нашите деца... Дойде време "Левски" да бъде там, където му е мястото!!! Ние... [»]\n31 октомври 2014 @ 01:21\nПозиция на фен-клуб Благоевград\nНие от „Клуб на привържениците на ПФК Левски-1914 Благоевград” изразяваме ясна и категорична позиция: Лицето Тодор Костадинов Батков трябва на секундата да се махне от вековния футболен клуб "Левски" София! Всеизвестно е, че клубът ни е в криза вече години наред, както в спортно-техническа, така и в чисто управленска. От известно време насам нещата станаха... [»]\n30 октомври 2014 @ 21:30\nПозиция на фен-клуб Сини Хуни Перник\nНие, привържениците на "Левски" от фракцията „Сини Хуни” Перник изразяваме огромното си възмущение от управлението на лицето Тодор Костадинов Батков. Същият този ”водач на сините фенове”, който „дава милионите си за Левски” и който не спира всячески с (без)действията си да унищожава Отбора на народа. До... [»]\nОт много години ние, синята общност от ВАРНА, сме обявили своята позиция относно управлението на клуба и до ден-днешен тя остава непроменена. Позицията ни е съвсем ясна - „ВЪН ТОДОР БАТКОВ ОТ ЛЕВСКИ!“. За съжаление (или пък не), вече можем спокойно да добавим към нея и „ВЪН АДМИНИСТРАЦИЯТА НА ЛЕВСКИ!“ Непрекъснато в разговори с левскари обясняваме едно... [»]\nPowered by FlexiCMS™ in 0.132 secs


Почти половината варненци живеят при завишен шум | Народно дело\nПочти половината варненци живеят при завишен шум\n47% от варненци живеят при шум, който надвишава допустимите граници за европейските градове. Това показва новата шумова карта на морския град, която беше обсъдена от временната комисия по опазване и възпроизводство на околната среда към общинския съвет.\nИзготвеният от специалисти документ показва също, че училищата, болниците, детските и социални заведения, както и научно-изследователските центрове, където по принцип се изисква да е по-тихо, са все повече изложени на наднормени децибели. В 79% от тези специални сгради шумът е над нормата.\nЕкипът, изготвил картата, е открил и положителни тенденции, като например намаление на районите с опасен за здравето шум. На основата на изследването, за следващите пет години ще се изготви план за действие, който ще е готов догодина.\nЗа съжаление, картата на шумовото замърсяване не отчита разликите в зависимост от сезона, които за Варна са твърде важни. Както и в другите европейски градове, и за българската морска столица е ясно кой е най-сериозният причинител на опасния шум – автомобилният трафик.\nСъветници отчетоха, че само след месеци новата карта ще има нужда от актуализация, заради въвеждането в експлоатация на нови пътни обекти. Представителите на ГЕРБ подчертаха, че реконструкцията на бул. „Левски“ ще намали шума около него. Специалистите се въздържаха да правят конкретни изводи по този въпрос, но се съгласиха, че промяна на общата картина ще има.\n← Силви Вартан включи Варна в прощалното си турне\nЩе обработват парковете с нова машина →


StreetWatch is creating Онлайн списание StreetWatch.bg | Patreon\nis creating Онлайн списание StreetWatch.bg\nВие официално сте Патрон на StreetWatch. Приемете нашите най-искрени благодарности за подкрепата, която ни оказвате! Вие ще получите тениска или чаша за кафе с логото на списанието.\nВие официално сте Патрон на StreetWatch. Приемете нашите най-искрени благодарности за подкрепата, която ни оказвате!\nВие ще получите тениска и чаша с логото на списанието и възможност да поставите ваш банер на страниците ни.\nКои сме ние и защо създадохме StreetWatch?\nStreetWatch.Bg е независимо онлайн списание, създадено за да търси решения на проблемите в обществото ни, да защитава онези каузи, които остават встрани от съдържанието на големите медии и да създаде пространство за свободни хора със своя позиция, които сами случват нещата в живота си.\nНашите ценности са Свобода, Отговорност, Справедливост, Израстване и Любов. Вярваме, че промяната започва от всеки човек поотделно и че обединени заедно, добрите хора създават добра реалност.\nЗатова и отделяме много място на темите за личното развитие, начините за достигане на вътрешно спокойствие и успех, отношенията между родителите и децата, проблемите в офиса, нещата, които определят живота ни и историите на необикновените обикновени хора. Наши автори са хора, утвърдени в професиите си, с активна позиция и желание да променят нещата.\n- Свобода на личността\nСтоим зад правото на всеки да има равен шанс с останалите за образование и работа, да изразява себе си пълноценно и да живее свободно.\n- Отговорно родителство\nПомагаме на родителите в предизвикателството на здравото общуване с децата. Планираме разработването на наръчник за съвременните предизвикателства пред родителите.\n- Истинско детство\nЗащитаваме правото на всички деца да растат обичани и уважавани в семейна среда.\n- Образованието, което създава личности\nОпитваме се да представяме интересни истории за хора, които променят средата и обществото ни и да бъдем полезни в най-важната мисия – възпитанието на мислещи, можещи и знаещи личности. С вашата подкрепа ще можем да създаваме повече полезно съдържание на страницата и ще можем да поканим повече автори и да достигнем до по-широка публика.\nКогато съберем по 500$ на месец ще издадем Наръчник за отговорни родители и ще създадем работилница за деца със специални образователни потребности, където ще работим за развиването на социалното мислене и умения.\nРаботим и по проект Изгубената България, в който освен репортажи от забравени и опуснели места, ще се опитаме да развием и проекти за съживяването им.\nRecent posts by StreetWatch


Шест факта за ползата от ученето на чужди езици | CredoWeb\nПознаването на повече езици има огромна полза за психиката и за развитието на мозъка.\nИзучаваме чужди езици, за да преуспеем в кариерата, за да се преместим в друга страна или просто за да се доближим до различната култура и традиции. Според учените обаче познаването на повече езици има огромна полза за психиката и за развитието на мозъка. Любопитно е, че от тази гледна точка е по-добре да се владеят няколко езика, макар и не съвършено, отколкото да се научи един перфектно.\nЕто шест факта, които категорично говорят за ползата от изучаването на чужди езици:\n1. Увеличава се обемът на мозъка\nПри изучаването на чужди езици мозъкът расте в буквалния смисъл на думата. По-точно растат негови отделни области – хипокампусът и някои участъци на кората на големите полукълба. Учените, които са изследвали мозъка на професионални преводачи, установиха увеличаване на обема на сивото вещество на тези, които в продължение на минимум три месеца са изучавали задълбочено чужд език. Колкото по-големи усилия полагал съответният участник на изследването, толкова по-забележимо било увеличението на сивото вещество.\n2. Намалява се рискът от алцхаймер\nДвуезичните хора развиват алцхаймер средно с 5 години по-късно в сравнение с хората, които не владеят нито един език. До този извод стигна екип от невро-психолози, който направи сравнение между протичането на болестта при хората, които владеят чужди езици, и тези, които не знаят език. 102-ма от 211-те участници владеели минимум 2 езика, а останалите 109 знаели само родния си език. Учените установили, че в първата категория началните признаци на алцхаймер се диагностицират средно 5 години по-късно, отколкото във втората категория. Според лекарите усилените умствени занимания забавят развитието на заболяването. Освен изучаването на чужд език полезни занимания може да са решаване на математически задачи, на сложни пъзели, логически игри. Подчертава се, че профилактичният ефект от изучаването на езици е много по-силен от всякакви медикаментозни терапии, прилагани при алцхаймер.\n3.Развиват се музикалните способности\nИзучаването на чужд език кара мозъка да открива много звуци, които преди това не е разграничавал. Когато европеец учи китайски, открива с удивление, че това, което е възприемал като звука „с“, всъщност са три съвършено други звуци. Китаецът, който учи руски език, пък открива тоналното разнообразие на китайските срички. Хората, които овладяват чужд език, се приучават по-добре да разпознават звуците, стават по-музикални и овладяват по-лесно различни музикални инструменти. Учените напомнят, че хората разпознават звуците основно с мозъка, а не със слуха.\n4. Расте възможността за решаване на различни задачи едновременно\nХората, които владеят няколко езика, превключват по-лесно между задачите и решават наум паралелно няколко различни проблема. Те се приспособяват по-бързо към неочаквани промени в ситуацията. Учените установиха този факт след провеждането на два опита. След първия, при който двуезични и хора, които знаят само родния си език, били подложени на серия от тестове, станало ясно, че първите се справят по-добре с едновременното изпълнение на няколко задачи и с преминаването от един към друг съвсем различен проблем. При втория опит тестовете решавали двуезични и моноезични хора от различни възрастови групи. Очаквано, младите решавали логическите задачи по-добре от хората над 45-годишна възраст, но при двуезичните разликата между младите и старите хора не се оказала толкова голяма. Установено било, че двуезичните хора съхраняват по-дълго умението да решават сложни задачи. Учените посочват, че условие за тази способност е езиците да се научават в детството.\n5. Подобрява се паметта\nДецата, които растат в многоезична среда, имат много по-добра памет от тези, които в детството си чуват само родна реч. Нещо повече, учените установиха, че те смятат наум и четат по-добре. Двуезичните деца запомнят по-добре последователността на предметите и събитията. Това им помага да се ориентират значително повече в познати местности, а също така да запомнят задачите, които трябва да изпълнят. Разликата се забелязва още на 5-7-годишна възраст.\n6. Концентрацията е на по-високо ниво\nВладеещите много езици често се възприемат от околните като някакви разсеяни многознайковци, но този стереотип е далече от истината. Напротив, именно двуезичните обръщат повече внимание на основните факти и детайлите при важни събития. Например, когато попаднат в нов колектив, те схващат в движение взаимодействията между хората. Не е вярно още, че хората, които владеят езици, познават по-малко родния си език. Възможно е хора без висше образование, които са научили чуждия език само поради мултикултурно обкръжение, да имат по-беден речник на родния си език, но при всички случаи двуезичните разбират по-добре граматиката и начина на словообразуване.\nЗагуба на паметта памет концентрация алхаймер за мозъка чужди езици


Гиби Искренов пред Playboy: Искаха ме Атлетико Мадрид и Хамбургер - БГ Футбол - Други - Gong.bg\nГиби Искренов пред Playboy: Искаха ме Атлетико Мадрид и Хамбургер\n11 август 2011, 14:12\nВ интервю за най-мъжкото списание синята легенда Божидар Искренов разкри, че в активните си години имал оферти от сериозни клубове като Атлетико Мадрид и Хамбургер. Щутгарт и Аустрия Виена също се натискали за Гибона, но в Левски ги криели от него. Паметливи припомнят, че големият талант все пак игра зад граница – в испанския Сарагоса и швейцарския Лозанспорт.\nПред Playboy Искренов коментира за първи път и автомобилната катастрофа на Орлов мост през 1985, при която помита трабант с двама пътници в него. Гибона признава, че преди инцидента е употребил алкохол, но отървал надвисналите над него 7 години затвор, защото вината е на шофьорката на трабанта, която не спряла на стоп.\n“Радостта на народа”, който в момента е мениджър на ДЮШ на Левски, засяга още куп интересни теми – участието ни на световното в Мексико 1986, защо Бербатов не трябва да бъде футболист на годината и в кой БГ сериал се вижда като актьор.


