ЗЛАТЕН ТРАКТАТ ЗА ФИЛОСОФСКИЯ КАМЪК - Предговор на преводача\nЗЛАТЕН ТРАКТАТ ЗА ФИЛОСОФСКИЯ КАМЪК\nНаписано от един още жив, но неназован философ, като поука за учения свят183, а за братята от Братството на златния кръст184 като обяснение (В лето М. РС. XXV.) 1625\nКъм читателя, търсещ Изкуството185\nНе се учудвай, милий читателю и справедливий изследователю на природните тайни, защо в тази последна възраст на света, когато той вече с единия си крак е стъпил в гроба, съм се заловил с написването на то зи кратък трактат,още повече, че почти всички библиотеки са пълни с книги, в които пише за тази материя, които обаче в мнозинството си съдържат погрешни и измислени философски теории и рецепти. Не написах този трактат заради себе си, а заради теб, за да ти покажа основанието на истината и да те извадя от заблудите, за това, което ти е присърце. Аз във всеки случай зная, каквото ми е необходимо да зная, и нямам нужда от книги, защото за двайсет и две години съм изчел толкова много, колкото съм могъл да имам на разположение в моите земи, които съвсем не бяха малко, както ръкописни, тъй и напечатани. Тук ти ще намериш описани теорията за материята и разтварянето186, както и цялата практика, съвършено обхваната в една алегория така ясно и разбираемо, както това може да се намери при един философ. Аз също така съм се постарал да по говоря с философите и затова всичките места, където ще срещнеш една или друга тяхна мисъл, всъщност са загатнати от мен, тъй че ти самият да можеш да направиш справка и да сравниш концепцията също така и с моите алегории, та да можеш чрез това да изостриш ума си. Наистина аз щях да хвърля по-малко усилия за написването на този трактат, ако бях направил това безподобни алегории и ако бе възможно да се разкрия на братята от Братството на златния кръст (Fratribus aureae crucis). Но за теб, както вече се каза, е най-добре да можеш да извлечеш оттук повече разум. Не бива също така да се учудваш, че съм скрил името си и че не искам да ти се разкрия лично. Аз не търся тщеславна чест за себе си и не искам заради света да прославя името си, а искам ти да имаш полза. Моите учители, истинските философи, не са ме учи ли заради известност да рискувам живота си и да се предлагам на скъперниците и разбойниците като продажна жена, при това с проституирането на тази голяма тайна да поема освен това върху себе си големи грехове187.\nЧитателят трябва да е доловил вече при Сендивогиус188, че колкото пъти се е разкривал пред големи господа, толкова пъти подобно нещо му е носело само вреда. Опитът показва, че някои философи, които не са пазили достатъчно съкровищата си, заради които са рискували душите си, са били удушени от високомерните си другари скъперници и им е била отнета по грабителски начин тяхната тинктура. Разумът подсказва, че всеки, който носи със себе си голямо съкровище, не би искал то да му бъде откраднато. В своя Анаграма Сендивогиус написа името си.\nПреди известно време един нов брат от Братството на златния кръст също така се разкри посредством скрита анаграма (Anagrammate и Aenigmate), така че името му ми стана известно. Защо тогава аз да се изправям пред очите на целия свят? Задоволи се с това, драги читателю, че се разкривам пред мъдрите и същевременно правя възможно да се открие името ми, което въобще не пази в тайна. Останалото поверя вам на нашия Господ Бог, който ще ти каже кой съм, ако Му е угодно и ако това е от полза за мене и за тебе. Недей да се блазниш и да предприемаш търсене на името ми, защото вместо да се опиташ да го на учиш или ме познаеш, ти сигурно ще да бъдеш предоволен, че имаш този трактат. Защото аз се заклех както Бернард фон Тревизо (Или в някои издания под името Тревизанус (Тревизан), Бернардус (Бернар)). Италиански алхимик, роден в Падуа (1406 – 1490), според някои източници на него му се било удало да намери камъка на мъдреците през 1481 г. Заедно с един свещеник в Родос. Приписва му се трактатът Реchemia. и подобно мислещи философи заради справедливостта на никого да не издавам нищо повече от това, което се разкрива тук. Никак да не те е грижа и за това, дали притежавам това съкровище, а по-скоро питай дали съм видял как е устроен светът, какво е било затъмнението в Египет, каква е причината за дъгата, как ще изглеждат светлите тела след всеобщото възкресение и кой е най-устойчивият цвят? Аз обаче ви питам вас, които разбирате моята книжка,дали сте видели откритото голямо солено море без всякакви вълнения да изведе до най-високите планини тинктурите на всички неща? Кажете ми къде от Сяра се получава Сяра, от Меркурий? А също така къде от Меркурий се получава Сяра и от Сяра Меркурий? Кога очите ви ще видят първообраза на пламенната любов, при която мъж и жена се прегръщат така, че и във вечността не могат повече да бъдат разделени един от друг, а стават едно в сърдечна любов? Ако разбирате за какво говоря сега и ако сте вършили подобно нещо с ръцете си и сте виждали с очите си, то аз съм ваш събрат и си отбележете, че зная също така и че няма нищо, което да ми е пожела но от вашето тайно знание, с каквото вътрешно намерение желая да напиша и този малък трактат.\nАко има някой, който би се оплакал от трудността на това Изкуство, нека знае, че то само по себе си не е трудно и че на онези, които Бог обича и които са отличени от Него за това, то се удава лесно.\nПоиска ли някой обаче да ме обвини, че съм описал изкуството прекалено ясно и разбираемо, тъй че всеки да може да го разбере, нему ще отговоря, че наистина съм го описал достатъчно разбираемо, но за онези, на които Бог е дарил тази възможност. Недостойните обаче ще трябва да останат настрана. Дума по дума съм разкрил цялото изкуство на най-умните, но те в сърцата си се надсмяха над това и не повярваха, че в нашето произведение има двойно възкресение на мъртвите. Затова нашето изкуство на теория и практика е чиста Божия дарба, която Той дава, когато и комуто поиска, и това не зависи от ничия воля или желание. Аз например бях запознат с това изкуство с всичките му подробности и майсторство от 17 или 18 години и въпреки това трябваше да чакам, докато бъде угодно Богу да ми окаже Своята милост. Никой човек не бива изобщо да се съмнява в сигурността и истинността на това изкуство,още повече, че то е така истинско, така сигурно в природата и така несъмнено устроено от Бога, както Слънцето свети през деня, а Луната през нощта. С това искам да завърша този малък увод и да започна със самия трактат. Вие обаче, обич ни братя от Братството на златния кръст, които тук или там оставате скрити и се радвате на високата Божия дарба в богобоязън, не се дръжте към мен така, като че не ме познавате. Знайте, че кръстът изпитва вярващите и изкарва наяве тяхната вира, сигурността и удоволството обаче скрива от тях. Бог да бъде с всички нас. АМИН.\nДревните и сегашните философи, многообични читателю и следовник на истинската мъдрост, след като по Божие отличие са постигнали целта на своето желание, заедно с това със своите записки обикновено да ват да се разбере и загатват за две неща на някои свои събратя по нагласа, които са скрити тук и там по света, че истинният Бог ще да просветли и техния разум, труда на техните ръце, и ще им разкрие голямата тайна на тази земна истина, за което те са Му с право задължени за пълна слава, чест и награда. Освен това те се умоляват да оставят след себе си освен книгите и търсещите изкуството ученици и указание или съобщение, та и други,ако на добрия Бог това би било угодно, да могат да узнаят тайните на познанието и тази наука.\nТакива люде е имало всред всички народи, както египтяни, измежду които Хермес Трисмегист189 е най-благородният, така и халдейци, гърци, араби, италианци, французи, англичани, холандци, испанци, германци, поляци, унгарци, юдеи и много други. Не по-малко учудващо е това, че макар и мъдри мъже да са писали на различни езици и по различно време, в писанията им се среща единомислие и еднозначен консенсус, така че изначалното им намерение бива постигнато и бързо може да бъде разбрано от всеки истински философ. Бог ги е дарил с тази голяма благодат да държат самото произведе ние в ръцете си. По същия начин както от хармонията произтича истината, така и обратно – дисхармония та изкарва на бял свят всеки софист и набеден философ.\nПодобен самозванец никога не разбира истински тайната на мъдреците и върви по своя път, следвайки собствения си ум, но всеки, който разбира от Изкуството, вижда неговата заблуда.\nХармонията обаче и единомислието между истинските артисти майстори в Изкуството навярно се състои в познанието на съставките, на тяхното разтваряне (Solution), тегло, огън и уголемяване (Augmentati on). Материята пък е единство, в което има всичко необходимо, от което е направено жадуваното от любящия. Изкуството, и то в изобилие, подобно на пясъка по брега, както казва философът Анастратус в Turba (Turba Philosophorum (араб., IX в.)), произведение под формата на диалог, често цитирано от алхимици те през Средновековното. Въпреки че е написано на арабски (оригиналът съществува само във фрагменти), произведението почива само на гръцката алхимия. Латински превод е налице от ХП в. Няма нищо по-превъзходно от червения пясък край морето и то е слюнката на Луната, която се прибавя към слънчевата светлина и бива коагулирана.\nЗа необходимостта от подобна единна материя свидетелства даже Агадмон, като казва: "Знайте, че ако не вземете това мое тяло (Сorpus), което е без дух, то не ще успеете да постигнете, каквото търсите, и то за това, защото нищо чуждо не влиза в творението и нищо друго не се изисква за него освен онова, що е чисто."\nЕто защо оставете множеството настрана. Защото природата се задоволява с едно-единствено нещо и който не знае това, ще загине. Подобна мисъл изказва Арнолдус де Вила Нова (Наречен също Арнолд (Арналд) фон Виланова (действителното му име обаче е Арнолдо Бахуоне)): 1235 или 1240 – 1311; известен лекар, философ и алхимик от Средновековието, преследван от Инквизицията. – Бел. прев./ в своята книжка, наречена Flos florum, където пише, че нашият камък се прави от едно нещо и с едно нещо. На краля на Неапол той също така казва, че всичко, което е в нашия камък, му е потребно, и той не се нуждае от нищо друго, още повече, че камъкът представлява една природа и едно нещо. Розинус190 също твърди, че само едно е онова, от което е направено всичко. И Лили191 потвърждава,че не е нужно повече от едно нещо, което във всяка една степен на нашето творение се превръща в друга природа. Тъй и Гебер192 говори в своята Summa за един камък, едно лекарство, към което ние не прибавяме нищо, нито пък отнемаме нещо от него, а отделяме само излишното. И Зайтес казва в Turba, че причината за това изкуство е едно-единствено нещо, което е по-силно и по-висше от всички неща, и се нарича силен оцет, който е направил така, че златото се е превърнало в чист Дух, без което не може да се запази нито белотата, нито чернотата, нито червенината. Когато бъде смесен с тялото, те стават едно цяло и го превръща в дух, и го оцветява с духовен и непроменим цвят, и получава от оцветеното обратно своя телесен цвят, който не може да бъде заличен. Ако се опиташ да подпалиш тялото без оцет, то ще изгори.\nОт тези думи обаче никой може да си извади заключението, че това са не едно, а две неща, а именно тяло то и така нареченият оцет. Те са необходими и трябва да се съединят непременно – едно мокро и едно сухо, за да не изгори от огъня сухото, а да бъде защитено от мокрото от изгаряне. С подобен аргумент и извод аз трябва да се съглася, стига да бъде той разбран правилно, защото по задължение, а не с цел съхранявам по-скоро остарели философски мъдрости в тяхното достойнство и истина. Защото първо е сигурно, че нашият преблагословен камък, имащ при мъдреците много имена, представлява една-единствена материя, която е приготвена от природата за майстора артист193, като тя е сътворена единствено за Великия камък, а не за някое друго нещо в света.\nПодобно нещо е пред очите на всеки и целият свят го вижда, разбира и обича, но не го познава. То е благородно и лошо, скъпо и евтино, ценно и незначително и се намира навсякъде.Теофрастус Парацелзус в своя та книга Tincturam Physicorum го нарича "червен лъв", назован на мнозина, познат на малцина. Хермес го нарича в I. глава на своята книга Живак, който в най-дълбоката си вътрешност е втвърден. В Turba на места то бива наричано AEs или руда, а в Rosario Philosophorum194 се нарича Сол. Накратко, тази материя има толкова много имена, колкото са нещата в света. Оттук произтича и това, че ти е толкова слабо разбирана от незнаещите. Незнаещи ги наричам аз, защото те, без да притежават предварително познание за природата и нейното качество, пристъпват към Изкуството, както едно магаре, което отива до яслата и не знае към какво протяга муцуната си, както казва Арнолдус.\nЗатова в своята Summa реrfectioniз Гебер наистина с право казва, че който не познава началото на природата в самия себе си, той е доста далеч от това изкуство. А Розариус съветва никой да не се залавя с това изкуство, освен ако не е познал началото и порядъка на истинската природа, а след като я познае, му е нужно едно-единствено нещо и това няма да му струва много разноски, защото това е един камък, едно лекарство, един съд, едно-единствено нещо и една същност.Следователно нашата материя е отделена с помощ та на природата и голямото умение на майстора артист, което, както казва Теофраст, ще я трансформира в белия орел, след което блясъкът на Слънцето не ще бъде като този на артиста195, или (както казва Базилиус Валентинус196) от него възниква един дух, бял като снега, и още един дух, чер вен като кръвта197, които крият в себе си третия198.