TODAY'S METAL - BULGARIA: Септември 2014\nTokio Hotel - King of Suburbia\nPosted by Today's Metal Crew On четвъртък, септември 25, 2014 6 коментара\nСтилът: Pop Rock/Dance\nПреди да кажете "Какво търси това тук?!" пояснявам - прес релийзът към промото ни твърди, че Tokio Hotel са една от най-успешните германски рок (!) банди в последните 20 години. А щом е рок - защо пък и ние да не напишем нещо за албума? Но да, правилно - има уловка. Това в най-добрия случай ще да е поп-рок. Нали се сещате, това е оная банда с гримираните момченца, дето пееха на немски, имаха китари и 9-годишните ги мислеха за метъл. Само че това и поп-рок не е. Дръжте се здраво, защото това може и да е най-гадния албум, който някога сте чували.\nНяма да крия - никога не съм харесвал Tokio Hotel, дори когато все още бяха някакъв вид рок банда. Гледах няколко техни видеа почти насила, за да ме убедят, че вокалистът им Бил Каулиц е от мъжки пол, защото пичът се гримираше и изглеждаше досущ като една шестокласничка от моя блок (фенка на "емо" модата и сръбската чалга). Но минаха години и Бил вече прилича по-скоро на Азис. И даже прави и музика с подобна стойност.\nЩе трябва да разочаровам и старите фенове на Tokio Hotel (които вече може да са навършили пълнолетие), защото любимците им вече правят поп-денс. Няма майтап, "King of Suburbia" е поп-денс албум, който обаче не е добър дори за поп-денс стандартите. И може да бях погнусен от "Girl Got a Gun" и малоумното му мастурбаторско видео, но... хора, това е най-добрата песен в албума. Ако си мислите, че това е дъното, дълбоко се лъжете. Tokio Hotel копаят дъното с минни багери и достигат нечувани музикални низини. Инстинктът да се застреляш идва с плашеща сила още в самото начало и се засилва в геометрична прогресия с всеки следващ трак. А ако още не сте потърсили пистолета след фалцетната и фалшиво измрънкана пиано балада "Run Run Run" (чувам "Аnd I мрън мрън мрън мрън мрън мрън мрън..." в припева), ще ви е наистина трудно да се удържите в "Love Who Loves You Back". Заглавната "King of Suburbia" пък нагло заимства мелодията от "Smalltown Boy" на Bronski Beat, а до края на албума ни чака материал, типичен по-скоро за изпълнителки като Ke$ha, като изключим само другата фалшиво изпята балада "Invaded". Китари с дисторшън пък има единствено в "Stormy Weather", макар че трудно се чуват изпод тоновете електроника и autotune.\nНай-неприятната част от това музикално мъчение е излишната сексуалност в текстовете и клиповете. Или ще се мастурбира, или ще се прави оргия (бисексуална, ако някой го грее), или нещо друго. Просто е гадно за слушане, а да не говорим колко е гадно за гледане. Пак казвам - този албум няма достойнства дори като за поп-денс. "Tik-Tok" на Ke$ha е като патриархален шедьовър в сравнение с което и да е от недоразуменията в "King of Suburbia". И все съм слушал гадни албуми, но този вече тотално чупи гадомера.\nЦелият албум е пълен с гадна анти-музика.\nKe$ha, Conchita Wurst, Paris Hilton, Britney Spears, Криско, Азис и др.\nPosted by Today's Metal Crew On вторник, септември 23, 2014 0 коментара\nОтнема: ~68 минути\nНаскоро една приятелка-меломанка ме попита какво свирят Xerath. Обясних ѝ следното: "Meshuggah срещат Dimmu Borgir, за да запишат саундтрака на Lord of the Rings с футуризма на Матрицата". Иначе казано, в музиката на тези британци има нещо наистина специално и уникално, още откакто изгряха през 2009-та с главозамайващо интересен албум за нашата музикална епоха. Дори и смяната на китариста им от "II" към "III" не ги разтресе особено откъм идейност и все по-ясно си личи огромният им хъс да плетат сложни и полиморфни пасажи от музика. И ето, че днес "III" комбинира симфоничността на вече познатия ни модел на свирене със същинското музикално узряване на Xerath.\nИ като стана дума за "Матрицата", началният 7-минутен епос "I Hold Dominion" звучи като нещо, което би могло да се постави за фон на Хелбой, яздещ Харли Дейвидсън към залеза сред гроздове от падащи ангели и демони. Хиперболите настрана, новият китарист Конър МакГурън си е намерил мястото в групата, а и те са му намерили място за таланта. Симфоничните партии пък, които в предишните албуми ми идваха малко в повече, тук са сведени до "тука има, тука нема, дай на новия да къдри соло". Но да караме по същество. Отварящото парче загатва в края си входа към "2053", а вокалистът Ричард Томсън реве мощно от колоните, доказвайки, че все още е на ниво. "I Hunt For the Weak" печели приз за най-трю заглавие, но по-интересното е, че Ричард запява за кратко с чисти вокали, и... звучи добре! Първото леко разочарование идва от "Autonomous", където надушвам малко клишета в структурата - барабани тип "дзупа-дзупа-дзупа-дзупа", сякаш предъвкват нещо на Cradle of Filth. Махвам с ръка, не може всичко да е перфектно и ушито точно като за мен. И съм доволен, тъй като "Bleed This Body Clean" влиза така ударно, че с правия си ритъм отмива всякакви лоши помисли. В "Death Defiant" пък оценявам че мастерингът е много по-добър от това, което ни пуснаха за зарибявка в Youtube. В "Sentinels" пък ни посреща многопластова структура от ефекти, а Ричи реве още по-мощно и мащабно. Нивото на албума остава непроменено с "Passenger", но и спира да блести с новости точно тук.\nСлед експлозията в началото, Xerath продължават със зададената скорост и не поемат нови рискове. "Ironclad" може да се отбележи като поглед към 2009-а, а "Demigod Doctrine" минава, колкото да даде път на "Тhe Chaos Reign". С нея Xerath отново стъпват във филмова епохалност, като тук-там се накъдря още някое добро соло. Ставаме свидетели на "Witness”, където в един момент нещата започват да поолекват, а ритъмът да се забавя - оркестрациите стават повече, а чистите вокали в припева подозрително напомнят на Боно. Треснята се закрива с двете части на "Veil", които се концентрират отново върху инструментал с шепоти, като имам чувството, че втората част е по-скоро reprise на първата, но като цяло е окей за край на албума.