БЛОГ ЗА БЪЛГАРСКАТА ИСТОРИЯ :: Лавров венец над робско чело\n30.12.2015 00:57 - Лавров венец над робско чело\nПрочетен: 1927 Коментари: 3\tГласове:\nНе го признаваше, разбира се но всъщност господин Рангавис поставяше този кръжец по-високо, отколкото цялата си друга работа в университета. И си даваше много ясна сметка за причината. Имаше и малко суета в предпочитанията му (професорът пред себе си я, зовеше гордост, а не суета, и я смяташе напълно законна — тъй или иначе този кръжец беше лично негова рожба и за воденето на заниманията в него той не получаваше нито една драхма над заплата си), но основното беше другаде. Кръжецът беше с „отворена врата“, за него нямаше списъци, не се полагаха и изпити, но затова пък тук се събираха истинските млади ценители на класиката, независимо от кой факултет бяха. Посещаваха го например студенти по физика, по право, по медицина, по математика и много често те се проявяваха по-добре от онези, които следваха неговата, на Александрос Рангавис, пряка специалност — класическата гръцка литература. Дори понякога, след като претърпяваха провал в някое от пренията, нему ужасно се приискваше да покаже вратата на онези от „своите“ студенти, които идваха тук не за повече знания или за преклонение пред изтънченото слово на Омир, Софокъл, Аристофан или Есхил, а само за да се подмажат нему, на професора си, пред когото им предстоеше изпит.\nИ както винаги пред среща с кръжочниците (в мисълта си Рангавис ги наричаше „младите жреци на красивата словесност“), така и днес, докато изкачваше стълбите на кралския университет, той чувствуваше ведрост и приповдигнатост на духа. Дори може би повече от друг път. Защото само преди седмица бе разбрал, че класиката не беше мъртва, изпуснала последния си дъх преди повече от две хиляди години, а още живееше. Да, живееше тя макар и в малцина избраници на боговете, но все пак продължаваше да диша и да ражда творби на изяществото и съвършенството.\nПосрещнаха го със ставане на крака. Професор Рангавис им отговори с любезен поздрав, а сърцето му пак се изпълни с гордост или суета, все едно. Защото в тези тридесетина чифта очи той зърна онзи свещен огън, който и преди хилядолетия е изпълвал истинските елини, когато душите им са се докосвали до непостижимото слово на великите майстори.\n— За днес бяхме решили да разискваме доколко Омир може да бъде смятан не само за баща на поезията — каза той, като се настани зад катедрата, — но и за родоначалник на литературата за военното изкуство. Позволете ми, млади господа, да оставя темата за следващата ни сбирка. Повярвайте, имам сериозни основания за това.\n— И в такъв случай за каква ще разговаряме, кирие Рангавис? — запита Евангелидис, един от добрите участници в кръжеца.\n— Предлагам друга тема: умряла ли е класиката със смъртта на Еврипид, или тя живее и днес.\n— Въпросът е поставен неясно, кирие катигита`*1 — след известно мълчание се обади Ставридис, най-възрастният, но може би и най-редовният посетител на кръжеца. — Ако говорим дали класиката живее още в сърцата на своите почитатели, място за полемика няма. Ами че тя се изучава в превод и оригинал по четирите краища на Земята. Но ако думата е…\n[*1 Господин професоре (гр.).]\n— Да, думата е за другото — прие поправката Рангавис, без да се засегне. — Мъртва или жива е тя като творчество и в днешния ден. Обяснявам ли се добре? Говоря не за преклонението пред класиката, а дали и доколко тя е образец на съвременните нам поети. И доколко те се приближават до нея, естествено.\n— Струва ми се, че също и тук няма място за спор — вдигна рамене Псарас, студент по правните науки. — Достатъчно е да спомена „Ифигения в Таврида“ на Йохан Волфганг фон Гьоте. Не е ли това живо продължение или подражание, както искате — на „Ифигения в Авлида“ на Еврипид? Сама по себе си превъзходна творба, но нескопосана като подражание.\nКакто искаше Рангавис, диспутът се разгоря от само себе си.\n— Не засягайте Гьоте, Псарас! — остро се намеси литераторът Стефанидис. — Той е гений, а за един гений вашите подмятания са непристойни.\n— Казахте го добре и аз ви свалям шапка за отговора — не се предаде Псарас. — И все пак вие ще трябва да направите много голям компромис със съвестта си, ако решите да поддържате, че двете „Ифигении“ тежат еднакво на везната. Признавате или не?\n— Признавам. Но намеците за Гьоте…\nНа това място Рангавис сметна, че трябва да се намеси:\n— Боя се, млади господа, че през цялото време говорите за две различни неща. Да се опитаме да сложим малко ред. Безспорно е, че и Еврипид, и фон Гьоте са гениални поети и драматурзи. Безспорно е, че двете им творби имат обща основа, взета от легендите или митологията, все едно, на древна Елада. Може да изразявам лично пристрастие, но склонен съм между безспорните неща да поставя и по-високите качества на Еврипидовата „Ифигения“. Дотук съгласни ли сме? Да? Е, добре, в такъв случай спорът би трябвало да продължи за друго — _защо_ безспорният гений на фон Гьоте е отстъпил на безспорния гений на Еврипид. Сега вече темата се поизбистря, нали?\n— Струва ми се, че мога да изкажа едно рационално предположение — изправи се на мястото си Кастриоти, друг от литераторите. — Гьоте е безспорен гений, признавам, но е писал за неща, които са му чужди: природа, език, нрави, човешки отношения и така нататък. Все едно ако аз, прилежен ученик на такъв бележит учен като професор Рангавис…\n— Без ласкателства, Кастриоти, без ласкателства! — смъмри го не особено строго ученият. — Аз не съм величина в спора, помнете това.\n— И все пак, ако аз напиша поема, драма или роман примерно за Австралия, съгласете се, че творбата ми ще отстъпва на съчинението на кой да е тамошен гимназист. Защо? Много просто — действителността е пред очите на ученика, докато аз ще я изсмуквам из пръстите си или ще се позовавам на случайни сведения от учебника по география.\n— Все пак ще напомня на Кастриоти — злъчно подметна Стефанидис, — че лорд Байрон написа своя „Гяур“, десет години преди да стъпи на нашия полуостров и да види какво означава да си роб на турската диващина.\nДискусията отново заплашваше да се плъзне по една плоскост, която не се нравеше на Александрос Рангавис — още малко и щеше да се превърне в спор дали поетът е задължен да пише само за онова, което е видял с очи и пипнал с ръце, или може да се позове и на въображението си. В този момент на помощ му се притече един от неговите любимци — катраненокосият и маслиненоокият Григориос Ставридис, дошъл в кръжеца от медицинския факултет:\n— Разбира се, че поетът, _истинският_ поет — каза той, — може да опише прекрасно и неща, които не е видял. Господин фон Гьоте не се е справил с „Ифигения“ не за друго, а защото е немец, роден във Франкфурт? Хайде де, не се увличайте, господа. Иначе трябва да започнете да твърдите, че Еврипид е прекарал детството си в двора на Агамемнон, бащата на Ифигения, та, виждате ли, заради личните си впечатления е създал безсмъртна творба.\nПрофесор Рангавис му поблагодари мислено, дори му кимна едва забележимо. И си помисли, че не е било никак случайно, дето нескрито симпатизираше на този младеж, дошъл за учение от още неосвободените елинскит земи. (Тук му е мястото да се каже, че Александрос Рангавис не се занимаваше много-много с политика, не минаваше и за отявлен шовинист, но той подсъзнателно приемаше за „елински земи“ всичко онова, което някога е влизало в границите на Византия и то във времето на най-големия й възход. Тъй че Охрид, родното място на Ставридис, съвсем естествено спадаше към тях, „още неосвободените елински земи“.). Към него изпитваше не само симпатия, но и уважение: знаеше, че момъкът е останал още като пеленаче без баща, израснал е в мизерия и на това се дължеше закъснялото му следване — изкарал една година медицина, той се принудил да напусне, цели десет години да учителствува тук и там, за да понатрупа пари и сега, в 1860-та да дойде отново в Атина, за да продължи науките си. Доколкото чуваше, Ставридис съвсем не блестял кат кандидат за бъдещ лекар (прилошавало му от вида на разрязаните трупове), но затова пък беше безспорно една от главните сили тук, в кръжеца за класическа литература. „Може би като учител не си е губил времето да щипе селските моми, а е залягал над класиците“, мислеше си по този повод професорът. И искрено му се радваше.\nДокато още премисляше тези неща, един язвителен глас се обади:\n— Какви ги разправяш, Ставридис? Ще излезе, че поставяш под съмнение гениалността на поет от величината на Гьоте…\n— Моля да не ми се приписват думи, които не съм казал. Господин фон Гьоте е гений от световна величина не само в поезията, но също в прозата, във философията. „Херман и Доротея“, „Фауст“ — не са ли те по своему несравними? А ако на някой влюбен младеж е нужно да поизплаче мъката си, има ли нещо по-подходящо от страниците на „Вертер“*1?\n[*1 Думата е за „Страданията на младия Вертер“ от Гьоте.]\nДруг, още по-язвителен глас:\n— А ако някой пожелае да слуша дълги тиради и да не проумее нито едно слово, тогава нека дойде да чуе тебе, Ставридис.