\nИзхождайки от това, крал Арос е съвсем прав, като казва, че нашето лекарство е направено от две отделни същности, а именно от съединението на духовната и телесната, студената и влажната, топлата и сухата природа, и не може да бъде направено от никое друго нещо. Рикардус Англикус също казва, че камък и лекарство е онова, което философите означават като нещо двойствено (Rebis) състоящо се от две неща, а именно от тялото и от духа, бяло или червено, по отношение на което са се заблуждавали много глупци, тълкувайки по различен начин стиха: "Андрогинът е най-вярната норма в посочените фигури (примери) (Est rebis in dict rectissima norma figuris). И така става дума за две неща, които са едно нещо, а именно во дата, която се внася в тялото и го разтваря в дух, тоест в минерална вода, от която първоначално бива направено то,тоест от тялото и духа се получава минерална вода, наречена еликсир или фермент. Защото след това водата и духът представляват едно нещо, от което се правят тинктурата и лекарството, пречистващи всички тела. Ето защо нашето лекарство е направено от едно нещо, което е водата и духът на тялото. И тъй според философите имаме елементите сяра и живак над земята, а от тях са направени златото и сребро то под земята.\nБернардус граф фон Трезуе (Става дума за Тревизан) казва, че нашето произведение се получава от един корен и две меркуриални субстанции, взети сурови и извлечени от минералите, чисти и без примеси. Базилиус Валентинус също пише в книгата За естествените и свръхестествените неща в 4 глава: Аз искам още да ти разкрия в истината и Божията любов това, че коренът на философската сира, която тук е небесен дух, свързан с корена на духовния чрез природния Меркурий, е същевременно и началото на спиритуалистичната Сол. Той (коренът) се намира в една материя, от която се получава камъкът, съществувал преди мене, и то не в много неща. Въпреки че Меркурий сам по себе си и Сярата сама по себе си, особено заедно със Солта, се назовават от всички философи, и че Меркурий се намира в едно, сярата в едно и солта в едно нещо, аз ти казвам все пак, че подобно нещо е възможно само при изобилие на онова, което е в най-голямо количество като съдържание, и разпределено по специфичен начин, може да се използва и приложи за направата на лекарството и за промяната на металите: Духът на Вселената като най-висше съкровище на земната мъдрост и всичките споменати три неща са едно-единствено нещо, което се намира по едно и също време в едно-единствено нещо и бива извлечено от него. То може да превърне всички метали в един-единствен и е истинският Дух Меркурий и душа на Сярата ведно с духовната Сол същевременно съединени в завършен вид под едни небеса и обитаващи едно Тяло. Това е също така и драконът, и орелът.Това е кралят и лъвът, духът и мъртвото тяло, онова, което трябва да обагри мъртвото тяло на златото, докато стане лекарство. И така, приготвената от нас материя бива наречена мъжът и жената.\nПо-нататък Зимон казва в Turba, че тайната на това произведение се състои от мъжа и жената тоест от действащото (агенс) и страдащото (пациенс) (Agens и patiens). В оловото е мъжът, а в арсениевия сулфат199 - жената. Мъжът се радва на жената, които е взел, и получава помощ от нея, а жената приема от мъжа едно обагрящо семе и бива обагрена от него. И Диамедес казва:съберете мъжкото чедо на червения слуга с неговата благовонна жена които така събрани, заедно ще родят изкуството, до което вие не бива да допускате нищо чуждо, нито пък прах, нито пък някакво друго нещо, и бъдете ли доволни от зачатието, то ще ви се роди истинският син. О, колко безкрайно ценна е материята на този червен слуга, без който не може да съществува ред. Други го наричат Живак (Argentum vivum) или Меркурий и Сяра или огън. Когато Роджериус Бако200 казва в Speeulo, глава 3.: От Сяра и Меркурий биват раждани всички метали и не присъединявайте нищо към тях. Към тях не се добавя нищо и нищо не ги променя освен това, което произтича от тях. Затова ние трябва с право и да вземем Меркурий и Сярата за първоматерия на Камък (Философският камък). Менадус също твърди, че който събере живака с тялото на магнезия и жената с мъжа, той извлича (Освобождава) скритата природа, с която биват обагрени телата.\nЛулус201 в своята Codicillo пише, че ка чеството на нашия Меркурий е да се коагулира от своята сяра. И в Practica на своя Testament той казва, че живакът е преливаща и течаща влага, която предпазва от изгаряне. Други наричат това тяло, дух и душа. И тъй, във pore florum Арнолдус отбелязва.Философите казаха,че нашият камък се състои от тялото, душата и духа, и те изрекоха истината. Защото несъвършената материя те сравняват с тялото, тъй като то е слабо. Водата те са нарекли дух, и то с право, защото тя е дух. Фермента обаче те именуват с душа, тъй като той дава на несъвършеното тяло живот, който то преди това не е притежавало, и му придала една по-добра форма. И малко преди това той казва, че духът не е придаден към тялото, а е свързан с него чрез посредничеството на душата, защото душата е посредникът между тялото и Духа, който ги събира заедно. И Марианос202 казва, че душата бързо влиза в тялото си, ако обаче по искаш да я свържеш с друго тяло, напразно ще се трудиш. Също така според Лулус душата, тялото и духът са заедно и едно нещо е онова, което има всичко това в себе си, и то не може да бъде свързано с нищо чуждо.\nЗащо обаче е необходимо всички тези имена, с които бива назовавана тази наша субстанция, да бъдат посочени и обяснени тук от мен? Защото искам да се задоволим с тези, които са най-употребими и стоят най-близо до нашите намерения. И след като всъщност проследим откъде произтича тази наша материя и къде трябва да отиде ти, нека за малко се спрем и разгледаме какво е разтваряне и чрез това разсъждение направим ума си по-остър.\nОтносно убеждението и доводите за това, що е нашата материя и откъде би трябвало да се получава тя, то е необходимо да се знае, че Всемогъщият Творец, чиято мъдрост е толкова голяма, колкото самия Него, а именно безкрайна, по-начало е Онзи, който създаде два вида неща, а именно небесните и онези, които са под Небето. Небесните са самото Небе и небесните жители, върху които този път няма да философстваме надълго. Сътворените под Небето творения са тези, които са сътворени от четирите елемента, и в многочислието си са три по рода си. Първо, всичко, което е живо и с осезание, и се нарича животни. На второ място, всичко, което расте от земята и няма осезание, и се нарича растения. И накрая всичко, което расте под земята, и се нарича минерали.\nТези три вида творения обединяват в себе си всичко, което е сътворено в подлунната област от четирите елемента, и те не са ни повече, ни по-малко от своя вид така, както са утвърдени от Всевишния Бог и следователно са създадени така, че всяко нещо като род и вид не може да бъде превърнато в друго по рода и вида си. Както например от камък в човек или дърво, или от растение в маймуна или олово, или от олово в някое животно или растение. Подобно нещо, казвам аз, е невъзможно по нареждане на великия крал. Защото, ако това бе допустимо в природата, то някои от нейните разновидности, та дори и всичките, щяха да могат да бъдат превръщани в една. Но тъй като тогава всичко би било нахвърляно накуп, Всевишният Господ Бог не е пожелал подобна промяна по род. Нещо повече, Той не само че е съхранил тези три рода творения поотделно, но е пожелал и да въплъти във всяко едно творение собственото му семе, така че всяко едно да се съхрани, умножено по свой род, а не да иска да се превърне в рода на друго, като например човекът в кон, или ябълковото дърво в маруля, или диамантът в злато. Подобно нещо, казвам аз, е недопустимо в природата на другите неща. И както е било отначало, тъй ще остане до деня, в който Всемогъщият, Който в началото каза да бъде, ще каже да свърши!\nНо е допустимо между онези неща, които имат една обща субстанция, семена и съчетание на елементите, да се извършва и осъществява облагородяване и подобряване на състоянието им, след което тяхната субстанция става по-чиста и съвършена. Както например виждаме, че даден човек с много по-висш и разумен характер се извисява над други хора, нямащи подобен остър и фин ум, което пък води началото си от чистите и фини духове, а така също и от правилния и добре премерен строеж и състояние на тялото. И тъй следователно може да се види също така как даден кон е много по-благороден от друг, и така е почти при всички видове животни.\nТъй както стоят нещата с животинските родове, тъй е и при растенията. При дърветата чрез присаждане, облагородяване и други известни на усърдните градинари средства, както и при другата растителност всекидневно се наблюдава как измежду растенията и цветята от един и същ вид някое е по-благородно, по-красиво, по-благоуханно, но-добро, по-вкусно от останалите. Нека погледнем само нокътчетата и лалетата, за другите този път не искам да говоря, колко много и разнообразни са те по род, тъй че почти не може да ги преброи човек, които чрез усърдни грижи и подобрение стават, колкото повече време минава, по-благородни, и се появяват толкова красиви и благоуханни цветя, че както изглежда, подобни на тих не са расли никога преди това.\nКакво да кажа за металите, чиято обща субстанция е живакът, който бива варен и коагулиран от сярата? Както казва Рикардус Англикус в гл. 6.: Природата е удостоила рода на всички течни и топими неща според същността на живака и неговата сяра, защото живакът има свойството от изпарението, както от топли ната на сярата, която е червена или бяла. Червеното е символ на мъжкото начало арсен, сперма; бялото е символ на женското начало, девствена земя, божествена вода, Ева. Двете начала се съединяват по Божията воля, срв. “химическа сватба” Вж. също забел. за цветовата символика. – Бел. прев. и не гори, да се коагулира. Арнолдус в първата част на 2 глава, наречена За съвършенството на Учението, казва, че живакът е началото на всички неща, които могат да бъдат разтапяни, тъй като всички разтопими неща, когато са разтопени, могат да бъдат превърнати в него и той може да се смесва с тях понеже има същата природа, въпреки че тези тела се отличават от живака в своя състав по отношение на това, дали той е бил чист или за мърсен от нечистата сяра,която му е чужда и противна. По този повод Розинус казва на Саратанта, че материята на всички метали е свареният и несъвършен живак, който бива варен от сярата в корема на земята и след като сярата е различна, то и в земята се раждат различни метали, които понеже всички те имат една обща изначална праматерия, са различни според това, в каква мярка – по-голяма или по-малка, или изобщо липсва – е допълнителното въздействие.\nЗатова ежедневно виждаме с очите си как самата природа в постоянен труд се старае да пречиства металите и да ги доведе до по-голямо съвършенство и до Бога, което е и Замисълът в крайна сметка на природа та. Още повече че никой от металите не е толкова беден, че да няма у себе си поне едно зърно сребро или злато, и това е така, защото природата иска и може да прави злато от живака, който има своя собствена сяра при себе си. По този начин, ако нищо чуждо не се намеси и нечистата вонища и горяща сяра не пречи, както ще видим, на много места се намира чисто и фино злато, без примес на други метали.\nНо понеже в земните недра към живака се присъединява обикновено чужда сяра, замърсява го и не допуска съвършенството му, то и затова според вида на тази чужда сяра се раждат различни метали. Както се казва при Аристотел (4. Meteor.)203 Ако същността на живака е добра, а оксидиращата сяра е нечиста, то тя го превръща в мед. Ако обаче живакът бива каменист, нечист и с пръст, а сярата е също тъй нечиста, от това се получава желязо. Изглежда, като че цинкът има добър чист живак, но също така и желязо. Оловото обаче има голям, лош и съдържащ глина живак и лоша, невкусна и воняща сяра, затова не обича да коагулира.\nТази пречеща, оксидираща и воняща сяра обаче не е истинският огън, който приготовлява металите, защото живакът си има своя собствена сяра, която извършва това или както казва Бернардус граф фон Фрайге не: Мнозина напразно се заблуждават, че в пораждането на металите участва сярна субстанция, но явно срещу това говори фактът, че в живака, когато действа природата, е включена неговата собствена сяра, ко ято обаче не го управлява, а промяната се осъществява само посредством топлото движение и същевременно чрез две други качества на Меркурий. По този начин биват раждани различните метали на земята. За щото в металите,както казва Арнолдус в I глава на своята Rosarig, се съдържа двойно излишество. Едно то наистина се крие в най-дълбоката същност на самия живак. Другото обаче, което се присъединява, идвайки извън неговата природа, го разваля. Макар и с големи усилия, то може да бъде отделено от него, първото обаче не може да бъде отстранено дори и от острия ум на някой, който се занимава с Изкуството.\nЕто защо голямата топлина на огъня отдели оксидиращата влажност от металите, но живакът държи и предпазва от оксидиране онова, което е неговата същност, чуждото обаче отблъсва от себе си и оставя да бъде оксидирано. Вътрешната сяра обаче, която се съдържа в живака и го води към съвършенство, бива също тъй чиста и нечиста, оксидираща и неоксидираща. Оксидиращата пречи на живака да постигне своето съвършенство, тъй че да може да се превърне в злато, докато тази в края на краищата се отдели и чиста та и неоксидирана и устойчива сяра остава да съществува единствена, докато се получи злато или сребро, ако подобна сяра е бяла или червена. Тази вътрешна сяра обаче е различна, не като подранил Меркурий или като най-зрялата и ранна част на живака, затова и живакът я приема с такова удоволствие, докато друг вид чужда сяра той не взема. Както казва Рикардус в гл. 9, колкото по-еднородна и по-чиста е сярата, толкова повече се радва тя на простия и чист живак и се привързва към него, тъй че те се свързват един с друг по-здраво и следователно от тях се раждат по-съвършени метали.\nПодобна сяра обаче не се среща над земята, както казва Авицена204, освен когато нещо от нея се намира в златото и среброто, и то по-скоро в златото. Защото, по думите на Рикардус в гл. 12, червената сяра много по-отрано е в златото, а бялата е в среброто от по-късно време.