\nСпомням си 2009-а как ми падна ченето като "сефтосах" Xerath, но сега съм дори още по-приятно изненадан. Пичовете са вдигнали левъл от последния си албум досега и много, много са се постарали за "III". Сега като се замисля, не знам дали си личи покрай някои саркастични вметки, но намирам този албум за зверски добър. Чак се мразя, че не си го поръчах предварително, защото вече е "sold out". Адмирации и за новия китарист, който внася свежест, макар на места китарите да са с половин стъпка по-назад, отколкото би ми се искало, особено когато са в "двубой" с оркестрациите. Те, от своя страна, са силно застъпени като в "I", а от "II" са взети по-разчупеното мислене и творене. 9,5 от мен, само защото можеше да минем без няколко пълнежа.\nЕпичността на Xerath се е повишила до нечувани нива.\nНовият китарист може би е точно това, което им липсваше досега - и се вписва перфектно.\nНяма и една недоизпипана секунда или обективно слаби парчета.\n68-минутен албум с 4-минутни парчета обрича работата на един-два пълнежа.\nSepticflesh, FGA, Meshuggah, Threat Signal, Dimmu Borgir, Mnemic, The Matrix и др.\nWalking Dead On Brodway - Aeshma\nPosted by Today's Metal Crew On неделя, септември 21, 2014 0 коментара\nЛейбъл: Impericon Records\nКазват, че ако Suicide Silence, Whitechapel и Chelsea Grin имат дете, то щяло да бъде именно Walking Dead On Broadway. Силно заинтересован от това твърдение си пуснах "Aeshma" и... твърдението се оказа вярно. Толкова вярно, че WDOB реално звучат като тези три групи едновременно. WDOB звучат тежко, агресивно и помитащо - и в общи линии с това се изчерпва цялата им музика. Но пък ако това ви е достатъчно - защо пък да не им дадете шанс?\nЗаглавието на албума идва от иранската митология. В нея Аешма е демон, олицеторяващ гнева, алчността, убийството и пиянството. В случая WBOD използват името му като метафора за цялото зло и страдание, което човечеството причинява, заради своето постоянното желание да воюва и разрушава. Но ппо-важен за нас е музикалният аспект. Накратко, "Aeshma" е албум, наблъскан догоре с много брейкдауни, грухтежи и ниско настроени китари. Вокалистът Робърт ръмжи, грухти и крещи подобаващо, зад него всяка минута се сменят брейкдауни и бързи барабанни откоси и въпреки всичко - композициите звучат еднакво, бързо стават предвидими и по някое време доскучават. В общи линии, ако вече сте чули и първото пуснато парче "Illusions", значи кажи-речи сте чули почти всички песни от "Aeshma". Бластбийтовете в "Path of Exile" и епичното чувство в "Sleeping Titans" разнообразяват общата картинка, но като цяло ще ви е трудно да запомните повечето песни от този албум.\nИ преди сме си говорили по темата за самоцелно тежките албуми и този в общи линии също е такъв. Е, не е неслушаем като новия на Chelsea Grin, да речем, а и със сигурност ще допадне на хората, на които просто им трябва някаква супер тежка и агресивна музика за изливане на енергия - с много тежки китари, свирепи ревове и купища брейкдауни. Обобщено казано, албумът е тежък, мощен, помитащ и бързо доскучаващ. Но все пак е дебют и както казах и по-горе - защо пък да не му се даде поне един шанс? Деткор фенове - от вас зависи.\nБърз, тежък, мачкащ, агресивен и зловещо мощен инструментал.\nПодобаващо свирепи ревове, грухтежи и крясъци (ниски, средни и високи).\nНяма и помен от лигавщини - няма дори чисти вокали и мелодични пасажи.\nАлбум от типа "Един голям брейкдаун".\nМного от парчетата са почти неразличими едно от друго и рядко изненадват с вътрешно разнообразие.\nSuicide Silence, Whitechapel, Chelsea Grin, Carnifex, Thy Art Is Murder и др.\nPosted by Today's Metal Crew On петък, септември 19, 2014 0 коментара\nОтнема: ~37(+4) минути\nЗа 10-годишнината си Hämatom са решили да направят нещо "по-така" и издават албум от два диска. В първия има една нова песен и 10 кавъра на съвременни германски хитове, а във втория - още една нова песен и материал тип "Best of". И макар че тук нямаме навика да правим ревюта кавър-албуми, в случая на Hämatom правим изключение по няколко причини. Първо - имат юбилей. Второ - първият им концерт пред не-немскоговоряща публика някога беше именно в България и затова имаме специално отношение към тях. И трето - мога да се хвана на бас, че почти никой по наши земи няма да се досети, че парчетата са кавъри, ако не му се загатне предварително.\nДвете нови песни се казват "Teufelsweib" и "Leichen Pflastern Unseren Weg" и звучат досущ като излезли от "Keinzeitmensch", затова няма да се учудя, ако се окажат някакви B-sides от него. Това обаче няма кой знае какво значение, защото и двете са добри. Оттук нататък започват кавърите (няма да обръщаме внимание на "best of" материала) и истинското забавление. Тъй като почти налудничаво следя какво се случва на германската сцена, веднага разпознах повечето оригинали (или поне бях запознат с изпълнителите им), но интересното е, че Hämatom са направили кавърите си така, че да звучат като техни авторски песни - и точно затова казах по-горе, че би било трудно на някой, който не е чувал оригиналите да се сети, че това са кавъри.\nПървият кавър е на супер популярното парче "Kids" (оригинал) на рапъра Marteria и Hämatom са се справили блестящо с него, при това без да им се налага да рапират. По подобен начин групата се е прицелила в още няколко рапъри, правейки кавъри на "Bilder im Kopf" (оригинал) на Sido, "Scwarz zu Blau" (оригинал) на Peter Fox и "Emanuela" (оригинал) на Fettes Brot. Останалите преработки са на "Gebroen um zu Leben" (оригинал) на Unheilig, "Vom Selben Stern" (оригинал) на (Ich+Ich), "Blinde Fäuste" (оригинал) на Maxim (абсолютно неизвестен за мен изпълнител), "Oh Jonny" (оригинал) на Jan Delay (също неизвестен за мен) и "Guten Tag" (оригинал) на Wir Sind Helden. Специално внимание обаче обръщам на кавъра на "Remmidemmi" (оригинал) на Deichkind. Hämatom са направили от това странно парче един размазващ NDH хит! Песента ми е абсолютен фаворит в този албум и не мога да си представя как някой може да я слуша без спонтанно да избухне в куфеене.