\n— Ако изобщо имаш нещо да кажеш, хайде да го чуем най-сетне!\n— Имам да кажа, и то е следното. Няма език, на който да може да се сложи етикет: негоден за поезия. Обаче…\n— Преди да чуем твоето „обаче“ — злъчно го прекъсна Стефанидис, — нека да видим кой така категорично се произнася за възможността на всеки език да твори поезия. Какви езици знаеш _ти_, Ставридис!\nГригориос Ставридис се смути, но направи опит поне външно да покаже самообладание:\n— Зная отлично турски и български…\nИзбухна такъв смях, че той за минута-две не можа да продължи. И наистина да речеш в подобен кръжец, че владееш български и турски, туй бе все едно да се похвалиш с цигански или патагонски. Младият човек поизчака да позаглъхнат смеховете и злобните закачки и продължи:\n— … за съжаление само говоримо; със съвсем малко преувеличение ще призная, че и на двата не съм в състояние да различа нито една буква. Освен това се изразявам по школски на френски език, а като учител в Тирана свикнах да се оправям и с италианския.\nОчевидно щеше да последва нова вълна` на присмех и задявки, та професор Рангавис се почувствува задължен да помогне на любимеца си:\n— Да разбираме ли вашето становище, господин Ставридис, че също и на турски и български е възможно да се изразят чувства и мисли със силата на поетичното слово?\n— Разбира се, господин професоре. Само че не за Ифигения, за страданията на Прометей или за кошмарната орис на Едип, а за неща, които са близки на природата им и на историческия момент, в който живеят.\n— Може би ще подкрепите твърденията си с по някой пример?\n— Ако се бях подготвял, може би щях да намеря най-подходящите. Но неочакваността на предложението ви… Е, добре. Ето два стиха на турски, които се приписват не на кого да е, а на Мехмед Завоевателя*1:\n[*1 Мехмед II, наречен Завоевателя (1429–1481). Водил множество успешни войни, като завладял почти целия Балкански полуостров и Кримското ханство, отличил се и като добър администратор.]\nДениз уйур, душман уй,\nсаде же севда кахърларъ` уйумаз.\nВсички заговориха в един глас. Някои не разбираха турски. Други разбираха. А трети разбираха, но, привърженици на „мегали идея“*1, не желаеха да го признаят. За да предотврати разводняване на спора, кириос Рангавис повиши глас:\n[*1 Букв. „голямата идея“; прен. — шовинистично течение за възраждане на Византия в някогашните й граници чрез обединяване на всички доскоро или още поробени християни на полуострова.]\n— Стиховете са наистина чудесни и ще ги преведа аз:\nМорето спи и врагът спи,\nсамо любовната мъка не спи.\nДа, нека бъдем откровени, господа. Всеки народ би се гордял с такова двустишие. — После се извърна отново към Ставридис: — Дали ще намерите нещо толкова поетически силно и на български, господине?\n— Мога да ви кажа някои народни песни на българите от моя край, които ще ви стъписат с поетичността си. Но ще ви цитирам стихотворението на един българин, написано, докато е бил прокуден далеч от бащиния си край. Авторът се нарича Константин Миладинов и му давам предпочитанието си не само защото ми е връстник*1, но в известен смисъл и съсед — роден е в Струга, а тя е на половин час път на кон до моя роден град Охрид, та стиховете са на охридски диалект. И така, слушайте, господа:\n[*1 Константин Миладинов е роден 1830 г.]\nсо съта разкош ги разтурила;\nГригориос Ставридис се засмя.\n— Страхувам се, че този път дори филолог като многоуважавания наш професор ще се затрудни, затова ще си позволя аз да преведа стиховете.\nИ той ги преведе, при това на толкова красив и пищен гръцки език, че запази голяма част от богатството на първоизточника.\n— Това е, господа…\nБез да си дава сметка, че всъщност от доста време разговорът в кръжеца се бе превърнал в диалог между Ставридис и всички останали, Рангавис пръв изрази мнението си:\n— Признавам, че съм изненадан от чутото. Не допущах, че на този варварски език може да се изрази такава поетическа картина:\n… гледаш, бистро езеро се белее\nили от вятър синьотъмнее…\n„Синьотъмнее“! Кълна се, на това словосъчетание би завидял е сам кириос Орфинидис.\nГосподин Орфинидис в момента минаваше за най-личния поет в Гърция, само преди година завоювал и лавровия венец на станалото вече ежегодно „Омирово състезание на елинските поети“. Професорът разтърси глава, сякаш да пропъди пораженското чувство, което за миг го бе завладяло, и продължи:\n— Добре, признавам правотата ви, господин Ставридис, наистина и двата стиха са родени под крилото на Ерато или, хм, на Калиопа*1. Но ако се върнем към началото на нашето събеседване, всъщност какво искахте да кажете вие с двата си примера?\n[*1 Ерато и Калиопа — музи съответно на любовната поезия и на епическата поезия и красноречието.]\n— Само това, кирие Рангавис, че всеки народ е способен да изрази в поетическа форма чувства и мисли, стига те да са близки до природата и битието му. Но…\n— Ще изкажа едно предположение, ала се страхувам да не изпадна в комично положение. Защото ще говоря за поезията на господин фон Гьоте, пък аз не зная нито една германска дума.\n— Опитайте, все пак!\n— С „Таврида“ и, ако се не лъжа, с „Торквато Тасо“ Гьоте е искал да създаде класическа поезия, но на днешния германски език. Това, според мене, е невъзможно. Точно така невъзможно, както ако някому се прище да построи Партенона от тухли и вар. Класиката си е класика. И ако някой творец иска да се приравни или поне да гони поетите и драматурзите на класическата древност, той предварително ще е осъден на неуспех, ако го прави на друг език, а не на гръцки. — Кратко замълчаване, сякаш младият човек поемаше дъх. — В още по-голяма степен това се отнася за епоса. След Омир тежко` на онзи поет, който ще твори епос на друг език, а не на езика на Перикловата Елада.\nТук Рангавис направи нещо, което се случи за пръв път от създаването на кръжеца. Той стана от мястото си, прекоси стаята и стисна ръката на студента.\n— Благодаря ви, Григориос Ставридис. Вие не само изразихте и моето лично мнение, но отговорихте и на първоначалния въпрос, който зададох: умряла ли е класиката със смъртта на Еврипид, или тя живее и до днес. — Той се върна заднишком до стола си, но остана прав. — Да, тя живее, господа. Тя живее, стига съвременните поети да повторят езика на Омир, на Есхил и на Демостен. Но към казаното от нашия колега Ставридис аз ще добавя и още нещо. „Условие, без което не може“, както казвали римляните, които впрочем винаги са се опитвали да ни подражават, но все без успех. Условието е творците да не са само зазубрили добре езика на нашата класика, а да я носят в кръвта си. Ще рече — през хилядите изпитания, които нашият велик народ е преживял, да са опазили в себе си елинското на далечните ни предци.\nНа това място Григориос Ставридис сякаш искаше да го прекъсне, но професорът го възпря с предупредително вдигане на ръка:\n— Ако искате да се уверите в твърденията ми, господа, поканвам ви в неделя сутринта да дойдете в Националния театър. — Той се позасмя. — И не се успивайте, че местата навярно ще се заемат часове преди събитието.\n— А, да — каза Евангелидис, — тогава ще стане поредното раздаване на лавровия венец.\n— Едновременно и познахте, и не познахте, господине — поправи го професорът. — Познахте, че тогава ще се обяви наградата за поредното „Омирово състезание на елинските поети“…\n— … и някой ще увенчае главата си с лавровия венец, а джобовете — с хиляда златни драхми — подхвърли един шегобиец.\nАлександрос Рангавис предпочете да не чуе хлевоустата забележка.\n— А не познахте за друго, кирие Евангелидис. Събитието няма да е лавровият венец сам по себе си. А творбата! Разбирате ли, господа? Твор-ба-та! Ще ви издам една малка тайна — тази година наградата ще бъде дадена на поет, когото аз смело мога да нарека „Дефтерос Омирос“*1. Заповядайте, заповядайте непременно, господа! Там ще видите върху хартия всичко онова, за което разговаряхме днес — творба, която е като по-малък брат на „Илиадата“. Защото е написана на език, с който и Омир би се гордял. А аз ще добавя в духа на казаното преди малко, макар и да не познавам поета (както знаете, конкурсът е напълно, анонимен): а езикът е език на Омир, защото положително творецът носи в жилите си кръвта на онези, които — той посочи през прозореца — някога издигнаха този Акропол! И така, до неделя сутринта, господа!\n[*1 Втори Омир (гр.).]\nПриятели и колеги го поканиха да вечерят заедно в новооткрития „естиато`рио“*1 (една от модните думи в гръцкия език) „При вашия Никос“, опитаха се да го съблазнят и с любимия му „кини`ги ахнисто`“*2, но кириос Рангавис отказа — поредната сбирка на „неговия“ кръжец го бе развълнувала и той усещаше нещо като вътрешна необходимост да остане сам, да преживее повторно интересния разговор, да го осмисли. Прибра се сравнително рано, но възрастната Агапия, дневната му прислужница (Александрос Рангавис беше стар ерген) си беше вече отишла. „Толкова по-добре“ — помисли си той, защото се чувствуваше в такова настроение, че дори няколкото обикновени думи с жената щяха да му дотегнат.\n[*1 Ресторант (гр.).]\n[*2 Задушен дивеч (гр.).]