\nИ тъй от всичко това може да се заключи, че съществува една-единствена и обща за металите субстанция, която чрез силата на своята вродена сяра или веднага, или пък след като е отделила от себе си чуждата не чиста сяра на другите метали, в продължение на много време и при непрекъснато варене205 се превръща в злато, което е краят на металите и съвършеният замисъл на природата. Така трябва да знаем,че природата и в този род, подобно на растителния и животинския свят, търси и иска да притежава по отношение на чистотата и финеса на есенциалната основна субстанция развитие към по-добро и към съвършенство в собствената си природа.\nТочно това, мили изследователю на природните неща,исках да загатна малко по-обстоятелствено, за да можеш по-обстойно да разбереш и проумееш толкова много неща. Защото ако търсиш направата на този наш камък от някаква животинска материя, то пречка на пътя ти ще бъде това, че двете принадлежат към различен род, защото камъкът е от минерален род, тази материя обаче е от животински. Но от никое нещо ,както казва Рикардус в гл. 1, не може да бъде извлечено нещо, което не е вътре в него. Затова защото всеки вид в своя вид и всеки род в своя род, и всяка природа търси съобразно силата на своята природа да се умножи и да дава плод според природата на своето качество, но в никоя друга природа, която й е противоположна. Съобразно това, всичко, което има семена, е идентично със своето семе. И Базилиус Валентинус казва: Отбери и разбери, приятелю мой, че ти не би трябвало тук да си избираш животинска душа. Твоята плът и кръв, тъй както е благоволено и дадено това на животните от Твореца, принадлежи също тъй и на животните. От тях са направени всичките, от това е възникнало животното.\nЗатова трябва да се чуди човек на онези, които се считат за много изкусни и търсят в менструацията на жената (Menstruis mulieribus), в спермата (Spermate), в яйцата, в косите, в урината и в други неща субстанцията на Камъка (Materiam Lapidis), и изпълват толкова много книги с подобни рецепти, а също тъй омайват и привличат и други още по-неразумни с такива недостойни неща.\nТой Роджериус Бако в Speculi, гл. 3, се учудва на глупостта на такива хора, казвайки, че е чудно един предпазлив човек да вижда целта на своите занимания с Изкуството в животинските и растителните неща, които са твърде различни, след като се срещат минерали, които са му много по-близки.\nВ никакъв случай не е за вярване, че изкуството на някои философи е вложено в съвършено разнородни неща, освен ако това става единствено за сравнение. Тъй и нашият камък не израства, както казва Базилиус Валентинус, от нещата, които оксидират. Защото нашият камък и неговата материя е със сигурност опасност за всеки огън. Ето защо е добре да престанеш да търсиш и животинските неща, понеже природата не е допуснала да го намериш в тях. Ако обаче някой поиска да търси нашия камък в растителните неща, каквито са дърветата, тревите и цветята, то той по посочените причини ще се заблуди не по-малко от онзи, който иска да направи от едно животно голяма скала. Защото всички треви и дървета, ведно с всичко онова, което идва от тях и е заченато от природата в природно съчетание, оксидират и от тях не остава ни що друго освен само една сол с фина пръст. И нека никой да не се оставя да бъде прелъстен с това, че от ядливата част на пшеницата се получава Философският камък. Още по-малко слушай онези, които се осмеляват да правят от виното и от частите на лозата този камък. Защото по причина на това, че не разбират добре творбите на Раймон Лул, те доказват с големия си ум, че нищо не разбират, и с това подвеждат себе си, а също така и други. Наистина не е съвсем без основание фактът, че от това се подготвят и приготовляват великолепните и превъзходни (разтварящи) течности, без които нито в медицината, нито в алхимията може да се направи нещо прекрасно. Но творецът на всички неща не е допуснал в природата им възможността да се направи или извлече от неговите семена Философският камък, както бе казано по-горе, а е повелил те да останат в своя вид.\nЕто защо всеки разумен човек трябва лесно да схване и заключи, че понеже нашият камък, както се каза, е неоксидиращ, а нещата от растителния и животинския свят са оксидиращи, то трябва да се потърси и намери за направата му материя от минералния свят.\nИ тъй като въпросният наш Философски камък е минерално творение, то с основание се поставя въпросът, понеже камъните са от най-различен род, под които се разбират тъй също най-различни видове материя и пръст, соли, минерали и метали, от кои в края на краищата би трябвало да се направи той?\nНа това отговарям, че от камъните той не може да се направи по причина на това, че в тях липсва течен и топим Меркурий или че те не могат да се разтапят и освобождават както в тяхната първична материя, по ради прекалено грубата им сира и излишество на земно качество. Следователно никой умен изследовател на природните тайни не ще търси материята на Философския камък в солите, стипцата и други подобни неща. Защото той не ще открие нищо друго освен един остър корозиращ и объркан дух, но не и Меркурий и Сяра, каквито търсят и искат да имат философите.\nПосредством подобни неща не може да се получи никой минерал, като магнезий, марказит206, антимон и т.н., а още по-малко някой метал. При това положение как би могла да се получи тогава материята на Философския камък, който е и завършекът и съвършенството на всички метали и минерални образувания? Освен това те нямат изобщо нищо общо с металите, нито пък са приятели с тях, а ги оксидират, рушат и унищожават. Как могат тогава да служат за тяхното подобрение? Чуй само какво казва за това в гл.10 Рикардус Англикус:Малоценните минерали не могат да се превърнат в метали, на първо място, защото те не се раждат от първичната материя на металите, която е Меркурий. Тяхното раждане поначало е различно от раждането на Меркурий по форма, материя и състав и по тази причина никакви метали не могат и да произлязат от тих, още повече, че една-единствена праматерия и семе на едно-единствено нещо могат да родят подобно нещо. Малоценните минерали не са родени от Меркурий, както се разкрива още от Аристотел и Авицена. Ето защо, ако се пра ви опит от тях да се получат метали, то се налага най-напред те да бъдат превърнати в първичната материя.\nНо тъй като подобно нещо не може да се случи чрез никакво изкуство, те не биха могли да бъдат метали, а следователно и материя на камъка. Затова защото малоценните минерали не могат да бъдат началото на изкуството чрез изкуството, което е Меркурий. Те не могат да станат среда и завършек, каквито са метали те и тинктурата, понеже малоценните минерали са чужди на металите в природата. Въпреки че вземат вече участие в някои минерални сили, те са все пак с по-слаба добродетел и са оксидиращи. Затова и металната природа никак не им се радва, а ги отблъсква от себе си и запазва при себе си само онова, което е от нейната природа. Ето защо глупците, които вършат толкова много и толкова различни работи и шарлатании, за да мамят хората, са способни само на объркани неща, които нито имат природата у себе си, нито пък могат да я дадат от себе си.\nИ нека никой не се оставя да бъде сьблазнен от книгите на философите, ако в тих се говори понякога за соли. Така в Allegorii Sapientum се казва, че който работи без сол, той не ще събуди мъртвото тяло. А в книгата на Солилогиус пише, че който работи без сол, той стреля с лък без тетива. Но философите имат много по-различно мнение за минералните соли. Това ясно се вижда също така от Rosario Philosophorum, където се казва: Солта на металите е Философският камък. Защото нашият камък е коагулирана вода в златото или среброто. Той е противостоящ на огъня и преди да бъде направен в присъщия му вид, бива разтворен в своята вода. Това че коагулираната вода на философите не е водата на минералите, а техният Меркурий, изтъква Гебер в Книгата за пещта в 19. гл., където казва: Потрудете се, Слънце и Месецо, да разтворите вашата суха вода, която е общоприето да се нарича Меркурий. От друга страна, философите говорят в своите речи също така за сол, както се вижда в Clangore Buccinae, където четем: Запомни, че телата стипца и соли са онези, които изтичат от нашите тела. Понякога те наричат също така лекарството сол, както е на писано в Scala: Способността на другата вода е в това, да възвисява земята в нейната чудесна сол единствено посредством свойствената й притегателна сила. Арнолдус също така отбелязва в книгата за съхраняването на младостта, че окова, което няма равно на себе си в съхранението на младостта, е солта от минералите. Мъдреците, когато са приготовлявали камъка, са го сравнявали с естествената топлина на един здрав юноша и заради това уподобяване някои от тях са наричали камъка с името на едно животно, а други на минерала хифир207, мнозина са го наричали също така вечно лекарство и жива вода. Цялата наука на неговото приготовление се състои в редуцирането му до чиста и пивка вода с онези неща, които имат едно и също общо качество с него.\nОттук става достатъчно ясно, че нито според учението на философите, нито според собственото качество на природата материята на камъка може да се счита за почиваща върху по-низшите минерали.\nНо нека малко се огледаме и проверим дали материята на нашия Велик камък би могла да бъде направена от средните минерали, като марказит, антимон, магнезит и други, още повече, че философите многократно говорят за това. Зениор208 казва също така, че ако в златния варак209 не коагулираше младостта на Меркурий, нашето майсторство никога не би довело до успешен край. И Тома Аквински210 казва: Вземи нашия антимон или уловената черна земя, а Парменидес дава указание в Turba да се вземе живак, който да бъде коагулиран в тялото на магнезия или в сярата, която не изгаря.\nСледователно трябва да се знае, че философите не изразяват в подобни изказвания своето мнение, а сякаш искат да намекнат, че от тези неща би могъл да бъде направен нашият Велик камък, но те казват подобно нещо само като алегория. Защото златният варак и магнезиевият минерал на философите са нещо много по-различно, отколкото онова, за което става дума, а именно самата материя, която философите иначе наричат агенс, лъв, крал, сяра (Sulphur) и с още много други имена. Тя наистина бива наричана златен на рак, защото има силата на златото в изобилната оцветеност, и се нарича магнезий заради голямата добродетел и сърдечност, които произтичат и възникват от нея.\nИ ако Тома Аквински я нарича антимоний, то той прави това поради черния блестящ цвят, който тя добива след разтварянето. Защото като се е получил черен нашият камък, философите го уподобявали на всичките черни неща.\nМоже обаче някой да ми внуши и каже, че някои от тези минерали са родени не само единствено от Меркурий и Сярата, но също така се превръщат в метали, ако види, че магнезият или бисмутът се смесват с оловото и цинка в стъкленицата.\nАнтимонът освен това не само се смесва с металите, но от него се получава и естествено олово. Така лица от висок, както и от по-нисък ранг многократно са виждали, че от това се е получавало злато. Тъй като те самите са родени от Сярата и Меркурий, то чрез Изкуството те отново могат да бъдат извлечени от тях и понеже имат общ произход с металите, то и материята на камъка би могла да се вземе оттам.\nНа това ще дам следния отговор: първо, че наистина измежду тези средни минерали би трябвало да се от чете една разлика, а именно, че има такива, които съдържат в себе си Меркурий, както и други, които го нямат. Първите, които съдържат Меркурий, трябва наистина да се пазят, защото и техният Меркурий посредством нашето лекарство може да бъде превърнат в злато и сребро, и затова мисля, че на полуметалите, които имат предпоставки да станат метали, трябва наистина да се обърне внимание. На останалите обаче, които не съдържат Меркурий, да не се обръща внимание. Но понеже заради лошата и оксидираща сяра, която е налице при тях, и е причина за това, антимонът да е враг на всички метали и да ги оксидира, с изключение на златото, което заради неговата устойчивост не трябва да се взема тук предвид, такива средни минерали не могат да стигнат много далеч, а също така не могат и да бъдат избрани за материя на нашия камък, която трябва да бъде чист, съвършен Меркурий и чиста и неоксидираща сяра. Че те са съвсем нечисти и напълно заразени от своята сяра, лесно се вижда, когато бъдат заведени и изпитани в тяхното учили ще, за да се види какво са научили.\nЗащото се вижда ясно при цинка, който би трябвало да се счита за чист Меркурий, ако се съди по блясъка и теглото му, външния му вид и разбиране, че щом попадне в огъня, започва да дими и бързо да изчезва подобно на бледожълта сяра. Серно-железните жълти соли (марказити) (Marcasiten) поради голямата им земна нечистота не могат да бъдат принудени да се съединят с нищо. Антимонът обаче, който чрез изкусни умни действия може да се пречисти от прекалената си чернота и да се превърне в много бял и красив принц (Regulum), за всички изглежда точно така, сякаш от него би могло да се направи нещо особено, и то в такава голяма степен, че онези, които иначе се считат за умни, са на мнение, че Философският камък би трябвало да се прави от него. Но при все че се мисли за винаги възможно антимонът да може да се пречисти добре от неговата чернота, то все пак неговата същност и сярната му трошливост си остават при него, което впоследствие, изглежда е причина за това че той не може да се разстеле с чук или да стане ковък, качество, присъщо на всеки метал което заедно с други качества би го причислило към металите.\nНо грубият, нечист Меркурий не запазва по всяко време при себе си летлива сяра. И онези, които се смятат за големи философи и освен себе си искат да убедят и други с много книги и обширни писания че именно в това се състои цялото им съмнение, нека любезно ми позволят да не се съглася с това тяхно мнение.