\nАко чуете оригиналите на песните, които Hämatom са преработили, може да ви се стори много трудно от повечето от тях да се получат здрави метъл тракове, но точно в това е голяма част от чара на "X". Той ще даде на слушателя изненадващо много поводи за куфеене, като, с риск да се потретя, малцина изобщо биха се сетили, че това са кавъри. Накрая казвам на Nord, Süd, West и Ost едно извънредно "Наздраве!" по повод 10-годишнината на групата им и им пожелавам да се върнат отново в България възможно най-скоро, защото както се видя още на стадион "Васил Левски", тук са готови да ги посрещнат изненадващо много фенове.\nУмели преработки, които в този си вид звучат като авторски материал на Hämatom.\nОт привидно невъзможни за "ометъляване" песнички са се получили страхотни парчета.\nИ двете нови песни поддържат високото ниво от "Keinzeitmensch".\nНовият изцяло авторски материал е доста малко.\nКак тъй "Best of" без "Neandertal", "Butzemann" и "Schau Sie Spielen Krieg"?\nFrei.Wild, Betontod, Die Toten Hosen, Mushroomhead, Rammstein и др.\nPosted by Today's Metal Crew On сряда, септември 17, 2014 0 коментара\nСтилът: Thrash/Heavy Metal/Deutschrock\nВъзнамерявам да се засегна, ако ми кажете, че не знаете кой е чичо ви Том. Даже не ви карам да го харесвате, но трябва да знаете кой е. Чичо Том, познат още като Tom Angelripper, фронтмен на една от най-големите траш банди в историята - Sodom. Страничният му проект се казва Onkel Tom и повече през 2011-та бе поизтупан от прахта и възроден след повече от 10-годишно прекъсване. "H.E.L.D." е вторият албум на Onkel Tom след "възраждането" и в него отново се залага на забавлението, алкохола и разлечението - далеч от тежките теми в текстовете на Sodom.\nСтилът на Onkel Tom е малко труден за определяне, защото събира в себе си елементи на траш и хеви метъл, хард рок, дойчрок, "южняшки" рок, рокендрол, пънк и прочие. Основната идея обаче не е да се умува над това кое парче точно в какъв стил е, а да има настроение, да се лее алкохол и да се куфее неангажиращо.\nНачалото на албума е музикален еквивалент на обложката му - "Flatus Antelucanus" е едноминутна симфония от отваряне на бутилки и тежки пърдежи. След нея нещата се нормализират - хоровият припев в "Prolligkeit Ist Keine Schande" задава тона на настроението, с пиянската "Ein Bisschen Alkohol" съвсем си идваме на думата, а "Was Euch Nicht Passt" вкарва и подобаващо дойчрок/пънк звучене и е една от най-готините песни в албума. Тежкият хард рок "Der Duft von Lavendel" се врязва с насечен риф, а "Auf Gedeih und Verderb" директно избива на траш и е най-тежката композиция в "H.E.L.D.". Следващята я (и закриваща) "Ich Bin noch am Leben" играе ролята на акустична "балада", но с гласа на чичо Том понятието "балада" доста се променя.\nС две думи, "H.E.L.D." е албум за пиене и добро настроение. Уви, ако не знаете немски надали ще ви е чак толкова интересно и няма да разберете какво точно се случва в текстовете на Onkel Tom. Това обаче не пречи да се съберете с приятели, да си пуснете малко "метъл за маса", какъвто има в изобилие в "H.E.L.D." и да си отворите някоя и друга бира. Така и така ще ви се допие още от първата песен.\nАлбум, носещ настроение, забавление и странно желание да си налееш нещо силно.\nРазнообразие от стилове - траш, хеви, рок, пънк и какво ли още не.\nВинаги е добре да чуеш гласа на легендарния Tom Angelripper на още едно място.\nТая група и да иска не може да издаде скучен албум.\nТрудно ще излезе от нишата "метъл за маса".\nНе е албум, който да си пускаш всеки ден - по-скоро е за поводи (алкохолни най-вече).\nSodom, Die Knappen, Böhse Onkelz, Tankard, J.B.O., Frei.Wild, Dezperadoz и др.\nPosted by Today's Metal Crew On понеделник, септември 15, 2014 2 коментара\nСтилът: Modern Metal/EDM\nОт/Год: Швеция/Дания, 2014\nС колкото и похвали да засипя Amaranthe - все ще са им малко. Това вероятно дразни много от феновете на по-тежките стилове, които не разбират защо всички така се прехласват по някаква си там поп-метъл банда, но това е положението. Amaranthe обаче не са "някаква си там" банда, а едно от най-сензационните имена в метъла в последните години. Смесвайки съвършено добре модерен метъл, електроника и елементи на евроденс, тази шведско-датска шесторка прави това, което много банди са се опитвали, но не са успявали - идеална смесица между поп и метъл, която хем да не е прекалено тежка, хем не прекалено лека, хем не прекалено опростена. Е как да не ги похвалиш?!\nAmaranthe са внесли няколко промени спрямо предните два албума, като основната е привличането на вокалиста Хенрик Инглюнд (Scarpoint) на мястото на напусналия Андреас Солвстрьом. Уви, дали заради малкото време или нещо друго, Хенрик няма кой знае каква роля в новия албум. Да, обажда се често, но микрофонът този път принадлежи най-вече не Елиз, малко по-малко на Джейк и наистина малко на Хенрик, който на концертите на бандата може и да има време да удари някоя и друга бира, докато си чака реда. Другата по-ярка промяна е в звученето. То е още по-масивно, мелодично, електронно и все по-често избива на индъстриъл метъл. Духът на евроденса пък се усеща още по-силно отпреди, особено в припевите.\nТук е мястото да похваля още веднъж групата - абсолютно всяка от 12-те песни в "Massive Addictive" спокойно можеше да бъде избрана за хитов сингъл. И да, клише е да го кажа, но заглавието "Massive Addictive" отговаря напълно на съдържанието зад него. Честно казано, от седмица насам мисля и не се сещам за друг албум, в който да съм чувал подобна наситеност с хитов материал. Пълнежи няма и с много зор и "от мен да мине" казвам, че трите последни парчета не са толкова силни колкото тези в първата половина и че баладите не са ми точно по вкуса (но една от тях със сигурност ще излезе като сингъл с видео по някое време).