\nКакто и очакваше, под един посребрен похлупак на масата Агапия бе оставила за него студена вечеря — малко свинско печено, сирене и хляб, а до тях и бутилка тасоско вино. Бяха все неща, които професорът обичаше, но той не ги изяде, а ги погълна механично — така бе разсеян. Отдаде почит само на виното и дори пийна чаша повече от обикновено. После, нещо необичайно за бекярските му привички, остави всичко ей така, неприбрано и дори непокрито. И побърза за работната си стая. Отпусна се на любимото си място — люлеещия се стол (професор Рангавис, който освен класическите владееше и повечето модерни езици, го наричаше с немското му име — фатерщул) до прозореца — и с наслада се отдаде на мислите си.\nДа, древната и вечно млада Елада продължаваше да ражда достойни синове. Какви спорове бяха само! Колцина от парвенютата (тази дума Рангавис си каза на френски) и новобогаташите на Атина, облечени във власт или претъпкани с пари, биха могли да бъдат даже не участници, а слушатели в него? Как щяха да следят, когато тези млади хора, бъдещето на велика Елада, с чудна лекота (дори и когато в разгорещеността си грешаха) боравеха с всички големи умове на световната литература, като се почне от Омир и класическите драматурзи, та се стигне до лорд Байрон и фон Гьоте!?\n— И отново се появи този дявол Ставридис — произнесе гласно професорът. — Е, щеше да спечели, ако беше цитирал нещо например на френски, английски или немски, а не тези варварски езици, но и така защити тезата си. Отлично! „Тежко` на онзи поет, който след Омир ще твори на друг език…“ По-добре от това може би и аз не бих могъл да га кажа.\nУви, само дето в изводите си стигна някак си до средата — просто не му дойде на ум, че не е достатъчно да _ползуваш_ езика на Омир, Есхил и Демостен, а трябва _и да го имаш_ в кръвта си, да си го засмукал с майчиното си мляко, да го усещаш как пулсира в жилите ти. Нищо, все пак браво на Ставридис: прозрението е прозрение даже и тогава, когато е изказано само до средата. „Кой знае — рече си на това място Рангавис, — може би момъкът щеше да извърви и без моя помощ останалата половина на пътя, ако беше чел творбата на този тайнствен «Гама, Епсилон, Пи»*1. Защото Григориос Ставридис няма нужда друг да му каже че «Вторият Омир» е сред нас…“\n[*1 Гръцки названия на буквите Г.Е.П.]\nКато се сети за поемата на „Г. Е. П.“, Александрос Рангавис изпита непреодолимо желание да наслади отново — за кой ли път? — душата си със стиховете на утрешната слава на гръцката поезия. Грабна листовете с красиво изписаните редове, но буквите се сливаха пред очите му — докато се бе люлял в стола си, подранилият пролетен здрач бе изпълзял от ъглите на стаята и се бе разположил навред около него. „Синьотъмнее“ — усмихна се малко кисело професорът сам на себе си, докато с нетърпеливи пръсти палеше газената лампа на масата. Когато светлината отново надви мрака, той припряно потърси едно от онези места на поемата, които най-много обичаше. И когато го откри, хлъзна поглед по редовете и после гласът му опивайки се от ритъма и мелодията на стиховете, изпълни смълчаната стая:\n— И като зелен дъбов клон леко падна в гората\nна още горещия труп!…*1\n[*1 Тук и нататък използувам откъси от единствения превод в стихове на поемата „Арматолос“, дело на Андрей Германов. За нуждите на разказа (писан в 1974 г., четири години след публикуването на превода) моят приятел Андрей Германов сърдечно и благосклонно ми бе дал разрешение да ползувам колкото и каквито пасажи са ми нужни. Съжалявам, че тъй ранната му смърт ме лиши от възможността да му благодаря от страниците на книгата, която е в ръцете на читателя. — Ц.Р.]\nРангавис вдигна поглед към кръгчето, което лампата очертаваше на тавана.\n— Не ги излъгах! — каза, продължавайки разговора със самия себе си. — Не ги излъгах. Самият Омир навярно не би се поколебал да се подпише под описанието на тази битка, станала сякаш под стените на Илион…\nНо всъщност само това ли беше? О, не, какво изобилие от разкошни строфи имаше в немногобройните („Жалко!“) страници на поемата, издържани в духа на най-добрите образци на класиката и преди всичко на безсмъртния сляп аед*1! Самата смърт на този вожд с неблагозвучното име Кузман не е ли съзнателен отказ от възможния финал-апотеоз, за да се изпее — както при гибелта на Хектор — една чудна сцена на преклонение на свои и врагове пред бездиханното тяло на героя? И самата форма да се разказва за събитието, вместо да се показват самите събития — не са ли те като глава от „Илиадата“? А великолепното и безпогрешно боравене с античната митология? А ясновидските сънища на — как беше? — Неда, майката на Кузман? А ако в призива на Кузман към неговата юначна чета, сменим името на героя, няма ли да се закълнем, че тук е предадена по нов начин молитвата на Хриз към Аполон? И ако…? Не, не можеха да се изброят всички моменти от „Арматолос“, които оправдаваха автора да бъде назован „Дефтерос Омирос“. Безспорно беше едно — в неделя сутринта, на 25 март, авторът на поемата щеше да заеме полагащото му се място на предводител*2 на елинските поети…\n[*1 Има се предвид Омир, който според преданието бил сляп. Аеди са се наричали старогръцките народни певци, които в съпровод на лира изпълнявали епически песни.]\n[*2 Игра на думи, която се нуждае от малко повече пояснение. Дълги години думата „Арматолос“ се е превеждала „Сердарят“. Това е литературно недоразумение, защото гръцкото понятие се е заменяло с… турско (по-точно турско-персийско: „сердар“ означава командир, главатар, военачалник, в някои случаи главнокомандуващ). За пръв път в споменатия поетичен превод Андрей Германов въведе заглавието „Войводата“. То е безспорно по-добро от „Сердарят“, но ако изхождаме от съдържанието на поемата, може би също не най-сполучливото. По-уместно би било да се върнем към „Главатарят“, по-правилния превод на „сердарят“, но в говоримия език „главатар“ най-често поражда представата за главатар на шайка. Затова лично за мен — и незадължително за никого — най-удачният превод на „Арматолос“ е „Предводителят“ или само „Водителят“. И в такъв случай се разбира играта на думи в разсъжденията на Рангавис: поемата е „Предводителят“, а авторът й в неделя сутринта ще стане предводител на гръцките поети.]\nКато стигна до тази точка в разсъжденията си, професорът изруга гласно:\n— Добре, но защо, мътните го взели, мистериозният „Гама, Епсилон, Пи“ е избрал такива странни, неблагозвучни, че и малко простовати имена на героите си? — Той хвърли още един поглед на ръкописа. — Кузман… Стайко… Раде… Неда… Пък и тези местности и планини с непонятни названия Ре`ка и Галечник — за какъв дявол са били нужни е на „Дефтерос Омирос“?\n„Не съм прав — упрекна се сам. — На гения е позволено да избира такива имена, които най-добре ще изразят качествата на героите. Упреква ли някой Омир за имената на Хектор, Еней, Хекуба? И дори нямаше ли да бъде малко смешно, ако ги бе назовал Антиох, Критий, Ксантипа?“\nДълго, много дълго разговаря, така сам със себе си Александрос Рангавис. Опомни се едва когато някъде пропяха петли. Но не съжали за това среднощно потапяне в седефеното море на класиката, древна и съвременна. И дори не пожела да изкара края на нощта в леглото — страхуваше се, че там ще го завладеят делнични мисли и сънища. И само придърпа един китеник на своя люлеещ се стол и духна газената лампа. Последната му мисъл, преди да задреме, беше:\n— Жива, жива е тя, „Гърция на цяла Гърция“*1! Жива е в умовете и сърцата на Перикловите потомци…\n[*1 „Гърция на цяла Гърция“ или още „Златният век на Перикъл“ е била наричана Атина по време на петнадесетината години (443–429 г. пр.Хр.), в които Перикъл, като пръв стратег, е дал изключителен тласък за развитието на строителството и за разцвета на философията и всички изкуства и е превърнал Атина в най-съвършения от всички гръцки полиси (градове-държави).]\nСтудентът по медицина, известен като Григориос Ставридис, излезе от сбирката на кръжеца като болен, в някакво състояние, подобно на треска. Погледнеш ли отстрана, момъкът като че имаше основание да бъде доволен от себе си: не стана ли така, че той, едва-едва подпомаган от благородния професор Рангавис, изнесе сам и по достоен начин всички прения, като засенчи даже „професионалните литератори“ Стефанидис и Кастриоти и „постоянната сила“ Евангелидис? Да, привидно всичко се бе развило точно така, та след публичното поздравление от страна на професора на излизане също и още неколцина други от кръжочниците го потърсиха, за да му стиснат ръката. Защо тогава беше това проклето чувство на душевен смут, на обърканост, на горчилка като след току-що преживян позор?\nГригориос тръгна напосоки из Атина. Когато припламнаха първите светлини по домове и дюкяни, той си даде сметка, че му се губят около два или три часа. Буквално му се губеха — знаеше, че бяха преминали в безцелно скитане, но дори да зависеше животът му от това, той не би бил в състояние да опише къде е ходил и какво е правил.