Защото се търси съвсем глупаво нещо в друго нещо, което не е в него, както казва Арнолдус. В Тигба е написано, че Философският камък е чиста материя, а Лилиус казва в своя последен Тестамент, че нашата тинктура е само един чист огън. И във Vade тесит той казва, че единствено финият дух е този, който оцветява (Tingiret) и пречиства телата от тяхната проказа. Минералите обаче, които са груби и нечисти като другите, по никой начин, освен ако не са променени посредством нашата тинктура или вътрешно, не могат да бъдат пречистени. Така също и материята на нашия камък не може да бъде постигната от тях, а още по-малко да бъде взето нещо от нещо, както казва Рикардус в гл. 1, в което то не се намира.\nКакво да се каже обаче за виктриола, тоест за синия или зеления камък211 въвеждащ с чудните си качества мнозина в заблуда, особено с това, че една голяма част от него се превръща в мед и че може също да превръща желязото в мед? Затова накратко трябва да се знае, че това не е нищо друго освен начало и материя на медта, тъй като в жилите на земята отровният газ и димният Меркурий са намерили място, където подобна горчива свиваща Венерина сяра е в такова голямо количество, че тя скоро бива приета, коагулира вътре и иска да стане метал. Но понеже природата се стреми да отдели чистото от нечистото, оксидиращото от неоксидиращото, а количеството и множеството на упоменатата сяра са били превишени прекалено много, то и Меркурий е трябвало също да се раздели и да се остави да бъде скрит в зеленото на зеления камък.\nТова ясно се вижда от факта, че обикновената сяра с прибавянето й става причина медта най-напред да се разруши и калцинира, защото Изкуството за кратко време и със силен огън извършва това, което природата трябва да осъществи с по-бавен огън. То окислява медта изцяло и я превръща във вид витриол посредством обикновени действия, като в зависимост от това, дали сярата е много или малко, той се обогатява или обеднява откъм багри. По тази причина може да се случи така, че даден вид витриол да има в по-голяма степен качества на медта от друг вид.\nТрябва да се отбележи, че огненият дух (Spiritus) който се намира във витриола, произхожда от сярата, понеже той се среща и в обикновената сяра и се извлича от нея. Така във витриолния дух се усеща също серният мирис и серният дух превръща сярата на Марс (Sulphur Martis) също в един вид витриол като витриолен дух (Spiritus Victriol). Но тъй като в желязото също има груба сяра, остротата на витриола оказва разяждащо въздействие върху й, търси там Меркурий, който не е много по-различен от собствения Меркурий, и заедно с него, чрез свързването с неговата сяра, побеждаваща Меркурий, се превръща в ковка мед.\nИ тъй като във витриола има такава излишна и сурова сяра, а Меркурий, който все още изобщо не е стигнал до своето пречистване, е толкова малко, то ние не ще получим желаното. И тук трябва да се вземе предвид учението на Алфидий, който казва там: Сине мой, пази се и страни от мъртвите тела и камъни, защото в тях няма път за промяна, тък като животът им не се увеличава, а бива намаляван,когато там има соли като златен варак, арсеник, магнезиев прах, марказити и други подобни.\nИ Арнолдус казва във рогеогит: Причината за тяхната заблуда е, че четирите духа, а именно златният ва рак, селитрата212, живакът и сярата, не са имената нито на съвършените, ни то на несъвършените метали, с изключение на Меркурий и сярата, която коагулира Меркурий.\nОт тези последни слова на Арнолдус обаче някой може да заключи, че обикновената сира и живак са материята на нашия камък, понеже те биват причислявани към четирите духа и защото сярата коагулира Меркурий. Тук аз трябва да попитам ведно с Рикардус, който в гл. 2 иска да знае дали всяка сяра коагулира Меркурий? На това отговарям с не. Защото всяка обикновена сира, както казва философът, е противна на металите. Защото трябва да се знае, че сярата е родена от тлъстината на земята в земните недра и посредством умерено варене бива втвърдена и едва тогава ти бива наречена сяра.\nСярата обаче бива два вида, жива и оксидираща. Живата сяра е действащата част при металите и след като бъде пречистена от всички нечистотии от природата, се създава материята на нашия камък.\nОксидиращата и обикновена сяра обаче не е материята на металите или материята на камъка (Lapidь Materia), а неин враг. Защото обикновената, оксидираща сяра не спада към нашето майсторство, казват Авицена и Рикардус Англикус, тъй като тя не е произлязла от тях, защото по всяко време ти заразява, почерня и унищожава това, което е приготовлявано като бяло чрез изкуството. Защото тя е унищожаващ огън и пречи на втечняването, когато бъде запалена. Как изглежда тя, виждаме по желязото, което съдържа в себе си постоянна, груба и нечиста сяра. Когато то обаче бъде изгорено, от него се получава земно същество, подобно на умряла кокошка. Как би могла тогава тя да даде живот на други? Защото тя има двойно излишество, а именно това, което може да бъде запалено, и земното.\nПо тази причина разграничи сега добре обикновената сяра от тази на философите, която е безхитростен, жив огън, съживяващ други мъртви тела и довеждащ ги до успешен край.Затова обикновената сяра не може да бъде материя на нашия камък. Какво обаче да кажем за обикновения живак, след като всички философи казват, че материята на нашия камък е с меркуриална субстанция и че има в себе си много качества, които биват приписвани на живака? Защото това е началото на всички неща, които могат да бъдат разтапя ни, както казва Арнолдус, Ros lib. 1, сар. 2. Понеже всички разтопими неща,когато бъдат разтапяни, биват вътрешно преобразувани и живакът се смесва с тях, защото е от тяхната субстанция, въпреки че телата се отличават по своя състав от живака, след като същият, чист или нечист, е освободен от своята нечиста и чужда сяра. А в гл. 4 пак Арнолдус казва, че живият Меркурий във всичките свои въздействия е чист, най-съвършеното и най-постоянното нещо, защото запазва от изгарянето и е причина за течението, когато е устойчиво направен, и е тинктура за червенината, преливащо съвършенство, бляскаво сияние и не се оттегля от смесения, докато съществува. Той е любезен и общителен, и е средството, смесващо тинктурите, понеже то може да се смесва напълно с тях и да остане вътре в тях, доколкото е от тяхната природа. Живият Меркурий е единствено побеждаващият огъня, но не е възможно да бъде победен от огъня. Той му се наслаждава и почива в него.\nИ Бернардус казва: Ние следваме с най-голяма точност природата, която в своите рудни жили няма друга материя, в която да действа, освен чрез формата на чистия Меркурий. В този Меркурий се крие именно устойчивата и неизгаряща сяра, която завършва нашето дело без някакви други cyбстaнции освен чистата меркуриална субстанция. И тъй като в Меркурий има толкова чудесни добродетели, то е необходимо да се каже, че той би трябвало да е материята на нашия камък. На това ние отговаряме, че тъй както съществуват два вида сяра, тъй има и два вида Меркурий, обикновен и този на философите. Обикновеният Меркурий ще сурово, незавършено и открито тяло, което не остава в огъня както философския Меркурий, а се превръща дори при малка топлина в дим и бива прогонен. Затова и философите най-общо казват, че на шият живак не е обикновен живак. Така в своята Clauicula, сар.I. Лул отбелязва:Ние твърдим, че обикновеният живак не би могъл да бъде живакът на философите, все едно с какво изкуство бива приготвян той, защото обикновеният не може да бъде запазен в огъня, освен ако това стане чрез друг телесен живак, който там е топъл и сух и води до успешен край.\nНо мнозинството от философите са писали за сублимацията и другите приготовления на обикновения живак, вследствие на което по-късно са възникнали толкова чудни работи, и е била изучена природата и качеството на тази есенциална субстанция и още много неща, но целта, която са си поставяли а именно голя мото съкровище на земната мъдрост, още никой не е могъл да открие в тих, понеже природата не го е вложила в тези неща. В действителност обаче в работите на тези философи се говори тъй прелестно, че те би ха могли да прелъстят дори някого, когото хората считат за мъдър. Ето един пример: Аз познавах едногова, който го бе амалгамирал със злато и бе се отнасял с него тъй фино, че го бе превел през всички цветове, докато се стигне до лимоненожълто. Когато моят познат обаче се отказал да получи от този цвят и силил огъня, мислейки, че той е вече фиксиран, тоест устойчив, ръководейки се от философите, от мъдрите, които не може да са се излъгали в огъня, стъклото се пръснало на парчета, Меркурий избягал в комика, вземайки със себе си златото и позлатявайки го. Откъдето въпреки всичко било събрано много злато и след това отново редуцирано.\nСледователно е станало ясно, че обикновеният Меркурий, който сам е тяло, не би могъл нито да отключи, нито да действа в друго тяло, а именно в златото, въпреки че в него могат да се наблюдават вече много цветове, тъй като топлината действа във влажността. Ако обаче този добър човек би възприел както много други това, което казва Арнолдус във flore florum, то той не би процедирал по подобен начин. Така Арнолдус, говорейки за подобни лаборанти, казва: Когато по-внимателно разгледали това, забелязали, че живакът е началото и произходът на металите. Със сярната и приготовляваща топлина те сублимирали за себе си Меркурий; след като го фиксирали, го изолирали и коагулирали, когато обаче стигнали до проекцията (Proiection. За същата трансмутационна операция – оцветяване,се използва и означението Tingierung), нищо не намерили.\nЕто защо не можем да сметнем и обикновения живак за материя на нашия камък. Досега търсихме материята на нашия камък при животните, растенията, в света на камъните, в малките минерали, а също така в средните и големите минерали, но въпреки това не намерихме подобна материя, затова трябва още да се огледаме дали няма да я открием в металите и ако открием в тях такава материя, да видим дали се среща едновременно във всички или само в някои, и по-точно в кои. Защото е отдавна известно, и за това свидетелства също така Роджериус Бако в главата Speculo, където той пише, че всички метали са родени от сяра и живак и че към тях не може нито да се закачи, нито да се прибави нещо, нито да бъдат превръщани, освен в онова, което естествено произтича от тях, защото всяко подобрение умножава природата на това, от което са. Същото казва и Рикардус в гл. I, където твърди, че в цялата природа всяко нещо продължава и ражда според рода си, а не конят да бъде раждан от човек. Това е волята на Твореца. Така и животните без разум не могат да се множат по друг начин освен според рода им. Както казва Базилиус Валентинус, не можеш да търсиш истинния камък, нито да се заемаш да си го правиш сам, защото изначално нашият камък е направен от своето собствено семе.\nЗа да намериш обаче това семе, трябва най-напред да прецениш за самия себе си защо искаш да търсиш нашия камък, тъй че на теб самия да стане известно, че не от нещо друго, а от метален корен трябва да произтича той, от който произтичат и самите метали според волята на Твореца. По този начин съществува голямо подобие между раждането на металите и това на Великия камък, защото и в едното, и в другото са необходими сярата и живакът, които крият в себе си солта като своя благородна душа, и не е възможно да се постигне полезността в метална форма, докато тези тримата (сярата, живакът и солта), които са взети от металната същност, не бъдат събрани в едно, като към металите след това не е необходимо да се прибавя нищо, което не произлиза от тях. Така става явно, че както казва Вако, нищо, което не е произлязло от Меркурий и сярата, не е достатъчно, за да ги направи съвършени и да допринесе за превръщането. Затова би трябвало за раждането на Великия камък да се използва метална материя. Въпросът обаче е дали тя може да се намери в несъвършените метали.\nЩе се намерят много люде, които смятат, че от цинка или оловото могат да вземат материята за Бялото, а за Червеното – мед или желязо, или тези две материи на камъка, но са особено объркани от страна на сами те философи. Защото както казва Гебер в lib. fornac., гл. 9., тестото, което трябва да стане фермент, извличаме както обикновено от несъвършените тела. И след това ти даваме едно обикновено правило, според което бялото тесто се извлича от Юпитер и Сатурн (love и Saturno), червеното обаче от Венера, Сатурн и Марс (Чепеге, Saturno & Marte). Така учи също и Базилиус Валентинус в своята книга за естествените и свръхестествените неща, как от свързването на Марс с Венера (Coniunction Martis & Veneris) да се направи тинктура.\nЗатова, триумфирайки, той казва: тинктурата на Слънцето и Луната е бялото, а после идва тинктурата на ви триола или Венера, след което се стига до тинктурата на Марс, при което двете съдържат в себе си също така тинктурата на Слънцето, ако преди това постоянно са били довеждани до фиксация. След тях следват тинктурата на Юпитер и Сатурн за меркуриалната коагулация, а след това и самата тинктура на Меркурий.\nИзследователят на природните тайни обаче трябва да знае, че това не е било мнението на Гебер и Базилиус Валентинус или на други философи, иначе те биха говорили против самите себе си, което не може да бъде, защото мъдреците никога не се налага да лъжат в своите писания, тъй като те крият истината чрез таен език, защото нито в отделните несъвършени метали, нито помежду им може да стане смесване, водещо до някакво съвършенство, от което поне малко да се подобрят. От тях самите това не може да се получи, защото за материя на нашия камък се изисква най-чистата същност на Меркурий, както казват Клангор Вукине, Авицена, Лул и въобще всички философи. За нашето дело трябва да изберем най-чистата меркуриална субстанция. Тази най-чиста субстанция на Меркурий обаче не се среща в несъвършените природни метали, понеже те биват до такава степен разваляни и повреждани от чуждата им и нечиста сяра, че по този начин подобно на прокажени тела чрез никакво изкуство не могат да бъдат доведени до най-съкровеното и пълно пречистване, защото те самите не остават силни в огъня, което обаче е необходимо качество на нашата материя.