\nПо ред на номерата - "Dynamite" разцепва мрака в стил "The Nexus" и се явява като своеобразен мост между предния и новия албум. Сингълът "Drop Dead Cynical" вече загатва по-добре общото звучене на албума. С многото си електроника, бийтове и индъстриъл дух (някои се сещат за Marilyn Manson като го слушат, поне аз не разбирам защо) той може да мине и за един вид същинско начало. Все така хитово звучащата "Trinity" пък се изнизва бързо, за да даде път на едно от най-готините парчета, които Amaranthe някога са правили - заглавното "Massive Addictive". Докато го слушам напълно разбирам защо са го кръстили така - тежки насечени китари, обгърнати в масивни електронни лийдове се събират с ултра зарибяващ припев ("Massive addicitve! I'm totally completely afflicted!"), който поне аз не мога да спра да си пея вече близо месец и предполагам, че подобна съдба очаква много от другите фенове на групата. Веднага след това идва още един страхотен, динамичен, разкуфяващ, супер мелодичен трак, озаглавен "Digital World". "Индустриалният" му куплет преминава в свръхмелодичен припев с откровено евроденс звучене, като зад основната мелодия през цялото време водещи остават дебелите електронни лийдове и тежките китари. Също абсолютен хит.\nЧак тук идва място за почивка с първата балада - "True". Тя и "Over And Done" са единствените бавни парчета в албума, но и в двете има "жица" (във втората дори има и доста добро соло), така че дори китарните фенове ще могат да си позволят да пуснат по една сълза без да ги е срам. До края на албума обаче отново ни заливат хитове - "Danger Zone" разбива стени с мощен насечен риф и "евро" припев, като в нея новият екстремен вокалист Хенрик получава най-много поле за изява от всички песни из албума. "Skyline", "Ordinary Abnormality" и "Exhale" също не разочароват, доставяйки още дози от уникалното си звучене.\nВъзхитен съм за пореден път. Някога се опасявах, че Amaranthe няма да успеят да достигнат или надминат дебюта си, каквото и да направят. "Massive Addictive" обаче му е сериозен конкурент, защото в него също няма нито една празна или излишна секунда и абсолютно всяка от 12-те песни може да бъде хитов сингъл. И въпреки че имам някои забележки дори към този албум, подобно КПД няма как да остане неотчетено. Затова давам на "Massive Addictive" една от редките си и много претенциозни 10-ки без никакви угризения.\nРядко срещано КПД - всяка от 12-те песни спокойно може да излезе и като хитов сингъл!\nЗаглавието казва истината - звученето му е наистина масивно и силно пристрастяващо.\nКристален звук, тежки китари, масивни електронни лийдове и идеално вписващи се евроденс елементи.\nОще след едно слушане вече ще (можете да) си пеете поне половината припеви!\nНовият екстремен вокалист Хенрик Инглюнд се справя добре, но не се включва достатъчно често.\nЕлектрониката този път е дори още повече - ако на някой му пречи, да го брои за минус.\nDead By April, Escape The Day, The Unguided, Sonic Syndicate, Within Temptation и др.\n[INDEPENDENT!] Rainbowdragoneyes - The Secret Mirror\nPosted by Today's Metal Crew On събота, септември 13, 2014 1 коментара\nСтилът: 8-bit Melodic Black/Dance Metal\nОтнема: ~26 минути\nПонякога трябва да се излиза от рамките на "нормалното". Явно това си е мислел и мултиинструменталистът Ерик Браун (настоящият барабанист на Swashbuckle), когато е създал този свой 8-битов блек метъл проект. Ако не се лъжа, това е четвъртият му албум с RDE, така че очевидно тази му група не е само за еднократно убиване на времето.\n"The Secret Mirror" е кратък, забавен, минималистичен и изненадващо зарибяващ. 8-битовите (chiptune) кийборди, излезли сякаш от стара видео игра, се забиват ужасно лесно в главата и биха могли да разтанцуват дори най-злия горски блек метъл фен. Който си мисли, че може да устои на танцувалните пориви, нека си пусне своеобразния сингъл "The Blade Chose Me" и по-специално клавирното включване след 50-тата секунда и да пробва, пък да видим. Всички може да пробвате още с "Fortress ov Frost", "Empire ov Endless Glory" и "Starvved" - все на някоя (ако не на всички) ще се раздвижите със сигурност. Всъщност, въпросните тракове, редом с "Ancient Slumber" са и най-добрите в този иначе доста кратък албум, състоящ се от само 9 композиции (и по-малко от половин час музика). А като не броим интрото и инструменталното аутро, това си е едно доста добро КПД.\nНакратко, "The Secret Mirror" е албум, с който да разнообразите малко ежедневната метъл манджа, да си вдигнете настроението - а защо не и да се пораздвижите из стаята със срамни танцови движения? Комбинацията от chiptune електроника, чудесна клавишна работа, денс бийтове и два типа вокали (харш и чисти с ефект) се оказа много по-приятна и интересна, отколкото някога съм си мислил, че може да бъде. Затова препоръчвам силно на феновете на разнообразието! Суровите, обидчиви и ритуално-сатанистични блек фенове могат и да пропуснат, ако не искат да се засегнат до дълбините на черните си души.\nТази странна музикална комбинация се оказа по-интересна, отколкото бих могъл да предположа.\nСупер зарибяващи мелодии и неустоимо разтанцуващ ритъм.\nЗабавен, приятен, свеж и внасящ така нужното разнообразие в ежедневното метъл меню.\nНякой по-суров фен може да го сметне за подигравка с блек метъла и да се засегне нечувано.\nMagic Hammer, Mr. Spastic, Machinae Supremacy, Gloryhammer, Swashbuckle и др.\nPosted by Today's Metal Crew On вторник, септември 09, 2014 2 коментара\nСтилът: Progressive/Djent/Melodic Metalcore\nНа тази изключително красива и детайлна обложка можете да видите изобразена "Самсара". Понятието идва от източните религии и буквално думата означава "кръговрат". Тя изобразява веригата от раждане, живот и смърт под формата на колело, което е в непрекъснато движение. Няма да навлизам в тълкуване на терминологии и понятия, които не са кой знае колко ясни и на мен самия, пък и момчетата от "Monuments" са се погрижили да хвърлят малко светлина над тях в новия си концептуален албум.