\nПомъчи се да се върне към обичайното си състояние. Отби се у Варнава, прочутия по онова време майстор на рибните блюда, и си поръча любимото си ядене — рибена чорба. Не успя да преглътне дори две лъжици от чорбата — гърлото му бе така свито, сякаш не превишаваше отвора на сламка. Остави няколко дребни монети на масата и искаше да затича, но можа само да повлече крака към квартирата си, така бе изцедена цялата силица на тялото му. Съблече се набързо, мушна се под завивката на одъра, но дори не направи опит да заспи, а пъхна ръце под главата си и се загледа с невиждащи очи към тавана.\nНевиждащи ли? Напротив — Григориос виждаше, но не пропукания таван, а все една и съща картина, която натрапливо изместваше всичко друго във вътрешния му взор: майчицата му, неговото най-свидно същество, нагазила до колене в езерото и превила гръб да пере хорските черги, за да осигури гозбица и къшей хляб на софрата им… Защо, свети Боже, все това видение изпълваше съзнанието му? Дали бе то необясним за науката знак, че някакво зло се бе стоварило връз дома му в Охрид? Или пък бе извършил неволен грях към майка си, та сега ериниите*1 забиваха отровните си пера в съвестта му? Но какво, за Бога, бе сторил той против майка си? Нали за нея, святата по своята жертвоготовност охридска сиромахкиня, той без колебание би повторил извършеното от Муций*2?\n[*1 Еринии — сестрите Тисифона, Алекто и Мегера, древногръцки богини на отмъщението, които преследвали престъпниците и грешниците.]\n[*2 Гай Муций, наречен Сцевола („Леворък“) — полулегендарен римски герой. Когато етруските били обсадили Рим, той проникнал в лагера им, за да убие царя им Порсена. Заловен от стражите, той бил заплашен с изтезания, за да издаде дали с него са дошли и други съзаклятници. За да покаже презрението си към всякакъв род мъчения, Муций положил дясната си ръка в огъня и не помръднал, докато тя изгаряла. За проявеното геройство цар Порсена го освободил и вдигнал обсадата.]\nКато търсеше отговор на своите въпроси, Григориос изтегли нагоре възглавницата си и, полуседнал на одъра, се залови да възстановява час след час, стъпка след стъпка и дума след дума изминалия ден. И точно по същото време, когато там някъде, в аристократичните квартали на центъра, стреснат от първите петли, професор Рангавис угасяше лампата си, истината бавно проблясна пред вътрешния поглед на студента. В самия край на сбирката — ето кога младежът бе допуснал компромис със съвестта си. От своите думи Григориос не се отказваше: той действително но бе убеден, че онзи, който реши да стане продължител на класиката, трябва непременно да си послужи с езика на Омир и Хезиод, на Сафо и Пиндар, на Софокъл и Аристотел, иначе неизбежно ще го очаква неудачата на Гьоте с „Ифигения“ или на Шели с неговия „Прометей“*1. Поласка се и от небивалото поздравление на Рангавис. Но после? Не беше ли именно после онова, което внесе смут и срам в душата на момъка? Ами да, разбира се — професорът се възползува от думите му, за да даде едно продължение, с което Григориос не само не се съгласяваше, но и като не му отговори по достоен начин, сякаш извърши предателство към себе си, към майка си, към всички изобщо, които имаха тяхната зла участ. Вярно, той направи плах опит да изрази несъгласие, но го направи без настойчивост, огъна се от едно просто помахване на Рангависовата ръка. Хайде, хайде, нека да не лъже сам себе си. Изпаднал в някакво състояние на нужда да се самоизтезава, младежът сега със садистично удоволствие си натякваше, че тогава, когато се опита да прекъсне професора, той нямаше намерение да влезе в спор „на живот и смърт“ срещу панелинистичните му твърдения, а само да подхвърли името на одринчанина С. Куманудис (той бе и един от комисарите по присъждането на лавровия венец в ежегодното „Омирово състезание“), който нямаше нито капка гръцка кръв, пък беше всепризнат елинист, латинист и поет. И в такъв случай какво излизаше, Господи? — Че в иначе похвалното си преклонение пред елинската култура Григориос като най-обикновено човешко влечуго бе съгласен да се отрече от принципите си, от вярата си, в известен смисъл дори и от самия себе си. С други думи — да потвърди онова, което преди двадесет и четири века е казал Еврипид:\n[*1 Думата е за лиричната драма „Освободеният Прометей“ на Шели, вдъхновена от трагедията на Есхил „Прикованият Прометей“, но с друг завършек и с различни философски внушения.]\nНяма вече у Елада срам, нито свещена клетва:\nверността отдавна е напуснала земята…*1\n[*1 Откъс от трагедията „Медея“.]\nПродължавайки да се самоизтезава, Григориос изпадна в положението да е едновременно и Прометей, и орела който кълве вътрешностите му. Сега под прицела му попадна неговата голяма тайна — поемата, която скрито от всички, дори от най-близките му приятели, той бе дал, за да участвува в борбата за лаврите в „Омировото състезание на елинските поети“. В тази нощ на жестоко самооткровение той си казваше, че мечтата за победа в състезанието, за което той бе готов да си даде едната ръка, не беше продиктувана от никакви принципи и вяра, а от най-обикновено себелюбие. Не за рода си или за своята кръв, а за да прослави единствено себе си бе скрибуцало перото му нощ след нощ — от август до февруари, — редейки стиховете на творбата му. Той помнеше с болезнена отчетливост онзи ден преди точно десет години, когато, студент-първогодишник, слепият случай го бе отвел в Националния театър, гдето не друг, а кралят — Отон Първи — бе положил със собствената си ръка лавровия венец върху плешивия лоб на победителя Залокоста, бивш офицер, беше твърде безличен като мъж — безкръвен, слаб и с олисяла глава — и още по-посредствен като поет, но тогава за двадесетгодишния хлапак от загубения някъде в македонските планини Охрид същия този Залокоста изглеждаше равен на боговете. Боже, какво ли не би дал той, за да коленичи пред Отон Гръцки и да усети на челото си острите листенца на лавъра! Но като не дръзваше — все още — да мечтае за тази слава, той само благоговееше пред Залокоста. За дълги дни бе станал като негова сянка и го следваше навсякъде, само и само да диша един въздух с него. После, когато нуждата го принуди ред години да учителствува в Битоля, Прилеп, Тирана и къде ли още не, той многократно препрочете поемата на Залокоста и постепенно осъзна всичкото й несъвършенство — ами че това нисичко и восъчнобледо човече не беше никакъв потомък на класиците, а най-обикновен и незначителен стихоплетец. И като разбра това, в сърцето на момъка се роди дръзката до нелепост мечта: един ден той да заеме мястото на Залокоста, обаче не с високопарни, но блудкави стихчета, а с поема, която да напомни на хората за Омир и другите великани на словото. И ето — деляха го само дни от онзи 25 март 1860 година, когато щеше да разбере дали мечтата му ще се превърне в действителност, или ще си остане едно дълго сънуване с отворени очи…\nТака, точно така разсъждаваше Григориос до тази сутрин. Сега обаче след невъздържания панелинизъм на Рангавис, очите му се отвориха и за една нова истина — всъщност стара колкото света, но за която той е бил сляп поради искреното си преклонение пред класицизма. И в сърцето си усети неясното очертание на една нова цел, която далеч надрастваше стремежа за лична слава, но чието име той още не знаеше.\nИзведнъж усети страх, безпаметен страх, какъвто не помнеше от дете: _а ще успее ли?_ Ще успее ли той, неизвестният, за когото изобщо малцина знаеха, че тайничко служи повече на музите, отколкото на Асклепий*1, да изтръгне лавровия венец в борба с най-известните, най-прославените поети на Елада? Пресвети Боже, ще успее ли наистина? Вече не за себе си и за да обезсмърти името си, а за другото, несравнимо по-голямото, което той чувствуваше с всяка пора на кожата си, но което не можеше да се назове?\n[*1 Асклепий, при римляните Ескулап — бог на лечителското изкуство, на медицината.]\nС разтреперани пръсти и със сърце, сковано на камък, Григориос запали дебелата свещ на масичката до леглото си, грабна напосоки един лист от черновата на поемата и зачете от първото място, което попадна пред очите му:\nпък пада убит от дъба…\nТой остави листа на коленете си и затвори очи. Щеше ли да успее? Достатъчно съвършени ли бяха тези стихове, за да победят такива майстори на словото Като Вернардакис и Орфинидис, които хляб да си поискат в гостилницата и людете бързат да си запишат думите им, сякаш ги е произнесъл сам Аполон?\nВ още тъмната къща се разнесе шум от приглушени стъпки. Григориос се досети — Зосима, дребното и широколико слугинче на хазяите, бе започнало сутрешната си работа посрамен от собствената си слабост, той побърза да духне свещта — знаеше, че няма да заспи до утрото, но поне предателското пламъче да не издаде, че е прекарал безсънна нощ насаме с Евтерпа*1…\n[*1 Евтерпа — муза на поезията и музиката.]