\nДа видим какво казва Гебер в своята Summa, сар. 63, за тази присъща на несъвършените метали липса на чистота и за качеството на съвършения Меркурий. По такъв начин с истинска изобретателност открихме чудния род на две тайни. Първата тайна са трите причини за повреждането на всеки (несъвършен) метал чрез огъня. Едната причина е тази, че оксидиращата сяра в своята най-дълбока същност е в действително ст открита и запалена от силен огън, тя намалява цялостната същност на телата, образува дим, като накрая ги изяжда, колкото и добър да е живакът им.\nВтората причина е, че външният пламък бива уголемен чрез несъвършените метали, преминава през тях и прераства в дим, колкото и да са силни те.\nТретата причина е тази, че техните тела могат да бъдат отворени посредством калцинация (Calcination), защото след това пламъкът на огъня може да премине през тях и да ги прогони в дима, независимо от това ,колко съвършени са те. Когато всички причини за гибелта им са налице, то телата непременно трябва да загинат и да се превърнат в нищо. Ако обаче не са налице, то скоростта на разпадането на телата се забавя Другата страна на тази тайна е доброто качество, което се наблюдава в телата поради живака. Защото живакът, туй като при него няма причини за загиване и прогонване, не може да бъде раздробен на съставни части,а остава да съществува в огъня в цялостната си същност, което е причината за неговото съвършенство. Затова нека хвалим всеславния и всевишния Бог, Който го е сътворил и му е дал такава същност, а на същността това качество, което не може да се намери в нищо друго в природата, в което това съвършенство се постига посредством някое изкуство и което можем да намерим в някоя сродна сила (potentia propingua). Именно той, живакът, побеждава огъня, но не може да бъде победен от него, а любезно пребивава в него и му се наслаждава.\nС тези предадени тук думи на Гебер безпогрешно се доказва, че в несъвършените метали не би могла да се съдържа материята на нашия камък, тъй като те сами по себе си са нечисти, а когато се направи опит да бъдат пречистени, избягват съвсем в огъня. Нашият Меркурий обаче е устойчив поради своята чистота в огъня и нищо не би могло да му навреди.\nИ след като несъвършените метали поотделно не са материята на нашия камък, то те още по-малко могат, заедно смесени, да я образуват, защото е явно, че чрез смесването си те не стават по-чисти, отколкото са били преди това поотделно.\nОсвен това се получава нова смес, която напълно противоречи на нашето намерение, а както се каза по-горе, необходима е една-единствена материя. За подобно нещо свидетелства ясно Хали (Арабски алхимик, живял през Х век), когато в lib. Secret., сар.9, казва, че камък е това, което не бива да смесваш с никое друго нещо, и с него работят мъдреците, като оттук следва, че с него лекуват. С него не се смесва нищо нито като цяло, нито с отделните му части.\nМориенус също казва, че тази способност в началото произтича от един корен, а впоследствие се разпростира върху повече части и отново се превръща в своята същност. И след като несъвършените метали не могат да бъдат материя на камъка, защо всъщност философите повеляват да се работи върху тих? Отговорът е, че когато философите повелиха да се вземат нечистите тела, те не разбираха под тях мед, желязо, олово, цинк и т.н., а тялото им или тяхната пръст, или както казва Арнолдус във flore florum: Меркурий бива прибавен към земята, тоест към несъвършеното тяло. И въпреки че земята им сама по себе си е толкова съвършена и чиста, тя е все още нечиста и несъвършена по отношение на същността на камъка, тъй че природата да може да предприеме каквото и да било.\nИ тук изкуството превъзхожда природата, понеже то извършва онова, което природата не може да направи. Но че тази пръст, както се каза, е несъвършена преди съвършеното пречистване и прераждане, се вижда от това, че тя не може освен това да оцветява и усъвършенства и че не притежава нищо повече от това, с което я е дарила природата, но когато тя е преродена, може да направи много неща. Нейната нечистота явно се усеща в нашето творение, в това, че тя е съвсем черна и по тази причина бива уподобявана на олово или антимон, след което става сива и се нарича Юпитер213 , цинк или бисмут, и това е преди да се постигне Бялото: След Бялото тя се нарича Марс214 и Венера215, преди да е станала напълно червена заря. Но че това е единственото пречистване според Базилиус Валентинус и че много люде търсят нещо различно от това, което е описано в горепосочената книга, свидетелства самият той в своя Tractat за Великия камък, където описва материята на камъка и казва как в Слънцето е събрана дарбата на всичките три (Става дума за алхимическата триада сяра – сол – живак) да бъдат твърди, и за това е налице всичката сила на огъня, и че Луната заради своя строг Меркурий не бяга толкова бързо в огъня, и издържа своя изпит. Накрая той казва: Най-голямата блудница Венера е облечена в пищни багри и е самонадеяна, и тялото й в по-голямата си част е само тинктура, която е обагрена със същата боя, която се съдържа и в най-добрия метал, и поради излишеството се оцветява в червено. И тъй като тялото й е прокажено, устойчивата тинктура не може да има постоянно жилище там, а трябва да изчезне заедно с нейното тяло. Защото там, където тялото изчезва чрез умъртвяване, душата също не може да остане, а трябва да си отиде. Защото жилището е разрушено и изгорено с огън, тъй че мястото му да не може да се разпознае или да бъде обитавано от някой друг. В едно тяло, което е добре фиксирано, тя с удоволствие живее, раз бира се. Устойчивата сол е посветила и дарила на войнолюбивия Марс твърдо, сурово и грубо тяло, от кое то произтича смелостта на неговия характер. Тя наистина не може да бъде отнета от този княз на войната, защото неговото тяло е твърдо и не може да бъде ранено. Вероятно някой би сметнал, че понеже Венера притежава устойчива сяра, то тя, според учението на Базилиус, би трябвало превъзходно да се съединява със меркуриалния дух, от което да бъде направена тинктурата. Но трябва да се има предвид това, което вече многократно бе казано и посочено от самия Базилиус, а именно, че нашата материя не е съчетана от много неща, понеже общото е едно-единствено нещо и се намира същевременно в едно-единствено нещо и бива извличано от него. Духът на Меркурий и душата на сярата се съединяват с духовната сол под едно небе и живеят в едно тяло. Осъзнавайки това, заблудилият се ще се отвърне от подобни свои погрешни представи и ще насочи своите мисли към съвършените метали. Той ще вникне в изказването на Платон: Защо не подложите на нагряване и разлагане и след това не разтворите други тела, ако можете да намерите в тях (съвършени), каквито търсите?Но преди да ги използвате, необходимо е да ги превърнете в природа та на съвършените тела.\nЕто защо, мили мой изследователю на природните тайни, остави всички животински, както и растителни неща, всички соли, стипца, зелен и син камък, марказити, магнезити, антимона, всички несъвършени и не чисти метали, и търси твоя камък, както казва Арнолдо де Виланова, Rosar, част I,гл. 7, в Меркурий и Слънцето, за да постигнеш злато, а в Меркурий и Луната, ако искаш да получиш сребро, тъй като цялото изкуство се крие в тях. Защото, ако огьнят е началото на огъня, както казва Риплеус216 в porta I., то и златото е начало на правенето на злато. Ето защо, щом искаш чрез философското изкуство да направиш злато, респ. сребро, то не използвай за тази цел яйца или кръв, а злато и сребро, но не ги докосвай с ръка. Те – естествени и бели, калцинират и водят до ново раждане, което, както е при всички останали неща, ги умножава според рода им. По тази причина Рикардус (в гл.10) напомня, че трябва да се посее злато и сребро, за да дадат плодове чрез нашия труд и с посредничеството на природата. Сле дователно те съдържат в себе си и са онова, което търсим и се стремим да получим. А и защо това да не е така, след като имат у себе си чист и съвършен Меркурий с червена и бяла сяра, за което свидетелства Рикардус в гл. 12? Авицена също казва, че във всяко злато се съдържа червена сяра.Подобна сяра обаче не се намира над земята, освен в тези две тела. Затова се налага да подготвим всичко съвсем внимателно, за да можем да имаме сяра и Меркурий от такава материя, от каквато са направени златото и среброто под земята. Тогава те са светещи тела, в които се съдържат оцветяващи лъчи, които обагрят другите тела в истинско червено и бяло след приготовлението им. Защото нашето майсторство, казва Арнолдус в Rosar. И. I., гл. 5, помага на съвършените тела, а несъвършените прави съвършени, без да е необходимо смесване с не що друго. Поради това, че нашето злато е най-благородният метал, тинктурата е червенината, оцветяваща и променяща всяко тяло. Среброто пък е тинктурата на бялото, която боядисва всички тела в истинска белота.\nДобросърдечният читател трябва да знае, че златото и среброто в тяхната метална форма не са материята на нашия камък. Те са по средата между нашата материя и съвършените метали, тъй както нашата материя е по средата между тях и нашия Велик камък. Виж какво казва за това Бернардус граф фон Трезуе и Найген в друга част на своята книга: Моля нека замълчат онези, които не предлагат нашата тинктура, а друга, която не е истинска и не е дори подобна на нея, нито пък носи някаква полза. Нека замълчат също така онези, които казват, че е потребна сяра, различна от нашата и скрита в корема на магнезия.\nНай-вече да мълчат онези, които искат да извлекат друг живак (Argentum vivum), различен от този, получен от фермента, или червения слуга, и да извлекат друга вода, различна от нашата, която е вечно съществуваща и не се смесва с нищо друго освен с това, което представлява собствена природа, не размеква и не разтваря нищо друго освен това, което е от неговата собствена метална природа. Защото няма друг оцет освен нашия,няма друго управление освен нашето, няма друго багрило освен нашето, няма друга сублимация освен нашата, няма друго разтваряне освен нашето, няма друго разлагане освен нашето, няма друга материя освен нашата.\nЕто защо оставете стипцата, солта, зеления и синия камък (витриола) и всички други кристали, боракса, силната вода, всички растения, животни, насекоми и окова, което произхожда от тях – косми, кръв, урина, човешко семе, месо, яйца, минералните камъни, както и отделните метали, независимо че входът и нашата материя са направени от тях и че според всички философи тя е съставена от живак н не се съдържа никъде другаде освен в металите, както е видно от изказванията на Гебер и останалите.\nИ тъй, докато съществуват под формата на метали, златото и среброто не представляват нашия камък. За щото не е възможно една-единствена, една и съща материя да може да има едновременно две форми. Как може те да бъдат камъкът, който има достойна форма и заема мястото по средата между метала и Меркурий, без преди това да са били разрушени и да са приели от тях формата на метал? Затова Раймон Лул казва в 56. гл. на своя Тестаменти, че добрият майстор художник взема металите като посредник в творението на майсторите и особено на Слънцето и Луната, тъй като те стигат до умерено равенство и голяма чистота на сярното и меркуриевото начало и са приготвени с варене, чисти са и с добро качество благодарение на редовното и равномерно действие на природата, за постигането на което художникът напразно би сетил и се трудил, ако би поискал да постигне своето намерение от самото естествено начало без действащи средства.\nВ своя Codicillo Лул казва също така без участието на златото и среброто изкуството би било лишено от своето съвършенство, тъй като в тях е най-чистата и пречистена от природата по-съвършен начин субстанция на сярата. Въпреки че Изкуството полага доста усилия то не може да достигне съвършенството на природата.\nОт тези две тела, когато са приготвени с тяхната сяра бъде приготвено нашето лекарство или арсеник (Arsenico), може да бъде приготвено лекарство, без тях обаче приготовлението му е невъзможно. И в предговора на своето Упътване той казва: Аз ви съветвам, приятели мои, да не работите в нищо друго освен в Слънцето и Луната, за да ги превърнете отново в тяхната праматерия – нашите сяра и Меркурий. От телата, казва Арнолдус в Rosar., гл.7., бива извличана много най-чиста много бяла и червена сяра, понеже предимно в нея се намира най-чистата сярна субстанция, пречистена в най-висша степен от природата.\nНикарус пише в Turba. На бъдещите поколения казвам да вземат златото, което искат да умножат и подновят, след което да разделят водата на две части, като едната част, както и самото злато бъдат подложени на натиск. Рудата, която падне във водата трябва да получи името фермент на златото. А как художникът философ нарича водата на своето злато, след като казва, че падащата в тази вода реда е фермент на злато то? Моят следовник на изкуството трябва да знае, че златото на философите не е обикновено злато, както казва Зениор. В първото упражнение в Turba се казва, че както Меркурий е началото на всички метали, така Слънцето е краят и последният от металите, и всички метали, било то чисти или нечисти, в техните най-скрити Слънце, Луна и Меркурий. Но един от тях е истинското Слънце, което бива извлечено.