\nСъщо като обложката, музиката на бандата е малко сложна за възприемане и определено ще изиска голяма част от вниманието ви, за да можете да вникнете достатъчно добре в тези 11 песни. Момчетата свирят модерен и техничен "джент" метъл с примеси от много други стилове - прогресив, метълкор, пост-хардкор и какво ли още не. За да придобиете по-добра представа, просто си пуснете "The Amanuensis" (заглавието е вдъхновено от романа "Облакът Атлас" на Дейвид Мичъл) и още от първия трак в него, "I, The Creator", ще ви стане ясно за какво точно става дума и ще можете да се възхитите от огромния диапазон на Крис Барето (да, вече той е вокалист на групата, но за това след малко). Общо взето обаче всички тракове залагат на зверски добри, тежки и технични китари, разчупени, но прецизни барабани и два типа вокали, като чистите имат леко количествено предимство пред екстремните.\nПредполагам, че всички фенове на бандата ще гледат под лупа как се справя новият човек зад микрофона - Крис Барето (ex-Periphery). Той обаче не само устоява на напрежението от това погледите да са вперени в него, а направо оставя критиците със зяпнали усти. Вокалите му винаги са били безупречни и това е така и в този албум. И макар той да е човекът, който ще обере най-много лаври за изпълнението си, трябва да отдадем заслуженото и на китарното звено - всички рифове и сола са много добре изпипани и интересни и често излизат извън рамките на джент жуженето. Която и песен да хванете, все ще намерите поне няколко "куки", които да ви накарат да си пуснете песента (и съответно - целия албум) още веднъж. Не искам да тръгвам да изреждам какво точно се случва в отделните песни, защото за всяка може да се каже много, а нито искам да превръщам ревюто в "роман", нито мога да пренебрегна който и да е трак. Но редакторът ми сложи едно изречение тук, в което отбелязва, че "Atlas" е сред най-разчупените и разнообразни парчета в албума и има доста малоумно видео и че щеше да е по-добре просто да ѝ се направи красиво лирик видео като на "Origins of Escape".\nНарочно оставям по-конкретните описания настрана, за да се опитам без да ви досаждам с 356 абзаца да ви дам кратка представа какво да очаквате като музика от "The Amanuensis" и да ви подтикна да му дадете поне един шанс. Момчетата са направили гигантска крачка нагоре в един труден и все по-размиващ границите си жанр и са сътворили един от най-изпипаните музикално албуми, които съм чувал в последно време.\nНаистина добра и технична китарна работа.\nПървокласни вокали от Крис Барето.\nСтрахотни, разнообразни, неклиширани, детайлно изпипани композиции.\nИнтересна концепция и страхотна обложка.\nИзисква повишено внимание и поне няколко цялостни преслушвания, за да се оцени както трябва.\nМножеството китарни звуци започват леко да напрягат и изморяват към края.\nPeriphery, Tesseract, Volumes, Structures, The HAARP Machine, Erra и др.\nPosted by Today's Metal Crew On петък, септември 05, 2014 0 коментара\nПоглеждайки през прозореца, едва ли има по-подходящо време да пиша за новия албум на Evergrey - от няколко дни името на бандата трайно се е настанило в атмосферата над главите ни. Явно има нещо във всичко това, защото в последно време тук на сайта в често споменаваме думите "мрачен", "меланхоличен" и т.н. Е, и този път ще е така, но с някоя и друга условност. Първо - доста време мина от последното издание на групата. Второ - големият брой промени, станали в нея след това, и трето - отправената заявка, че това е най-силният албум в 16-годишната кариера на бандата. Леко клиширано, леко невярно, но пък съвсем нормално за албум тип "завръщане".\nНачалото се поставя от клип-сингъл-флагмана "King of Errors". Парчето е от типа такива, които наричам "асоциативни". Страхотно е, а навежда мислите в посока "това съм го чувал", което си е атестат за направа с майсторство и вкус. Веднага реших, че този албум ще си го бива. Чудесно заключение, но посоката му на развитие за се оказа низходяща. С други думи, тежкото начало, мрачните нотки и мъгливата атмосфера след час музика се превръщат по-скоро в олекотен и омекотен рок. Да вземем например крайно сладникавата пиано балада "Missing You", която звучи така, сякаш някой рок-талант от музикално риалити я пее, за да покаже на журито колко е емоционален. Пък и такъв край (на албума) с три бавни парчета идва малко в повече. "The Grand Collapse" пак е по-добре откъм темпо и звук, но за 8-те си минути предлага предимно инструментал, което е малко странно. "The Aftermath" пък загатва, че ще се разгърне все по някое време, но това се случва чак на 5-ата минута, след което просто затихва в продължение на още 2 минути.\nДотогава обаче нещата стоят добре. "Black Undertow" е абсолютно "друга ракия", където вокалите са извисени и мелодични, а дори се долавя и гняв. Определено това е вторият ми фаворит. След това в затихваща поредност мога да изброя заглавната "Hymns For the Broken", "Barricades" с много якото си соло в средата, "Wake a Change" с дъждовното си настроение (и личен фаворит на редактора заради насечените китари и електрониката, бел.ред.), "A New Dawn" и "The Fire" с идеално включващите се детски вокали.\nМисля, че би било по-удачно да изслушаме "Hymns For the Broken" без да се съобразяваме с поредността на песните. Защото подхващайки го така, както е подреден, по някое време нещо окуцява и в към края дори леко досадява. Но кой знае, аз голямо слушане му ударих, може и да съм прекалил. Ето, че и ревюто се превърна в лъкатушене между положителните и негативните определения за албума. Със сигурност в него има много за харесване - има много емоция и атмосфера, но често няма енергия, а по-лошото - няма и метъл - и след час слушане това много уморява. Бавен хард рок по света има бол, нямаше нужда и Evergrey да ни стоварват още такъв. Въпреки всичко, не се отказвайте лесно от слушането на този албум. В един по-широк спектър, тук има музика за хора със свободен мироглед - така както прокламира и революционно настроената обложка.