\nВ следните дни до неделя онзи, когото знаеха като Григориос Ставридис, изобщо не посети университета. Не беше болен, пък боледуваше — болестта бе в душата му. Излизаше само колкото да хапне нещо, но и това не вършеше редовно. И в такива случаи изпълнената с жалост към него малка Зосима тайно му мушваше в ръката резен хляб, кога с пилешко крилце, кога с резенче сирене, кога само с три-четири маслинки. На брой пъти излезе Григориос из града и както щеше да напише по-късно, „заприлича на човек, изтлел от тригодишна треска“. Но за щастие или нещастие съдбата пожела точно в тези малобройни излизания да му поднесе две събития, които окончателно раздразниха и без това кървящата рана в него.\nЕдното се случи вечер, когато момъкът излизаше от гостилницата на Варнава след поредната рибена чорба. На изхода се смеси с други младежи като него; навярно и те бяха студенти, но дрехите и обноските им издаваха знатно или поне твърде заможното им потекло, а произношението на думите — че са чисти елини до мозъка на костите си. И точно пред вратата почти се сблъскаха с групичка мъже, нарамили кой лопата, кой чук, кой мистрия. Сукнените облекла на студентите усетиха миризмата на потна аба и вар на минувачите и инстинктивно се дръпнаха, за да не се омърсят. И тогава се чу разговорът на майсторите с мазолестите ръце; чу се и Григориос веднага разпозна костурския им говор. Гърчетата, разбира се, не различиха диалекта, но схванаха, че се говореше на български. И един от младежите каза с ирония, от която би се изчервил и най-хлевоустият и пиян сатир по време на дионисиите:\n— Почакайте, нека да минат воловете!…\nИзбухна несдържан смях. Григориос стисна юмруци, от гняв и безсилие очите му се изпълниха със сълзи. Изчака да види накъде ще тръгнат младежите и почти затича в противоположната посока. „Да минат воловете!“ Защо „воловете“? Защото си печелеха хляба с честен труд ли? Или защото робската им участ — Костур по това време беше още под ботуша на султана — не им бе позволила да се научат на префинени обноски? И неизбежно стигна до следващия въпрос:\n— Е, добре, това ли означава да си чистокръвен елин? Да презираш и да смяташ равни на воловете всички, които не са потомци на древна Елада? — Запита се и си отговори сам: — Ако е така, плюя ви аз на елинското благородство!…\nА втората случка бе в събота привечер, по-малко от едно денонощие преди съдбовното празнество в Националния театър. Младежът бавно се прибираше към квартирата си, когато мъж в свещенически дрехи не се сблъска, а по-точно връхлетя върху него. Връхлетя и се заизвинява, без да прави опит да прикрие вината си:\n— Сингноми, кирие*1! — каза объркано. — Душата ми е тревожна, та заслепява очите ми…\n[*1 Извинявайте, господине (гр.).]\nВ този момент младият човек го позна — беше дяконът на Руската църква в Атина, която се кипреше на стотина крачки от дома на кириос Фотис, хазяина на студента, та затова Григориос често отиваше да се черкува там.\n— Отче Панкратие, вие ли сте? — изненада се момъкът. — Каква се е случило с вас? Бог ми е свидетел че не ви питам от махленско любопитство…\nМеждувременно го позна и дякон Панкратий.\n— Де да беше се случило с мене, синко! — почти проплака той. — Какво съм аз? Прашинка под нозете на Господа Исуса. Но злото е сполетяло двамината братя, които бяха гордост на целия славянски свят — от родната им Струга до моя Урал.\n— Да не би…? — примряло започна студентът, но другият не изчака края на въпроса му.\n— Същите. Братя Миладинови. Загинали са в цариградската тъмница.\n— Загинали или умрели?\n— Истината се знае само от Всевишния — отговори дякон Панкратий. — Ако се вярва на турските власти, умрели от тиф. Но в „Дунавския лебед“ направо се говори за отрова, примесена в храната им от ръка на фанариот.\n— На елин? — не възкликна, а почти изкрещя младежът.\n— А защо не? Ами че имаше ли по-разпалени борци за прогонване на елинизма от македонските училища и заме`нянето му с най-чиста и свята българщина? И не е ли някак си твърде съмнително, когато в една тъмница само двамина се заразяват от такава прилепчива болест като тифа и погиват почти по едно и също време?\n— О, свети Боже! — проплака Григориос Ставридис. — Знаеш ли, свети отче, че за „алфа, бета, гама…“ очите ми са отворени не от друг, а от господина Димитра Миладинова?…\n— Можеше да добавиш „царство му небесно“, сине. И да отидеш да запалиш една вощеница в църква — за „вечная памет“ на Димитра и Константина, светците всеславянски…\nМладият човек избърса очи с опакото на ръката си. И когато отговори, гласът му прозвуча необичайно твърдо, челичено:\n— Вощеница аз ще запаля, отче Панкратие. Но ще направя и друго, с което Божия промисъл ме обдари току-що, в настоящата секунда.\n— И що е то, сине?\nГригориос махна с ръка.\n— Нека послушаме Евангелието и да остави да говорят не думите, а делата ни. За решението ми ще научиш сам, дяконе Панкратий.\nИ си тръгна така решително, че дори не се сбогува с божия служител.\n… Като следваше съвета на господин Рангавис, Григориос Ставридис рано-рано сутринта — с първите, ако не беше и съвсем пръв — зае място в Националния театър. Имаше пребогата възможност за избор, та си подбра най-сгодното място — да не се изтъпанчи между първенците, но същевременно да е тъй, че нито слухът му, нито погледът му да не пропуснат нещо.\nНаскоро след това започнаха да прииждат посетителите и те донесоха двойна изненада за момъка: видимо бяха от простолюдието и надали изобщо бяха грамотни, пък се натискаха за най-представителните столове в салона. Доста по-късно, някъде към девет и половина, се разбра — това бяха слуги от домовете на богати атиняни, изпратени само да запазят места на господарите си. И докато траеше това разместване на прислужници и господари, започнаха да прииждат също професорите-филолози, комисари по определяне на победителя в тазгодишното състезание; от мястото си Григориос разпозна не само господин Рангавис, но също одринчанина Куманудис, известния Гаврас от Патраския университет, после и професорите Запа (именно той бе възродил древната традиция на поетическите състезания) и Амвросис Ралис, а между двамата, весело възбуден, крачеше и ректорът на Кралския атински университет. Почти едновременно с тях се появиха и главните конкуренти за лавровия венец. Бяха седем-осем на брой, но между тях — подобно на лъвове между чакали — веднага се откроиха Вернардакис и Орфинидис. Вече спечелили по веднъж „Омировото състезание на елинските поети“, всеки един от тях бе уверен, че днес ще се увенчае с втора победа. Или поне така се държаха: помежду си размениха коректен, но сдържан поздрав, а иначе не щадяха усмивките и ръкостисканията наляво и надясно, откланяха, но само с половин уста, „сигурните предсказания“ на приятелите си за днешния им успех.\nИзведнъж врявата в салона затихна, сякаш невидим капелмайстор бе вдигнал предупредително палката си. После стените на театъра се разтресоха от гръмотевични ръкопляскания и радостни възгласи:\n— Кралят!… Негово Величество!… Кралят!…\nЗаедно с останалите Григориос вдигна очи нагоре. И наистина в ложата, украсена с позлатена гипсова корона и вензел в същия цвят, се появи Отон Първи. Кралят отговори на овациите със свидлива баварска*1 усмивка и с отмерени до сантиметри поклони, сетне зае мястото си. Това беше знак, че тържеството можеше да започне.\n[*1 Крал Отон I Гръцки е бил син на баварския курфюрст Лудвиг I.]\nРекторът се качи на сцената където до този момент имаше само една масичка, покрита с тъмночервено кадифе и върху кадифето — лавровия венец за победителя, украсен със свилени кордели в цветовете на гръцкото знаме. Говори няколко минути за значението на „Омировото състезание“ (почти без свяст от вълнение, Григориос не чу нито дума от това негово встъпително слово) и накрая призова до себе си господин Александрос Рангавис, председател на комисията за тазгодишната награда, да обяви решението на комисарите. Професор Рангавис не се задоволи обаче чисто и просто да назове победителя и заглавието на неговата творба, а изпълнен до корена на посребрените си коси от съзнанието за важността на ролята си, започна някак си отзад-напред. Най-слабите поеми той само спомена, като добави със смес от снизходителност и насмешка, че не изпитва желание да занимава публиката с техните, хм, качества.\n„Всевишни Боже — помисли на това място Григориос Ставридис, — прескочих първото препятствие!…“\nПосле Рангавис повече или по-малко задълбочено анализира по-добрите творби, но отмина и тях. По-дълго и с изтънчен език на професионален литератор възхвали поемите на господата Орфинидис и Вернардакис, но — о, чудо! — също и тях не прогласи за победители. И накрая, сияещ от вълнение, той обяви тържествено:\n— Ваше Величество, дами и господа! Най-после имаме и една поема, много по-малка по обем от другите, но която аз бих оприличил с дребния бисер между едрите морски камъни. Тя носи заглавието „Арматолос“ и е дело на перо, което дръзвам да поставя наравно с Омировото. — Професорът пое дъх. — Цялата комисия единодушно и без всякакво възражение споделя моето мнение и ние по съвест и разбиране присъждаме лавровия венец за 1860 година на автора на „Арматолос“!\nОтново гръмнаха ръкопляскания и поздравителни викове, но между тях се дочуха и въпроси:\n— Кой е победителят?… Авторът?… Кажете името на автора!