\nИ тъй ти разбираш, че много по-различно Слънце или по-различно злато от обикновеното е златото на философите, получавано вече от тих. Също така и от Aurora consurgens, гл.16, става ясно,че философското злато не е обикновено злато, нито като цвят, нито като субстанция. Затова то радва сърцето на човека също както и среброто. Но това, което бива извлечено от тях, е била и червена, истинска, устойчива и жива тинктура. Онова, което не би трябвало да струва скъпо,е Философският камък, отбелязват Алфидиус и Мориенес. Те казват, че всяко нещо, което бива купувано скъпо, е лъжовно. Защото с малко от това нещо и с малко злато ние купуваме извънредно много. Нашето злато е живо злато и нашето сребро е живо сребро, които носят живот и умножение. Обикновеното злато и сребро са смърт, те не могат да създадат нищо повече от това, което им е подарено от природата, докато не бъдат отново събудени от умния художник, и получат отново живота си. След това те също така стават живи и могат добродетелно да допринесат за умножението и продължението на своя род. За смъртта на обикновените и за живота на нашите метали говори от личният и още жив философ Михаел Сендивогиус във П. Tractat на своята малка книга за Философския камък по следния начин: Ти трябва да внимаваш да не вземаш обикновеното злато и сребро, защото те са смърт. Вземи нашите, които са живот. След това ги постави в нашия огън, от което ще се получи суха влага. Най-напред разтвори земята във водата, която се нарича Меркурий на философите, и водата разтваря същите тела – Слънце и Луна, и ги изяжда, тъй че от всяка част остава не повече от една десета част и това е вкоренената влажност на металите.\nАко продължим да говорим за златото на философите, трябва да знаем, че философите понякога наричат своята вода злато, а понякога също така и своята земя (Руда) За първата промяна (Modo) философът Никарус каза вече своето мнение по-горе, а Розариуе го потвърждава със следните думи: Как во ще кажете обаче за това, че философите наричат нашето злато необикновено злато и нашето сребро не обикновено сребро? Те наричат водата свое злато, което посредством силата на огъня се издига нависоко. И това злато в действителност не е обикновено злато. Защото обикновеният човек няма да повярва, че със своята устойчивост то може да се издигне нагоре.\nНо за това, че философите са наричали своята земя също така свое злато, свидетелства същият Розариус, който казва, че рудата на философите е злато.Тази земя става на руда, наречена фермент и тинктура или душа, тъй както тяхната вода бива наричана бяла и отлюспена земя. Ето защо в Clangorem Buccinae в главата за разтварянето (Solution) (както казва и Хермес) авторът дава указание златото да се посее в бялата и отлюспваща се земя, която е направена огнена чрез калциниране (Calcination) и е фина и лека. Да се сее златото, тоест душата и оцветяващата сила в бялата земя, която посредством подобаваща подготовка е станала била и чиста, без нещо недопустимо в нея!\nСтава ясно следователно, че златото на природата не е материята на фермента, а златото на философите е оцветяващият фермент. В Scala Philosophorum пише също така, че земята на философите, в която бива по сято тяхното злато, е бяла и нейната душа е злато, и че това тяло е мястото на обединяващата мъдрост и жилището на тинктурата.\nМалко но-нататък същият автор отбелязва, че Херкулес казва: Налейте отново, тоест разтворете тялото на магнезия, което е станало бяло и прилича на листата на малината.Защото той е онова, което избягва в най-доброто, а златото, което бива извлечено от него, се нарича злато на философите и представлява тинктура ,която е душа. Защото заедно с водата се въздига и духът в горния въздух и в полученото бяло тяло злато то става бяло. То е било наречено спрямо нашата чернота наше злато. Ето защо Зениор казва, че златото трябва да се смеси със злато, тоест вода с пепел. И Хермес учи също златото да се посее в ронлива земя. Ето защо философите пишат, че нашето злато не е обикновено злато.\nНякой може да попита във връзка с посоченото по-горе мнение защо философите веднъж разглеждат тяхното злато като вода, а друг път като земя? Изглежда така, сякаш те или сами си противоречат, или че не са единни по отношение на своите неща, или пък че те се договарят помежду си с цел да объркат следовниците си. Отговорът е, че всички философи,след като много ясно са посочили истината, са я скрили после отново добре в тайни изказвания. В това те не си противоречат един другиму и мненията им чудесно съвпадат, сякаш всички са излезли от една и съща уста. Те не предизвикват объркване и не се опитват да заблудят достойния следовник,а точно и ясно му посочват всички свои тайни, така както са им били даде ни по най-висша Божия милост, само че използват сравнения и фигури, но за всеки случай ги затъмняват и скриват от недостойния и безбожника, за да не бъдат хвърляни такива едри бисери пред свинете, които няма да направят нищо друго, освен да следват своите низши желания и тъпчат светинята с крака. Това се доказва по-късно от начина, по който те си служат със самото творение.\nПо такъв начин на нашия добросърдечен следовник на Изкуството се разкриха доста неща. Многократно бе повторено не само откъде се получава нашата материя, но и че става дума за единна материя, която благодарение на ума на художника бива разделена на две неща, а именно на вода и земя, или Меркурий и Сяра. Така че, когато философите наричат водата или земята злато, това не е лошо. На тяхната свободна воля е предоставено какви наименования да изберат. Ето защо те наричат своя камък свое злато, повече от съвършено злато, възродено злато, както и с много други подобни имена. Фактът, че не всички могат толкова бързо да разберат учението им, трябва да бъде приписан по-скоро на собственото им невежество, от колкото на нежеланието на философите да се разкрият.\nИ така, търсещият изкуството и скъпоценната тайна за материята на нашия Велик камък бе доста подробно осведомен за това, че тя не е взета от никаква растителност, от никакво животно или нещо тяхно, от никой минерал или несъвършен метал, а че трябва да се извлече от злато и сребро и че нашето злато и нашето сребро не са обикновени злато и сребро, равни на смърт, а са златото и среброто на мъдреците, които са живо злато и живо сребро.\nСега остава той да бъде посветен още в нашето разтваряне, което е най-голямата тайна на цялото творение.\nИ тъй, да се говори за разтваряне, означава същото, както да се направи нещо сухо – мокро, нещо твърдо – меко, и нещо скрито – явно, тоест, както да се превърне нещо твърдо във вода, но не в обикновена вода, както учат философите Парменидес и Агадмое в Turba, където казват: Има някои,които като чуят за разтваряне на телата, смятат, че това е вода от облаците. Ако бяха прочели нашите книги и бяха ги разбрали, щяха да знаят, че нашата вода е устойчива. Разтварянето става във водата на философите, тоест в първоматерията, както пише Арнолдус в Розар. I., гл. 9. Работата на философите се състои в това, че те разтварят ка мъка в своя Меркурий, тоест връщат го отново в неговата първоматерия.\nАвицена (980-1037) също така казва, че ако искаш да работиш, то е необходимо най-напред да работиш по разтварянето и сублимацията на двете светила, тъй като първото стъпало на творението е получаването на живак от тях. Затова и Арнолдус описва разтварянето като разделяне на телата и приготовление на първичната материя или природа.\nИ Рикардус Англикус пише,че началото на нашето творение е разтварянето на камъка в неговата първоматерия и съединяването на тялото и духа, така че от това да се получи меркуриална вода. Разтварянето е първото и необходимо стъпало в нашето дело, от което следва, че е и най-трудната част от него. За това свидетелства много правилно Еубалдус Фогелиус, който посочва, че за това, колко трудно дело е разтваря нето, свидетелстват немалко люде, които са се трудили над него.\nБернардус граф фон Трезуе в едно свое писмо до Томас фон Бонония пише, че ако някой владее изкуството и науката на разтвора, това значи, че е стигнал до тайната на изкуството, състоящо се в смесването на телата и извличането на елементите от елементите, които са скрити като сили в тях. Това разтваряне не бива да се извършва с разяждаща вода, тъй като всички разяждащи води водят до смущения и гибел на телата, които трябва да разтворят и подобрят. Освен това, както се каза, разтварянето не се извършва във вода, която мокри ръцете, а в суха вода, тоест в първоматерията, наричана не само Меркурий, но и сяра.\nЗа това говори и Зоймон в Turba, където подчертава, че ако не триете, не разбивате, не стривате и усърдно не управлявате тези тела, ако не извлечете мазнината и не направите един неразбираем дух, вие работите напразно.\nРикардус Англикус също така посочва, следвайки напътствията на Авицена, че философите много са разсъждавали под каква форма да примамят да излезе от съвършените тела сярата и как чрез своето изкуство по-добре да пречистят качествата им, та да може с помощта на природата да се получи онова, което по-рано не е било видно в тях, въпреки че вече са го имали у себе си напълно скрито. След това философите стигнали до извода, че подобно нещо никога не би могло да стане без разтварянето на тялото и неговото връщане обратно в първоматерията, която не е нищо друго освен живак, от който са били направени преди това, като това се осъществява без всякакво смесване или прибавяне на нещо чуждо. Защото нашите тела не разтварят никоя друга вода, която не е от техния род и която не може да бъде сгъстена от телата, казва Бернардус в посланието си до Томас фон Бонония. Малко преди това той казва в същото писмо следното: Разтворът изисква споеност между разтворителя и разтворяемото тъй че от двете, а именно от мъжкото и женското семе, да възникне новообразувание. Аз ти казвам самата истина, че никоя вода не разтваря мета лното тяло посредством редукция освен онази, която се запазва като матери форма и която разтворените метали сами отново могат чрез коагулация да доведат до твърдата форма.\nМорзолеус казва също така в Turba, че всяко тяло бива разтваряно с духа, с който бива смесено, и без съм нение духовно е с него а всеки дух бива променян от телата и оцветяван, като с духа се смесва едно оцветяващо и устойчиво на огъня багрило.\nАко всичко това е така, то стремящият се към изкуството ученик (Discipul) трябва много да разсъждава върху това, що за вода е първичната, както и върху познанието на разтварящата течност, чиито части образуват едно цяло, без което майсторството на това изкуство нищо не може да постигне, както казва Раймундус в Compendio animae. Защото няма друго нещо на света, което да споява разтвора на металите, казва той в своята Codicillo, както нашата разтваряща течност217, понеже това е водата, с която се разтварят металите, запазвайки формата си.\nНо тъй като това е голямата тайна, която философите държат най-дълбоко скрита в своите писания и не бива да разкриват, то искам, доколкото ми е разрешено, да те запозная по честен път с две философски из казвания. Първото от тях се намира в една малка книжка на Розариус и накратко гласи така: Първото приготовление и същевременно фундаментът на изкуството е разтворът, тоест повторното потапяне на тялото във вода, тоест в живак. Това е получило наименованието разтваряне, когато те (художниците) са казали: Да бъде разтворено златото, което е скрито в тялото на магнезия, за да бъде върнато отново в неговата първоматерия, за да се получи сяра и живак, а не отново да се превърне във вода, защото нашето разтваряне не е нещо друго освен повторно намокряне на тялото, повторно разтваряне в природата на живака и намаляване на солния състав на неговата сяра, която е свята и извлечена и се състои от два вида сяра при срещата на духа с тялото.\nВторото изказване на Риплеус се намира в предговора на неговите Дванадесет врати и гласи така: Желая наистина да разбереш, че има три Меркурия, които са ключът на науката. Раймундус говори тук за разтварящата течност, без която нищо не може да бъде направено. Двама от тези Меркуриевци могат да бъдат отделени отново – тези, които не са собствената природа на тялото. Третият обаче е същинският Меркурий на Слънцето и Луната, чието качество искам да ти разясня. Защото същинският Меркурий на тези метали е най-благородната материя на нашия камък. В Слънцето и Луната нашите разтварящи течности не са видими за очите, а стават явни единствено чрез действието си.\nТова представлява нашият камък, ако правилно бъдат разбрани нашите писания. Това е душата и блестя щата същност на Слънцето и на Луната и съвсем финото влияние, чрез което земята получава своето сияние. Защото какво друго са златото и среброто, казва Авицена, ако не чиста, бяла и червена земя. Ако им се отнеме това сияние, земята ще има съвсем ниска стойност. След като всичко бъде съединено, се получава нашето олово. Качеството да свети произтича от Слънцето и Луната. Това са накратко нашите разтварящи течности.\nСъвършените тела нагряваме по естествен начин и извличаме водата (калциниране) с първата разтваряща течност, за да получим кристали. При това не се допускат нечисти тела освен едно, което обикновено се нарича от философите зелен лъв. Той е средството, с помощта на което се съединяват помежду си, за да постигнат съвършенство, тинктурите между Слънцето и Луната.\nС втората разтваряща течност, която е растителна влага, правеща живо онова, което преди това е било мъртво, трябва да бъдат разтворени двете материални начала, както и формалното начало, иначе тяхната стойност е много ниска.\nС третата разтваряща течност, която е трайна влага, негорима и тлъста в природата си, бива изгорено на пепел дървото на Хермес. Това е нашият най-сигурен естествен огън, нашият Меркурий, нашата сяра, нашата чиста тинктура, тоест нашата душа, нашият камък, който е поставен от вятъра,забит в земята. Съхрани това добре в сърцето си.\nПозволено ми е да ти кажа, че този камък е дееспособно изпарение на сярата, а също и това, как ще го по лучиш, е нещо, с което трябва да бъдеш предпазлив. Защото този разтворител в действителност е невидим, въпреки че посредством другата философска вода, когато елементите са разделени, може да се появи под формата на бистра вода.\nС този разтворител (Menstruo) чрез много усърдна работа може да бъде направена естествената сяра, ако е била остра по естествен път и се е съдържала в чист дух, след което с него можеш да разтвориш твоето тесто или буца218.