\nТака желаната промяна (дори частично), е вече факт.\nВиртуозен подход към създаването на супер як продукт, който трябва да бъде чут.\nСами за себе си почти всички песни притежат огромен (и силно емоционален) заряд.\nОбщото залитане към дебрите на един олекотен рок.\nЕднакво темпо в голяма част от албума.\nТрайно усещане за това, че силното начало прелива в слабичък край.\nLake of Tears, Vanden Plas, Threshold, Masterplan, Tad Morose, Conception, CIIC и др.\nPosted by Today's Metal Crew On сряда, септември 03, 2014 0 коментара\nСтилът: Avant-garde/Dark Metal\nОт/Год: Австрия, 2014\nЛейбъл: Winter Solitude\nГодината е 1922-ра. Австрийският философ, изобретател и биомиметик Виктор Шаубергер опитва да създаде в лабораторията си летяща машина, с която... да лети до отвъдното и обратно. Близо 100 години по-късно, този странен опит е възпят подобаващо от Eden Weint Im Grab в откриващата песен "Jenseitsflugmachine" от новия им албум "Geysterstunde II". EWIG винаги са имали афинитет към отвъдното, призраците и странните истории от този тип и точно затова винаги ми е било интересно да си превеждам текстовете им, въпреки нищожните ми познания по немски.\nМрачен, поетичен и дори леко налудничав, "Geysterstunde II" е повече от достоен наследник на своя предшественик. EWIG още веднъж размиват границата между живота и смъртта и изпълват стаята на слушащия с призраци и привидения. От подобна музика буквално можеш да настръхнеш, особено ако си пуснеш "Mein Geysterhaftes Grammophon" ("Моят призрачен грамофон"), или се оставиш да бъдеш обладан от призрачния орган и далечните напеви в "Tanz auf dem Ouija-Brett" ("Танцът на дъската Уиджа" - вид спиритическа дъска, бел.ред.). "Wesen aus dem Nichts" с нейния игрив кабаретен ритъм пък ме кара да се чувствам така, сякаш група скелети са грабнали инструменти и си правят среднощен концерт в тъмна гора. И солото на пианото малко след средата... брр, тръпки могат да те побият само от него. А макар че елементи на блек метъл има в много от песните, единственото по-"блек" парче като цяло е само "Aurelia". 8-минутният епос "Die Sage von der Weisen Frau" ("Сагата за мъдрата жена") пък дава много силен завършек на албума, съчетавайки в себе си по малко от всичко, което сме чули в албума. След него има единствено един речетатив, който обаче би бил напълно безинтересен за незнаещите немски - точно както и всички останали речетативи и разкази из албума.\nСтоящ някъде на ръба между живота и смъртта, мракът и светлината, гениалността и лудостта, поезията и страха, блека и готика, "Geysterstunde II" е албум, който трябва да изслушаш повече от веднъж, за да оцениш подобаващо. Вярно, дължината му от 70 минути не предразполага много към това, но веднъж потопиш ли се правилно в неговата мрачна атмосфера, времето започва да минава неусетно. А ако знаеш и немски - това е огромен бонус, защото ще можеш да оцениш и поетичните текстове на Александър Пол Блейк. А от разговорите си с него съм установил, че този човек има много и все интересни неща за казване и изпяване.\nКолкото мрачен, толкова и поетичен - че дори и леко гениално-налудничав албум.\nЦели 70 минути материал, в чиято атмосфера можеш да се потопиш напълно.\nСилно въздействаща музика - като нищо може да настръхнете, докато слушате.\nИнтересни и разнообразни композиции - къде по-леки и кабаретни, къде по-тежки и злокобни.\nВеликолепни роли за цигулката, пианото и органа.\nСлед средата дължината вече доста натежава.\nРечетативите и разказите са разбираеми само за немскоговорящите слушатели.\nSamsas Traum, Eisregen, Nocte Obducta, Dornenreich, Subway To Sally и др.\nPosted by Today's Metal Crew On понеделник, септември 01, 2014 0 коментара\nСтилът: Hard Rock/Glam/Heavy Metal\nКолкото и да съм уморен от хард рок банди, повтарящи до втръсване заучени формули от 80-те, от време на време се появяват и групи, които не звучат чак толкова отчаяни в опитите си да грабнат старите рок фенове. Една такава банда е Kissin' Dynamite - тези млади юнаци са пълни с талант, който обаче наливат в поумрял стил като глем рока. Нищо лошо не казвам за жанра, просто най-хубавото от него вече отдавна е в миналото и нито Kissin Dynamite, нито Steel Panther, нито Hardcore Superstar, нито която и да е друга модерна глем банда може да постигне кой знае какво в него.\nKissin' Dynamite безспорно се справят добре с това, което правят. Миналият им албум беше учудващо приятен и мелодичен, а този е с малко по-модерно звучене, включващо дори леки електронни елементи тук и там. Още на първо слушане се открояват няколко парчета с много енергия и зарибяващи припеви - "DNA", "VIP In Hell", стабилно електронизираната "Legion of the Legendary" и закриващата "Ticket To Paradise", която обаче зверски много прилича на парче на Guns N' Roses. "God In You" и "Running Free" също имат приятни елементи, като първата има хубави куплети, но посредствен припев, а втората - точно обратното.\nПроблемите в "Megalomania" не са много, но са отчетливи. На първо място са досадните и очевидни прилики с Guns N' Roses. Залагам килограм солети, че пичовете са фенове на GNR, така че това не ме учудва... но пък ме дразни, особено в песни като "Maniac Ball", в която сякаш пее млад двойник на Аксел Роуз. Бавните песни като нея и "Fireflies" пък са толкова скучни, че бият дори напълно безличната "Deadly" по посредственост. "Final Dance" е добра балада, но пък не е и нещо, което вече да не сме чували и по-добре направено.\nСъвсем накратко - "Megalomania" е приятен албум и определено става за няколко слушания. А aко сте фенове на глем рока и/или на Guns N' Roses, изобщо няма да сбъркате, ако си го пускате и по-честичко. Оттам нататък - не мога да гарантирам нивото на удоволствие от слушането, особено за феновете на по-тежките стилове.\nПриятен, мелодичен и енергичен глем/хард рок, изсвирен от хора с очевиден талант.\nНякои силно запомнящи се припеви, в парчета с хитов потенциал.\nПо-модерно и смело звучене от това в предишния албум.\nСериозни прилики с Guns N' Roses, особено в някои песни.\nНеконсистентен - по някое време спира да се разбира какво точно им се свири на тия хора.\nПарчетата без темпо са зверски скучни.\nSteel Panther, Twisted Sister, Hardcore Superstar, Crashdiet, Dynazty и др.\n[INDEPENDENT!] Rainbowdragoneyes - The Secret Mirr...