…\nРекторът прекрачи напред почти до рампата на сцената и с комична безпомощност разпери ръце:\n— За съжаление, дами и господа, ние не сме в състояние да отговорим на вашия въпрос. Дали от скромност или от обикновено човешко недоглеждане, но авторът на „Арматолос“ не е подписал творбата си според правилата на състезанието. Условията на анонимността изискваха, щото поемите да са придружени от по един запечатан плик, като върху плика е написано или заглавието, или някой от по-ярките й стихове, а в него — името на твореца. Обаче нашият „Дефтерос Омирос“, както го назоваха по достойнство господа комисарите изобщо не е депозирал плик, а се е задоволил да подпише поемата си с три букви: гама, епсилон и пи.\nНеобикновеното съобщение накара театъра да зажужи като кошер раздразнени пчели. Ректорът с мъка надвика всеобщата гълчава:\n— Аз поканвам господин „Дефтерос Омирос“, ако се намира в залата, да дойде при нас и като докаже авторството си на „Арматолос“, да получи лавровия венец на победителя.\nГосподин Рангавис сметна за нужно да добави:\n— Именно тази е причината, уважаеми дами и господа, да наруша традицията и да не ви прочета някои от брилянтните строфи на поемата. Защото единственият начин да узнаем нейния автор, това е той да ни рецитира част от нея. Също и аз приканвам господин „Гама, Епсилон, Пи“, стига да е в залата, да излезе напред, за да получи наградата, която, позволявам си да кажа, никога досега не е била завоювана по по-достоен начин.\nВрявата се пресече изведнъж и настана такава тишина, каквато Националният театър не помнеше. Само онзи, когото познаваха като Григориос Ставридис, чуваше в ушите му да гърмят в побе`ден звън хиляди камбани. А иначе сам на себе си не би могъл да отговори жив ли е още, или е нейде в небесните селения…\n— За трети и последен път приканвам автора на „Арматолос“ да се яви пред Негово Величество и пред всички нас — каза ректорът. — В противен случай… Да, в противен случай не зная какво ще решат господа комисарите…\nМомъкът събра всичките си душевни и физически сили и се изправи на мястото си.\n— Аз съм авторът на „Арматолос“, кирие при`тани*1 — изрече с пресъхнало гърло.\n[*1 Господин ректоре (гр.).]\nЗа кой ли път днес театърът се изпълни с шумни приветствия. Ректорът, който не познаваше младежа, го покани жест да приближи към сцената. Григориос със сковани крака тръгна напред. Едва бе преполовил разстоянието, когато професор Рангавис го позна и възкликна изумено:\n— Ставридис, вие? — и обясни думите си: — Вие твърдите, че сте авторът на „Арматолос“ и „Втори Омир“?\n— Не зная дали съм втори Омир, господин професоре, но действително аз съм автор на „Арматолос“.\n— Но инициалите не отговарят на вашите?!?\nТе вече разговаряха до самата сцена — единият горе, до масичката с лавровия венец, другият в самото й подножие.\n— Напротив, господин Рангавис — с поовладян глас възрази момъкът. И произнесе отчетливо: — Г.Е.П. са началните букви на трите ми имена: Григор Евстратиев Пъличев.\n— Григор… Какво, какво? Нали се казвате Ставридис?\n— То е, защото вие, елините, не можете да изговаряте името ми. Вместо Пърличев казвате нещо като Парлицос, пък то е все едно, ако вместо Христос речете Херодот… За улеснение на вас, гърците, временно измених името си, господине, а не защото се срамя от него.\n— „Вас, гърците“ — напълно объркан повтори Рангавис. — Значи вие не сте елин? От каква народност сте, Ставридис… извинете, господин „Гама, Епсилон, Пи“?\nЗа този въпрос и за готовия отговор Григор Пърличев бе мечтал през всичките тези последни дни, прекарани на одъра в стаичката на кириос Фотис. И сега той каза ясно и натъртено:\n— Българин? Просто не може да бъде…\n— И все пак съм българин, господине, българин от Охрид.\nВ театъра настъпи неловко мълчание — никой никога не бе допускал възможността чужденец да спечели „Омировото състезание на елинските поети“, а най-малко един българин…\nПръв се опомни ректорът.\n— Тъй като в правилника на състезанието няма ограничения за народността на участниците — рече той с неузнаваем глас, — аз от името на комисията ще ви поканя, господин… господин Пар-ли-цев да ни докажете, че сте автор на „Арматолос“.\n— Прочетете ми който и да е стих, господине, и аз се надявам да ви кажа без грешка и без запъване продължението.\nВместо ректора господин Рангавис разгъна листовете, които през цялото време бе държал в ръка, и сложи пръст на един ред.\n— „Наблизо край Галечник…“ Достатъчно ли е?\nГригор Пърличев се извърна с гръб към сцената, поклони се на краля и на смълчаната публика и веднага издекламира на съвършен гръцки език:\n— Наблизо край Галечник има могила свещена,\nТук странник задъхан, изпрашен, полека присяда\nсъс скромна, добра простота.\nИ тъй с губер модър…\n— Добре, добре — прекъсна го Рангавис. — Достатъчно е, господине. — И се обърна към салона: — Няма никакво съмнение, че именно господин… — той пак се запъна — господин Пар-ли-цев е автор на „Арматолос“. Нека да заповяда, за да получи наградата си.\nИ като се поклони към ложата с короната и вензела, запита:\n— Ще благоволи ли Ваше Величество да слезе, за да увенчае челото на поета?\nНегово Величество не отговори веднага, очевидно давайки си време да прецени неочаквания обрат на ситуацията. После каза от височината на ложата с лек немски акцент, от който той никога не можа да се избави:\n— Ще помоля господин ректора да ме замести в благородното задължение към победителя.\nПосле се заинтересува:\n— Но защо не става дума, професор Рангавис, за паричната част на наградата? Нали тя върви заедно с лавровия венец?\n— В заявление, прикачено към ръкописа на творбата, поетът е изявил желание в случай на победа в състезанието, половината от паричната награда да бъде отделена за благотворителни цели.\n— Значи ли това, че господинът е богат?\n— Напротив, Ваше Величество. Никога не съм предполагал, че е поет, но иначе случайно познавам младия творец. Студент е по медицина. И както се говори, финансово трудно свързвал двата края…\n— Това прави дарителския му жест двойно по-благороден. Но ние сме длъжни да подкрепяме талантите Елада. И затова още сега известявам, че определям месечна стипендия на господина в размер на тридесет и пет златни драхми.\nНамекът, който се съдържаше в думите „талантите на Елада“, беше прозрачен като въздух след дъжд. И двамата мъже на сцената — ректорът и професорът — безпогрешно го разбраха: един носител на Омировата награда, дори и случайно да е роден варварин, трябваше да бъде спечелен за Гърция. На всяка цена и с всички средства!\nГригор Пърличев не помръдна, но ректорът, все още изправен до рампата току до главата му, се поклони към короната и вензела.\n— Позволявам си от името на господин Парлицев да ви изразя благодарност за вашата великодушна щедрост, Ваше Величество. А с правата които ми дава университетският статут, аз ще предложа още една помощ за младия човек. — Той сведе очи към младежа. — Вашето място очевидно не е в медицинския факултет, млади момко. Предлагам да ви изпратим на разноски на университета да завършите каквато специалност си изберете в Оксфорд или Берлин, както вие ще предпочетете.\nПозабравените ръкопляскания отново изпълниха с шум Националния театър. Григор Пърличев кимна разсеяно, после бавно се завъртя на пета. Едва сега ректорът забеляза, че българинът се усмихва снизходително.\n— Благодаря за всички добрини и щедрости, които в този час се изсипват върху мене като от рога на Фортуна. Но поднасяйки благодарността си, аз ще отклоня и стипендията, и следването в чужбина.\n— Може би сте в състояние да обясните това странно решение, господин Ставридис? — намеси се Александрос Рангавис.\n— Пърличев — поправи го младият човек.\n— Добре, господин Парлицев — прие поправката професорът. — Ще обясня, при това без никакво затруднение. За да получавам щедрата месечна подкрепа на Негово Величество, аз трябва да остана в Атина или поне в Гърция. Ако следвам в Оксфорд или Берлин, морален дълг ще е за мене след завършването да се върна тук и да предам на младите елини добитите там познания. А аз не мога да приема нито едното, нито другото, господине. Има превелика нужда да се върна в родината си.\n— Но това е нелепо! — почти му се скара Рангавис. — При възможността да учите в някой от най-добрите университети на света или да се радвате тук на славата на поет, увенчан с лаврите на Омир, вие…\n— А, от лавровия венец не се отказвам — позволи си да го прекъсне Пърличев. — Спечелил съм го с труд и вдъхновение, с безсънни нощи и той ми принадлежи.\n— Но вие избирате робията?…\n— Точно така. Но ще бъда роб с лавров венец на главата. А онези знания, благодарение на които завоювах венеца, аз ще предам на моите братя по кръв и по робска участ.\nКак са посрещали старите българи новата година\n1. didanov - продължение\nБлизо минута никой в театъра не произнесе нито дума, не се чу даже най-обикновено проскърцване на стол. После ректорът с нервни крачки отиде до масичката, грабна с една ръка лавровия венец а с другата — кесия с пари, която се оказа, че е била скрита зад листенцата и синьо-бялата кордела на венеца, върна се до рампата и с нескрито раздразнение ги подаде на българина.