\nЕто това са думите на тези философи,в които е разкрита цялата тайна на разтварянето.Ако искаш да бъдеш в съгласие с възможностите на природата и имаш намерение да извършиш всички дела, които природата прави, тоест да върнеш нещата обратно, и подобно на роб да размотаваш конци, то ти ще откриеш на пълно и основно всичката истина. Не можеш ли обаче още да разбереш къде са залостени портите, то ти не познаваш също така и материята, и силата на природата, до което не ще те доведат нито очила, нито мнима вяра,а дълбока и пламенна молитва, и след това прилежно учение,заедно с наблюдение над възможностите на природата.\nЗащото след откровението на Всевишния и Велик Бог аз постигнах всичко единствено чрез усърдно изучаване и многократно препрочитане на добри книги. С тяхна помощ увеличих и дооформих окова, което можах да изуча единствено от Божието откровение. Това се отнася също така и за разтварянето, което при всички философи е само едно и без което нито древните, нито сегашните философи могат да направят нещо. Във връзка с това се говори за Тайна на Изкуството и Тайна на философите, под което се разбира и всяка работа с Изкуството, заради която славя и хваля с уста и сърце Създателя на всички неща, сега и во веки веков, амин.\nНо за да нямаш причини, мили читателю, да се оплакваш от мене, искам с Божията любов да ти разкрия още една тайна, тъй като е необходимо да знаеш дали съществува само едно-единствено разтваряне, чрез което биват отделяни подобни вещества.\nПървото разтваряне се нарича разделяне на части. За него говори Арнолдус. То се нарича още разлагане на първоначалната материя, както се каза по-горе. Второто разтваряне е пълното разтваряне на тялото и духа едновременно, тъй като тогава разтварящото и разтворяемото остават заедно и с това разтваряне на тялото се осъществява коагулацията (Coagulation) на духа. Сега можеш да видиш съвсем ясно и еднозначно със собствените си очи и да разбереш всичко, което искаш да видиш и узнаеш. Това може да се сравни с женската работа и играта на децата поради малкото работа, която се извършва,и дори не си заслужава да се говори повече за това, защото онзи, който познава добре началото, стига също така успешно до края по Божията благословия. А цялата тази вечна истинност, след като в нашите просветлени тела ще видим Бог, същевременно нагледно ще ни покаже как да презрем всичките земни наслади и да се стремим към тази извечна, безконечна и неизречена наслада. Тогава със собствените си плътски очи ще можем всичко да видим.\nС настоящото искам да завърша този кратък трактат и да ти покажа онова, което ти е необходимо да знаеш по-нататък, обяснено чрез следната парабола без грешки и празноти, в която ще намериш цялата практика. Като я следваш прилежно, ти самият ще стигнеш до успешен край и истинска мъдрост, за което нека на теб и на всинца ни помага и ни съхрани Бог.\nОтец, Бог Син и Бог Свети Дух, преблагословен\nво веки веков, амин.\nСледвайте сега параболата, в която се съдържа\nТова е нещо, единно по същност и брой,\nнещо, което природата превръща\nс помощта на изкуството\nв две, три, четири, пет, както четем,\nнещо, което осигуряват Меркурий и Сярата,\nДух, душа и тяло, и още четири елемента,\nКамъкът на мъдростта е пети, както те казват.\nБез измама брой ти твойта материя,\nдва пъти меркуриална субстанция,\nбез чужда сяра, чиста, да бъде избраната от теб,\nще я разтвориш основно и напълно.\nЩе събереш компонентите отново\nс теглото им точно,\nте истината тъй до теб ще доведат.\nСлед разтварянето сублимирай бързо,\nкалцинирай и усърдно също дестилирай.\nКоагулирай, а после фиксирай\nи в един съд оцветявай.\nТъй лекарство за люде и метали ще получиш,\nза да оздравеят според нуждата си всички.\nКогато веднъж се разхождах из една хубава, зелена и млада гора и наблюдавах спокойната прелест на този живот, оплаквайки окаяното н плачевно положение, в което изпаднахме заради тежкото падение на нашите прародители, аз се отдалечих от планинската местност и попаднах, кой знае как,на една тясна пътека, която бе съвсем неравна и непроходима н обрасла с толкова много храсталаци и дива растителност, че веднага можеше да се познае колко малко бе използвана тя. При тази мисъл се уплаших и много ми се прииска да се върна обратно, но подобно нещо не бе вече в моя власт, защото зад мен задуха страховито толкова силен вятър, че по-скоро можех да направя десет крачки напред, отколкото една назад.\nЗатова продължих да вървя нататък независимо от не-равния път. След като бях повървял доста време, най-сетне стигам до една много приятна поляна, обкръжена с разположени в кръг красиви плодни дървета и наричана от жителите на тази местност Поляна на плодородието (Platum felicitatis), на която имаше група стари мъже, всичките с посивели бради, с изключение на един доста по-млад мъж с остра черна брада. Между тях бе и един, чието име наистина ми е познато, но чийто лик в момента не можех да видя, който бе още по-млад. Те дискутираха върху всевъзможен неща, най-вече върху една висша и голяма тайна, скътана в природата, която Бог държеше скрита от големия свят и която разкриваше единствено на малцина, които Го обичаха.\nАз дълго се вслушвах в разговора им, който много ми хареса, само че някои искаха да се отцепят, но не по отношение на материята или работата, а на параболата, аналогиите (Similitudines) и други несъществени неща (Parerga). Те следваха Аристотел, Плиний и други, всеки от които бе преписал от останалите. То гава не можах да се сдържа повече и си казах мнението, без да ме бяха питали за него. Разграничих тези незначителни неща от собствения си опит. Повечето ме наобиколиха, заизпитваха ме – всеки по неговата специалност. Доста ме гониха из горещите места, но основата ми бе толкова добра, че издържах изпита с чест, на което всички се учудиха и решиха единодушно да ме приемат в своята колегия, за моя върховна радост.\nЩе кажете може би, че не бих могъл да им бъда истински колега, докато не се запозная истински и съвършено с техния лъв и с това, което той знае и може на пръсти. Трябваше прилежно да обещая, че ще го накарам да ми бъде покорен. Доста се уповавах на себе си и им казах, че ще дам всичко от себе си, за да постигна това.Защото тяхното общество толкова много ми се хареса, че никак не ми се разделяше с тях.\nЗаведоха ме при лъва, който ми бе описан много подробно. Как обаче да се държа с него в началото, ни кой не пожела да ми каже. Някои измежду тях наистина правеха намеци, но така объркано, че и най-изпеченият хитрец не би могъл да ги разбере. След като най-напред завързах лъва и се подсигурих срещу неговите силни нокти и остри зъби, той с нищо вече не можеше да ме спре. И тъй лъвът бе доста стар,сърдит и голям и жълтата му гъста грива падаше върху врата му. Изглеждах явно почти ужасен от собствената си лекомисленост и с удоволствие бих се върнал назад, при все това, че бях дал съгласието си и че старите стояха край мен и очакваха да видят какво ще правя. Те, изглежда, нямаха намерение да ме спират. Пристъпих към лъва, който бе в своя ров, с дълбоко упование. Започнах да го галя, но той ме погледна със своите силно блестящи очи така твърдо, че от страх се облях целият в пот. Същевременно си спомних, че по пътя към лъвската бърлога чух един от старите да казва, че доста люде се били опитвали да подчинят лъва, но малко измежду тях могли да постигнат успех. Не исках да се посрамя и си спомних някои ловки хватки, които бях изучил с доста усърдие в трудни състезания, към което се прибавяше още и доброто ми познаване на природната магия. Затова изоставих галенето и тъй ловко и изкусно сграбчих лява, че преди да е разбрал съвсем какво става, изкарах кръвта от тялото му, дори от самото му сърце. Тя бе силно червена, но доста холерична.Продължих с дисекцията и открих при него много неща, които доста ме учудиха, а най-вече неговите кости. Те бяха бели като сняг и много повече от кръвта му.\nСлед като видяха това, моите мили старци, които стояха около рова и ме наблюдаваха, бурно започнаха да дискутират помежду си, доколкото можах да доловя от движенията им. Какво казваха обаче, не можех да чуя, тъй като бях още долу в рова. Когато започнаха да си разменят особено силни изрази, чух, че един от тях каза: "Той трябва и отново да го съживи, иначе не може да ни стане колега."\nНе исках повече да се бавя и като излязох от рова, тръгнах през един голям площад. Без да разбера как се озовах върху много висок зид, който с височината си от над 100 лакътя219 достигаше облаците. В най-горната си част обаче той не бе по-широк от стъпка и от началото си, където се бях изкачил аз, до другия си край бе с много излети наконечници, добре закрепени в средата на зида чрез едно желязно приспособление за захващане. Вървях върху зида и ми се струваше, че някой е на няколко крачки пред мен от дясната страна на приспособлението.\nСлед като бях следвал непознатия известно вpeмe, видях да ме следва също така някой от другата страна, но бях сигурен дали беше мъж или жена, когато той ме повика и ми каза, че откъм неговата страна било по-добре да се върви,отколкото там, където съм вървял аз. Лесно му повярвах, тъй като заради приспособлението, което стоеше по средата и правеше мястото съвсем тясно, вървях много трудно на такава височина. След това видях мнозина, които бяха поискали да вървят по този път, да падат долу зад мен. Ето защо се метнах под приспособлението и като се държах здраво с ръце, аз се запремествах и тъй продължих да вървя от другата страна, докато стигна накрая до едно място на зида, от което спускането надолу бе много трудно и опасно. Тогава за пръв път се разкаях, че не бях останал от другата страна. Не можех и отново да се прехвърля обратно, като се провра отдолу, тъй че не ми бе възможно вече да се върна назад и продължа по другия път. Затова събрах смелост, доверих се на добрите си крака, и като се държах здраво, стигнах долу читав. Когато повървях малко нататък, не видях и не почувствах повече никаква опасност. Не разбрах също така и къде беше изчезнал зидът.\nНа мястото, където се спуснах долу, растеше висок красив розов храст с хубави червени и бели рози, като червените бяха много повече от белите.Откъснах няколко червени и си закичих шапката с тях. Направи ми впечатление също така и една стена, която ограждаше голяма градина. В градината имаше млади момци и девойките с удоволствие биха отишли при тях в градината, но не искаха да обикалят толкова много или да полагат толкова много усилия, за да стигнат до вратата. Тогава ги съжалих, отново тръгнах по пътя, по който бях дошъл, но по равното. Вървях толкова бързо, че скоро стигнах до няколко къщи, където предполагах, че ще намеря къщата и вратата към тази градина. Но там открих доста много народ. Всеки един си имаше собствена стая, като постепенно ставаха по двама. Работеха много усърдно, но всеки вършеше отделно своята работа. Онова, което вършеха те, бях вършил по-рано и цялата тяхна дейност ми бе позна та. Мислех си, гледай, толкова много хора вършат също такава мръсна и свързана с отпадъци работа. Но това е само нещо външно и се отнася само за случаите, когато работата е неуспешна и не се върши с подкрепата на природата. Тогава нека ти бъде простено, казах на себе си. Не исках повече да оставам безпричинно, знаейки, че подобни изкуства изчезват яко дим, и продължих по пътя, който преди това си бях на умил.\nСлед като тръгнах към градинската врата, някои ме погледнаха малко изненадани, задето съм се боял, че могат да попречат на моето намерение. Други обаче казаха: Гледайте, той иска да отиде в градината! Ние толкова време сме на служба тук, в градината, но никога не сме го видели да дойде. Ами как ще му се смеем, като цял трепери? Аз обаче изобщо не им обърнах внимание, тъй като познавах тази градина по-добре от тях и сам знаех бил ли съм вече в неи или не. Междувременно се отправих към една врата, която бе здраво залостена, тъй че и от външната страна не се виждаше, нито можеше да се открие някаква ключалка. Аз обаче забелязах, че на вратата имаше малка дупчица, която не можеше да бъде забелязана с просто око. Веднага си помислих, че на това място вратата сигурно се отваряше. Затова, подготвен със специално изработения за тази цел шперц, отключих и влязох вътре.\nСлед като влязох по този начин, открих още няколко други заключени врати, които отключих без много усилия. Попаднах в коридор, който изглеждаше тъй, сякаш бе в хубаво построена къща – около шест стъпки широк и двадесет стъпки дълъг, а отгоре с таван. И макар че останалите врати бяха още заключени, можах да отида през тях спокойно в градината, след като първата бе отворена.\nПродължих през градината с Божията воля и намерих в средата малка градинка, която бе с правоъгълна форма, и при всяка от страните с шест пръчки220 дължина, заобиколена с трънливи диви розови храсти, които бяха с много красиви цветове. Но понеже валеше слабо, когато слънцето проникваше вътре, то ставаше причина за образуването на много приятна цветна дъга.