Изпълнителният директор на Левски Павел Колев използва профила си във "Фейсбук", за да коментира решението на футболистите на Ювентус да се откажат от 4 заплати за сезон 2019/20. Колев дава за пример и други първенства, в които клубове обявиха намаляването на заплати на футболисти с различни проценти. Важният човек в Левски завършва размишлението си така: ""В четвъртък получих последователни обаждания по телефона от ФИФА и ECA, които независимо една от друга правят проучване сред европейските клубове какво е състоянието им и как виждат бъдещето на европейския футбол. У нас дискусия продължава да няма"."\nSportal.bg публикува текста на Павел Колев без редакторска намеса:


Още сме в епохата на предосвобождението\nИзвестният писател, белетрист и киносценарист Георги Мишев е един от учредителите на сдружение „Приятели на другото изкуство“, заедно с Никола Ковачев, Георги Липовански, Климент Атанасов, Кирил Дончев, Стефан Цанев, Ицках Финци, Георги Дюлгеров, Руси Чанев и още други.\n„Ние сме автори, които НЕ се противопоставят на пазарната култура, заляла обществото, НЕ отричаме ролята и мястото й в живота на българина. Но сме твърдо убедени, че освен нея в България се създава Друго изкуство. Оригинално и естетически издържано. Провокативно и търсещо“ — това е част от кредото на съмишлениците.\nНякои от възгледите си за киното, писателството, книгоиздаването, за това може ли да се възпита читател или зрител Георги Мишев сподели в Бургас на Летни-те срещи с другото изкуство. Други излага пред читателите сега.\nСпоред Мишев всеки сам пише сценария на своя живот, днешният сценарий трябва да бъде преработен, а — XX ВЕК ПОВЕЧЕ ДА НЕ СЕ ПОВТОРИ!\n— Г-н Мишев, вие сте сценарист и писател. Как живее сега гилдията?\n— Обстановката можем да сравним може би с предосвобожденската. Само че тогава е имало повече издания, повече трибуни.\nЧовек се учи да пише, като пише — това е първото условие, за да стане писател. После печата и издава. Много е тъжно това, че съвременната периодика не се интересува от литература. Масовата култура я е обхванала изцяло.\nЙордан Йовков е станал писател, благодарение на един вестник „Зора“, в който от 1930-1935 г. излизат най-хубавите му разкази. Благодарение на една практика, която собственикът на вестника Даниел Крапчев е въвел: Йовков да пише по един разказ на месец срещу 5000 лева. Тогава 5000 лева е била една чиновническа заплата. Благодарение на този устен договор, Йовков пише по 12 разказа всяка година, които излизат във вестник „Зора“. И това са книгите — „Ако можеха да говорят“, „Женско сърце“, „Песента на колелетата“. Ето ви една чисто прагматична система на насърчаване на таланта. Така по това време са се появили и разказите на Светослав Минков, на Илия Волен, на Константин Константинов.\nКакво пречи и сега на един многотиражен вестник да отдели една страница. Там би могъл да се появи новият автор, на кратките форми отначало, после новият писател. Той постепенно ще стане бъдещият сценарист в киното и телевизията. Така се създават писателите. Всяко нещо има начало отнякъде, а после то си търси собствения път и съществуване.\nЕ, никой не може да гарантира, че ако някой те извика и за една заплата иска от теб по един разказ на месец, ти ще станеш Йовков. Но поне един месец ще мислиш върху един разказ.\nИзчезна основният спонсор на изкуството — държавата, няма го още другият — интелигентен и богат меценат. Законодателно не е решен въпросът със спонсорствата и дарителствата, с отчисленията за култура, които се правят от богатите страни в цял свят. И виждате сега каква литература се продава по сергиите, какво се гледа вечер по екраните. Това е част от един и същ процес — слизане на най-ниското равнище, на първия етаж на духовната култура.\n— В този смисъл как ще коментирате обществено-политическия сценарий, който сега се изпълнява от съвременните политици?\n— За съжаление сценарият не се различава много от този на сценариста Тодор Живков и на политическата сила, която стоеше зад него. Въпреки че уж сменихме системата, отново се работи по пътя на държавния капитализъм. Докато Тодор Живков тайно правеше държавен капитализъм, ние го правим явно. А капитализмът не трябва да има нищо общо с държавата. Той има нещо общо само със свободния пазар, с либерализма.\nТова е основното, където се разминават нещата у нас. И то е резултат на старото тоталитарно мислене.\n— Тези идеи ли излагате в новия телевизионен сериал, по който работите?\n— По някакъв косвен начин и тези идеи ги има в сценария. Той се нарича „Дунав мост“, а мостът е една метафора. Всъщност се говори за една от големите врати на България, през която влиза Европа и излиза българинът към Европа и света. Става въпрос за група герои с различни взаимоотношения помежду си и за техните планове по пътя към Европа. Това са актуални за нас неща.\n— Да не смятате, че сте напипал „духа на съвременника“?\n— Просто разказвам за неща, които съм видял, наблюдавал или в които съм участвувал пряко или косвено. Нямам амбиция да ставам летописец на цял народ. Това би било мегаломанство. Като всеки автор и аз съм обхванат от съмнения, от различни чувства. Когато стигнем до по-големия брой зрители или читатели, тогава ще се разбере реакцията каква е.\nПиша повече загледан навътре в себе си. И това е единственият поглед на писателя. Навън — това е търговският поглед.