\n— Ето! — каза му. — Можете да се смятате увенчан с Омировия венец. И нататък правете каквото искате…\nГригор Пърличев обаче не протегна ръка към наградите; мнозина помислиха, че ще отговори с грубост на грубостта на ректора. Ала той се овладя и произнесе ясно в смълчания салон:\n— Доколкото чух, Негово Величество нареди не да ми _дадете_, а да ме _увенчаете_ с Омировия венец, кирие при`тани.\nЗа ректора не оставаше друга възможност, освен да се подчини. Но тъй като поетът беше ниско, под сцената, за да постави венеца на главата му, трябваше да се отпусне на коляно. И той — ще не ще — го направи. А това означаваше един представител на „мегали идея“ да коленичи пред някакъв си там роб и варварин, който отказваше великата привилегия да бъде приет между елините.\nНямаше човек в театъра, който да не разбираше _истинския смисъл_ на сцената пред очите си. Разбираше я и Григор Пърличев. Той се усмихна широко, толкова широко, че зъбите му лъснаха изпод бухнатите гарвановочерни мустаци. Извърна се, премести поглед по публиката и така, с лавровия венец на робското си чело, спокойно се отправи към изхода. И уж само промърмори, пък мнозина чуха непонятните му думи:\n2. didanov - От автора Давам си сметка, ...\nДавам си сметка, драги читатели, че с уточнението „по истински случаи“ на заглавната страница на тази книга, съм поел значителна отговорност пред вас. Искам веднага да заявя, че не се отмятам от казаното и тук го потвърждавам: всички събития, станали сюжетна основа на разказите и новелите в сборника, са действителни. Реално са съществували и повечето от героите и тук „играят“ с истинските си имена — говоря не само за „главните действуващи лица“, но и за повечето от другите, за които вероятно сте сметнали, че са измислени — разните паши и офицери, професори и учители, занаятчии и чорбаджии (включително например двамата предатели от разказа за „кървавото хоро“), короновани особи и бедняци, министри и слуги и пр. и пр. За да избегна недоразуменията, обаче, още тук ще добавя надеждата си, че с късата думичка „по“ достатъчно недвусмислено съм ви показал намерението си не да преразказвам историята, а където съм преценил за нужно без колебание да давам простор и на авторовото ми въображение.\nОнези от вас, за които това мое уверение е достатъчно, биха могли спокойно да не четат продължението на настоящите бележки „от автора“ — то е предназначено за читателите, които държат на всяка цена да установят докъде са „истинските случаи“ и откъде започва онова „по“, което развързва ръцете ми на автор. За тяхно улеснение ще прибавя по няколко реда за всеки от разказите, за да им разкрия криволичещата граница между действителното, възможното и измисленото, а за най-придирчивите или които желаят да направят за себе си по-задълбочени проучвания, ще цитирам и поне част от изворите, преровени и ползувани от мене; ще си призная и местата, където най-много съм се възползувал от това „по“ — т.е. когато оскъдицата на факти или съображения от друго естество, например морално, са ме накарали по-чувствително и с по-малко задръжки да прибягна до помощта на въображението си.Относно разказа за лавровия венец на Григор Пърличев ми се налага да изповядам повече „исторически прегрешения“. Всъщност те се изразяват не толкова в измислици и преиначавания, колкото в сбиване, в събиране на събитията в по-кратко време, отколкото те в действителност са се състояли. Например споровете около наградата и опитите Пърличев да бъде „купен“ със стипендии и следване в Оксфорд или Берлин не са се развили така бурно и в няколко минути, както го предавам аз, а в продължение на няколко дни (указ за стипендията на крал Отон — след няколко месеца). При тържествената церемония в театъра смутеният до крайна степен Пърличев чисто и просто се е измъкнал, а после се е разкрил като автор на „Арматолос“ в последователни срещи с Рангавис, с поета Орфинидис, с университетското ръководство и т.н. Именно при тези срещи Григор Пърличев е доказал авторството си с рецитиране на части от поемата, било му е правено предложение за следване в чужбина и пр., и пр. Не е вярно също така, че той е заминал за Македония веднага след получаването на наградата. Дочакал в Атина издаването (с изключителен успех!) на поемата „Предводителят“ — според някои изследователи тя даже е претърпяла няколко издания. Успехът го е подтикнал да работи почти кръгла година над втора поема — „Скендербей“, — с която да участвува и в състезанието и през 1862 г. (през 1861 г. състезанието по неизвестни причини не се е състояло). Той наистина я е завършил и тя е била депозирана на комисията от неговия покровител И. Сапунджиев в срок. А Пърличев не е предал лично новата си поема, защото наистина е научил от дякона на Руската църква за гибелта на братя Миладинови и е заминал за родния си Охрид „с твърдо решение да гина или да отмъстя за Миладинови“ (Автобиографията). Това обаче ще да е станало някъде през януари 1862 г., тъй като именно в началото на този месец братя Миладинови са умрели в Цариградската тъмница. Така че, повтарям, фактите сами по себе си са верни, но събирането им в кратко време, само няколко дни, е извършено от мене с правото ми на автор и на думичката „по“ в подзаглавието на книгата.\nЕврипид впрочем е несравним с Гьоте, но ако ги саравняваме Еврипид е просто червей до гения Гьоте, както впрочем много творци съвременници и такива след ваймарския Аполлон и тук не иде реч за моите пристрастия.\nКогато четеш Толстой или дори Томас Харди - то четеш фикция, "фабула".\nКогато четеш Гьоте - в много от творбите му четеш учбник на живота, философия.\nОнези са просто велики писатели, Гьоте е надлитературен гайд и за това той днес е недолюбван, не споменаван и немодерен, защото е твъурде голям и недуодбен, по-голям от Дикенс, от Скот, от Лев Толстой, от Тургенев, но да речем, че аз греша ;) :) но не... не греша въобще аха


Пловдив посреща студенти и докторанти филолози от цялата страна - DC news\nИран победи Мароко след автогол в добавеното време (ВИДЕО) - преди 30 мин\nЛоко стартира лятната си подготовка (ВИДЕО) - преди 45 мин\nПловдив посреща студенти и докторанти филолози от цялата страна\nНад 60 млади филолози се събират в Пловдив за участие в поредната студентско-докторантска конференция. Тази година тя има 18-то издание, а мотото е „Слово и памет“. Форумът се организира от Филологическия факултет на Пловдивския университет „Паисий Хилендарски“, Лингвистичния клуб „Проф. Борис Симеонов“ и Съюза на учените – Пловдив.\nКонференцията е двудневна и започва утре (12 май), в 10:00 в пленарната зала в Дома на учените на ул. Митрополит Паисий № 6. Студентите и докторантите ще представят своите доклади в секциите „Езикознание“ и „Литературознание“. Заседанията в първия ден са от 10:00 до 17:00 часа, а утре в 17:30 на филолозите гостува за среща разговор писателят Йордан Велчев.\nВ петък заседанията по секции са от 09:00 до 15:00 часа. Церемонията по награждаването на отличените участници е с начало 16:00 в пленарната зала. Тогава ще бъде представен и сборникът „Словото – традиции и модерност“, съдържащ докладите от миналогодишната конференция и издаден със съдействието на Студентския съвет в ПУ „Паисий Хилендарски“.\nВ настоящото издание участват студенти и докторанти от Пловдивския университет, Софийския университет, Шуменския университет, Великотърновския университет, от Института за български език „Проф. Любомир Андрейчин“ и Института за литература при БАН, НАТФИЗ.


Ali атакуват с нов и различен сингъл – "Better Place" Ali атакуват с нов и различен сингъл – "Better Place"\nОсновна Нова музика Албуми и сингли Ali атакуват с нов и различен сингъл – “Better Place”\nAli са готови с втория си сингъл – Better Place излезе на 5 юни и е глътката свеж въздух в началото на лято 2020!\nПреди малко повече от месец Ali се появи на музикалната сцена и със замах спечели меломаните и музикалните медии с първата си песен “I Come From The Future“, която постигна извънреден успех за дебют.\n“Better Place” e заглавието на втория авторски сингъл на проекта Ali. След артистичното и проницателно “I Come From The Future“, Али Абдала и The Tough Cookies пускат неочаквано и различно парти пънк парче, задължително за всеки актуален плейлист. Бандата с нетърпение очаква реакцията на публиката към всеки свой следващ сингъл заради изненадващото разнообразие в стила и екстравагантни текстове и постоянството в изпипания звук на продукцията.\nВторият сингъл на ALI “Better Place” вече може да чуете в Spotify и в радиоефира. До края на месеца парчето ще получи и своята визуална интерпретация благодарение на един от най-характерните режисьори на актуални музикални видеоклипове в България напоследък – Георги Манов.\nПредишна статияSlayer & Ice T – Disorder\nСледваща статияНово видео от легендите Kansas, гледайте “Jets Overhead”\nПодробности за предстоящия албум на Slash ft. Myles Kennedy & The...\nTaylor Hawkins от Foo Fighters издава “Get The Money” през ноември,...