\nСлед като се отдалечих от малката градина, за да стигна до мястото, където трябваше да помогна на девойките, забелязах, че вместо зидове там имаше ниска сплетена ограда и най-хубавата девойка, нагиздена в съвсем бял атлаз, заедно с най-снажния младеж, облечен в яркочервено, минаваха покрай розовата градина, като вървяха прегърнати и носеха благовонни рози в ръцете си. Заговорих ги и ги попитах как бяха успели да минат зад оградата? Този мой най-мил годеник, каза тя, ми помогна да я прескоча и от тази приятна градина ще отидем в нашите покои, за да станем приятели. Драго ми е, казах, че без да съм положил особени усилия, се е задоволило вашето желание. Въпреки това виждате колко много бързах и за да ви услужа, за толкова кратко време съм изминал толкова дълъг път. След това стигнах до една голяма воденица, чиито стени бяха съградени от камъни, но вътре в нея липсваха мелнични сандъци или други неща, които бяха обичайни за меленето. През зида се виждаха няколко водни колела да се движат във водата. По питах как стоят точно нещата и тогава един стар воденичар ми отговори, че воденичното устройство било заключено от другата страна. Когато после видях от защитното мостче слугата да влиза вътре, аз го последвах. След като преминах по мостчето, от лявата страна на което бяха водните колела, аз се спрях и се удивих на това, което видях там. Колелата стърчаха над мостчето, водата бе черна като въглен, но нейните капки бяха бели, и ако защитното мостче не бе малко по-широко от три пръста, щях да се върна назад. Успях да се задържа за дървената част, която бе над защитното мостче, тъй че преминах над водата, без да се намокря. Тогава попитах стария воденичар колко водни колела има воденицата. Десет, отговори той. Авантюристични мисли се въртяха из главата ми и аз много исках да узная какво означаваше всичко това. Когато обаче забелязах, че воденичарят нямаше намерение да ми разкрие нищо, аз си тръгнах. Пред воденицата имаше величествен хълм, покрит с павета, върху който се намираха всичките старци от поляната. Те се разхождаха под Слънцето, което вече грееше доста силно. Бяха написали писмо до него от името на цялата колегия и сега се съвещаваха. Скоро разбрах за какво се отнасяше съдържанието му, както и това, че ставаше дума за мене. Ето защо отидох при тях и казах: Господа, за мене ли се отнася? Да, казаха те, вие трябва да запазите в брак своята жена, която сте взел неотдавна за съпруга. В противен случай трябва да обадим за това на нашия княз. Аз казах, че не е необходимо да си правят труда, тъй като съм роден и от де те възпитаван заедно с нея, и след като веднъж съм я взел, искам да я запазя също така завинаги и дори смъртта няма да ни раздели. Защото аз я обичам с пламенно сърце. Що за оплакване имаме тогава? – отговориха те, младоженката е също доволна и ние имаме нейното съгласие. Вие трябва да се съедините. С удоволствие, казах аз. Добре, обади се един от тях, така лъвът ще се съживи отново и ще стане много по-могъщ и по-силен, отколкото преди това.\nТогава се сетих за предишните си усилия и труд и по странни причини си мислех, че това се отнасяше не до мен, а до някой друг, когото добре познавах. В негово лице видях нашия младоженец да идва с негова та младоженка от предишното жилище, нагласени и готови за съчетанието, на което се зарадвах извънредно много. Защото много се страхувах, че тези неща можеха да засягат мен.\nСлед което, както се каза, нашият младоженец, облечен в пурпурночервено блестящо облекло, и неговата мила младоженка,чиято бяла атлазена рокля излъчваше ярко сияние, дойдоха при същите старци.И тъй, двамата скоро щяха да се съединят и аз не малко се удивих, че тази девойка, която би трябвало наистина да е майка на младоженеца, бе въпреки това тъй млада, че изглеждаше сякаш едва току-що родена.\nПитах се какво ли трябва да са съгрешили двамата освен това че те понеже бяха брат и сестра, се свързваха с такава любов че не можеха да бъдат отделени повече един от друг и следователно щяха да бъдат същевременно обвинени в кръвосмешение. Те, вместо към сватбено ложе и сърдечна сватба, се осъждаха и затваряха в постоянен и вечен затвор.\nТози затвор поради знатното им потекло и висше съсловие,както и за да не извършват и в бъдеще нищо тайно, а с цялата си дейност и живот да бъдат под постоянното наблюдение на управляващата ги сила, бе съвсем прозрачен, светъл и ясен, подобно на кристал, и кръгъл като небесно кълбо. В него двамата щяха да излежават наказанието си и да работят много,непрекъснато плачейки и истински разкайвайки се за из вършените злодеяния. Преди това обаче им бидоха отнети всичкото чуждо облекло и накити, които носеха в момента, тъй че те трябваше съвсем голи и без нищо по себе си да се съвкупят в една стая. Не им бе разрешено в това помещение да има някой, който да ги обслужва. След като им занесоха всичко необходимо за ядене и пиене от известната вода, вратата на покоите им бе съвсем здраво залостена и заключена. На нея също така бе поставен и печатът на Колегията, а на мен ми бе заповядано да ги пазя вътре и зиме да отоплям пред вратата както подобава, та те нито да мръзнат, нито да изгарят от жега. Не бе решено да ги пускам да излизат и в никакъв случай да ги оставя да избягат. Ако противно на очакваното се случеше някаква неприятност, със сигурност щях да понеса голямо и тежко наказание. Това обстоятелство ме накара да се почувствам зле. Страхът и безпокойството сломиха духа ми, тъй като си мислех, че това, което ми бе заповядано, никак не бе малко, а така също, че Колегията на мъдростта (Collegium sapientae) нямаше обичай да лъже, а със сигурност претворяваше в дело онова, което казваше. И въпреки това, след като не можех нищо да променя, още повече, че това затворено помещение се намираше в средата на солидна кула, при това заобиколена със силни бастиони и високи стени, от вътрешната страна на които с постоянен огън можеше да се отопли цялото помещение, аз се заех да изпълнявам своята служба. Започнах в името на Бога да затоплям помещението и да браня от студа затворените съпрузи. Но какво стана? Още щом усещат първата топлина, те така нежно се прегръщат един друг и пламъкът помежду е толкова продължителен, че сърцето на младоженеца се разтапя от пламенна любов. Цялото му тяло в най-милите нему ръце също така се разтапя и разпада. Когато ти, която го обича не по-малко, отколкото той нея, видя това, оплака със сълзи и от цялото си сърце, като същевременно го погреба, тъй че поради проливаните сълзи, замъгляващи всичко, не можа да види къде отива той. Известно време ти прекара в плач и тъга и заради голямата сърдечна мъка не искаше да живее повече, а доброволно да се предаде на смъртта. Ах, горко ми, в какъв страх, безпокойство и грижи се намерих за това, че двамата ми поверени едновременно се бяха разтвори ли във водата и ги виждах да лежат мъртви пред мен. Ясно осъзнавах сигурното си поражение и което за мен бе по-тежко, страхувах се повече от предстоящите подигравки и ирония, които ме очакваха, отколкото от наказанието, което щях да понеса върху себе си.\nСлед като прекарах няколко дни в мисли и изпълнен с грижи, като се опитвах да си дам сметка за моето положение и от време на време се допитвах до себе си, хрумна ми как Медея отново бе съживила мъртвото тяло на Язон и намислих да опитам същото. Ако Медея бе успяла да направи такова нещо, защо да не ти се удаде и на тебе същото, казах си аз.След това започнах да премислям как да осъществя намерението си. Но не намерих по-добър начин освен този, да поддържам постоянно топлина дотогава, докато водите изчезнат и мога да видя отново мъртвите тела на нашите любещи, след което се надявах да се отърва от всякаква опасност и да спечеля похвала и полза за себе си. Затова продължих да затоплям, както бях започнал, без прекъсване цели четирийсет дни. Тогава видях, че водата намалява толкова повече, колкото време минаваше, и мъртъвците, черни като въглища, отново можеха да се видят. Това сигурно щеше да стане възможно и по-рано, ако помещението не бе така здраво затворено. А в никакъв случай не биваше да го отключвам. Освен това забелязах, че водата, която се издигаше нагоре и бързаше към облаците, отново се събираше горе в помещението и падаше като дъжд. Следователно всичко това не би могло да се случи, ако нашият младоженец с неговата възлюблена младоженка не бяха умрели и не се бяха разложили, и поради тази извънредно неприятна миризма не бяха станали видими за моите очи. Междувременно вътре в помещението от слънчевата светлина и влажното време се получи една необикновено красива дъга с извънредно красиви цветове, която ме зарадва не по-малко от преодоляната печал. Но много повече се радвах на това, че видях отново моите двама възлюблени да лежат пред мен. Не съществува обаче радост, било то и най-голямата, която да не е смесена с голяма тъга. Тъй и аз бидох опечален в моята радост, защото двамата ми поверени лежаха все още мъртви пред мен и не можеше да се долови никакъв живот у тях. Но понеже знаех, че тяхната стая бе направена от чиста и плътна материя, а също така, че е толкова здраво заключена, че душите и духът им не можеха да излязат навън и бяха на сигурно място вътре, продължавах да загрявам с постоянна топлина. Ден и нощ изпълнявах поверената ми служба, чувствайки, че двамата не биха се върнали при телата си, докато влажността продължава да е там. Защото те се чувстват добре във влажното. По-късно действително установих, че това е така. Тъй като обикновено ставах рано, известно ми беше, че привечер от силата на слънцето от земята излитат много изпарения, които се издигат толкова нависоко, сякаш слънцето извлича водата. Те коагулираха през нощта в приятна и плодородна роса, която падаше много рано сутринта и овлажняваше земята. Тези изпарения миеха също така и нашите мъртъвци, тъй че с всеки изминал ден те ставаха толкова по-красиви и бели, колкото повече къпани и измивани бива ха. Колкото по-красиви и по-бели ставаха те, толкова повече изчезваха течностите, докато накрая, когато въздухът стана светъл и красив и цялото това мъгливо и влажно време свърши, духът и душата на младоженката не можеха да останат повече в светлия въздух, а отново влязоха в пречистеното и вече просветлено тяло на кралицата, което така бързо ги прие в себе си, че тя моментално се съживи. Както лесно можете да си представите, радостта ми не бе малка, съзирайки я облечена в прелестно одеяние, равно на което малцина са срещали по земята, с прелестната й корона, украсена цялата с диаманти, и я чух да говори:\nСлушайте вий, рожби човешки, и гледайте вий, родени от жена, как най-висшата власт провъзгласява и сваля кралете. Тя прави богати и бедни по своята воля. Тя убива и отново съживява.\nОпитайте се да разберете всичко това чрез един истински и жив пример с мене: аз бях голяма и станах малка. Но ето че, след като бидох унизена, станах благородна кралица над много кралства. Аз бидох убита и отново съживена. Ний, бедните, сме най-големите съкровища на мъдреците и довереници на силните.\nЕто защо ми е дадена властта да направя кралство на бедните, да дам милост на унизения и да донеса здраве на болния. Но аз още не съм равна на моя възлюблен брат, всевластния крал, който отново трябва да бъде съживен от мъртвите. Когато дойде, той ще докаже, че онова, което казвам, е вярно.\nИ след като изрече това, слънцето стана много по-ярко и денят много по-топъл, отколкото преди това. На стана най-горещият летен ден221. Дълго преди това за съкровената и голяма сватба на нашата нова кралица бяха приготвили най-прекрасни дрехи от черно кадифе, пепелива на цвят дамаска,сива коприна, тафта с цвят на сребро, снежнобял атлаз, както и извънредно красиво сребро, всичките изцяло обшити с прекрасни перли и великолепни, ярко светещи диаманти. И тъй постепенно и за младия крал се гласяха и приготовляваха различни дрехи с телесен червен цвят (Incarnat. Наименованието, срв. incarnatio, е алюзия за въплъщаването), жълтозлатни цветове и други прекрасни неща, и най-после – една червена дреха от кадифе, обшита с великолепни рубини и безброй скъпоценни камъни. Шивачите на тези дрехи бяха съвсем невидими, така че много се учудих, виждайки дрехите една след друга напълно готови. Питах се как ли ставаше това, тъй като добре знаех, че единствено младоженецът и неговата младоженка бяха влезли в стаята. Това, което най-много ме учуди обаче, бе, че още щом някоя нова мъжка дреха или рокля станеше готова, предишните веднага ставаха невидими за очите ми. Не можех да си обясня къде се дяваха те.\nКогато и тази прекрасна дреха бе изработена, се появи и великият и могъщ крал, с голям блясък и великолепие, което с нищо не може да се сравни. И тъй като бе заключен, той ме помоли учтиво и с много благо правни думи да му отворя вратата, за да благоволи да излезе, което по думите му би ми донесло голямо благочестие. И макар че ми бе повелено свише да не отварям покоите, голямото уважение и приятният начин, по който кралят разговаряше с мен, така много ме зарадваха, че аз доброволно му отворих. А кога то той излезе навън, бе толкова любезен, толкова очарователен, дори толкова смирен, че наистина бе пример за това, как нищо друго не краси тъй много височайшите особи, както тези добродетели.\nНо понеже бе понесъл горещниците (Най-горещите дни: в Европа от 23 юли до 23 август) с най-високите температури, той бе жаден, а също така изтощен и уморен. Затова ми заповяда да гребна и му донеса от бързо течащата под колелата на воденицата вода, по-голямата част от която той изпи с голяма охота. После се прибра в стаята си и ми нареди добре да заключа вратата след него, за да не го безпокои никой или да не би да го събуди някой.\nСлед като почива николко дни, той ми извика да му отвори вратата. Мисля обаче, че той изглеждаше много по-красив, по-пълнокръвен и прекрасен отпреди. Сам той забеляза това и като сметна тази вода за чудесна и здравословна, поиска още и пи много повече от първия път, тъй че реших в себе си да разширя още повече стаята. И след като кралят пи по своя собствена воля достатъчно от това великолепно питие, на което непосветените не обръщат никакво внимание, стана толкова красив и прекрасен, че през целия си живот не видях нито по-прекрасно човешко създание, нито по-прекрасен начин на живот. Защото той ме заведе след това в своето кралство и ми показа всичките съкровища и богатства на света.\nТрябва да кажа още, че кралицата не само обяви, че ще напише истината, но и че ще я завещае на по-голямата част от онези, които го познават, понеже там имаше безкрайно много злато и благородни рубини и възможности за подмладяване и възстановяване на природните сили. Възвръщането на загубено здраве и справянето с всички болести бе нещо съвсем обикновено. Но най-прекрасното бе, че хората от тази страна познаваха своя създател, изпитваха боязън и почит към него и към неговите мъдрост и разум и накрая, след преходните радости, добиваха вечното блаженство222. Нека Бог Отец, Син и Светият Дух ни помагат за постигането на това.