\n— С какъв поглед гледате на старите си филми? Те са една епоха в българското кино — „Преброяване на дивите зайци“, „Матриархат“, „Вилна зона“, „Момчето си отива“, „Селянинът с колелото“.\n— Някои от тях бяха станали. Писателството не се учи, човек се учи от неуспехите си. Аз се учех от филм във филм, от сценарий във сценарий. Сам за себе си откривах нещата.\nСега, когато е минало време, не се връщам към филмите си. Какво ще остане от тях, животът ще покаже.\n— Бил сте и в първите редици на политическите събития. Според вас, тези, които изпълняват сегашния обществено-политически сценарий, от какво трябва да се поучат, за да успеят?\n— Целият народ изпълнява сценария на своя живот, сценария на българина. Но по един начин трябва да искаме от обикновения човек участие в този сценарий, по друг начин — от водачите на този народ, от политическата класа, която всъщност решава съдбините му.\nЗащото ето — виждаме един сбъркан живот от цели четири-пет десетилетия благодарение на управляващата класа, тръгнала по погрешен път. Дали е искала или е била принудена в известен смисъл, защото над нея е стояла друга сила, на която тя е служела вярно, това е друга тема. Но отговорна за съдбата на България е комунистическата партия.\nИ сега в този смисъл отново политическата класа, водачите на политически партии трябва да поемат отговорността за съдбата на този народ. И възниква отново въпросът за личността — голямата личност, каквато в момента липсва на България. За съжаление от Стефан Стамболов, а вече стават 104 години от убийството му, България не роди такава мащабна личност, която най-напред да поставя националните интереси и на втори, трети и пети план — своите лични. И ето резултата.\nСегашната политическа структура е така направена, че насърчава посредствеността, но не личността. За съжаление това е една дълга селекция, която трае десетилетия и тя отстранява всичко личностно, индивидуално и способно да поеме отговорност. И избуява партизанщината. А партизанлъкът какво е — това е колективизъм. Отново личността се крие в колектива, колективът излъчва някакво безличие, някаква посредственост, какъвто беше Тодор Живков. Но партията не се нуждаеше от сериозна личност, тя искаше нещо, което хем да го смятат за лидер, хем да не е истински лидер. Грубата селекция при избора на водачите на партията доведе до пълното обезличаване на личностите в партията.\nДа не говорим, че 100 %-вата партизация на държавата ликвидира опозицията. През тия 45 години нямаше никаква опозиция и това попречи да се изграждат и опозиционни политически личности, които в един момент, при смяна на ситуацията, да поемат властта. Аз съм участник в събитията около СДС и знам какви случайни хора влязоха като опозиция веднага след 10 ноември.\nЗатова тия 10 години са едно въртене в кръг.\nОказа се, че Бжежински е прав. През 1990-та година той каза, че в Източна Европа преходът ще трае точно толкова, колкото е траел и комунизмът — 45 години. Минали са само 10. 35 предстоят задължително, но не се знае оттам нататък българският принос с колко ще удължи и този срок.\nОт материалната бедност, по-страшна е духовната бедност, в която изпаднахме. Защото виждаме, че в същото време пари се пилеят за всичко друго, особено за един огромен, непосилен за държавата административен апарат.\nНие, българите, не можем да си правим сметката. Ние сме като онзи най-беден човек на село, който изведнъж прави най-богатата сватба с 15 000 кюфтета. Събрал от три села хора, взел заеми, за да направи сватбата и след това с години изплаща един единствен ден. Това е човекът, който не може да си прави сметката.\n— Кой е режисьорът на днешните събития?\n— Много е трудно да се каже — ниското политическо, икономическо и културно равнище на нацията. Ние се намираме във феодално време. До вчера ни управляваха феодали. Окръжните секретари не бяха ли едни местни феодали? И изобщо закрепостяването на хората по ТКЗС и предприятия и това затворено общество, в което живеехме, не беше ли чист феодализъм?\n— Значи Възраждането предстои?\n— Второ Възраждане би трябвало да дойде, но как? Първото е дошло, благодарение на напредничавата нова класа — богати търговци и занаятчии, средната класа. Сега къде е средната класа? А няма ли средна класа, няма гражданско общество.\nНашата нова класа е експлоататорска, тя не произвежда, а живее от заграбеното. Тя получи едни пари наготово, веднага около 10 ноември и започна да ги пере по някакъв начин, да ги препира и да печели. Тя не се е изпотила за тях. И като се съюзи с корумпираната власт, образува мафиите и групировките.\n— Значи казвате, че има мафия?\n— Ами как? Щом властта не воюва сериозно с престъпниците, тя е в съюз. Има признаци новата власт на борба с мафията, но дали ще има сили? За начало на процеса ще смятам, когато видя един застрелян прокурор. Това ще е първият признак, че мафията си отмъщава.\n— А връща ли се Георги Мишев в киното?\n— Бих казал само, че най-сетне след 10-15 години в телевизията и у нас има някаква пролука. Телевизионните шефове и началниците над тях разбраха, че в момент на голяма криза, когато българско кино трудно може да се прави, защото това изисква много пари, държавата трябва да помогне. Един елементарен камерен филм сега струва 500-600 млн.лева. Откъде да ги намериш? Кой е този бизнесмен, който ще финансира един филм, без да има гаранция за някаква възвращаемост. Значи трябва да се търси друга форма.\nВ този момент това е държавната телевизия, която от огромния си бюджет би могла да отделя малко средства, за да се правят по няколко филма на година. За да поддържа българското кино някакво ниво. Защото то е на кота нула от десет години.\n— А кой ще напише сценария, по който днес да живеем?\n— Всеки сам пише съдбата си. И няма защо да търсим вината във времето или в нещо странично. Когато нещата не вървят, първата ни реакция е да търсим вината извън нас. Това е много характерно за българина като начин на мислене. И така неправилно възпитаваме и децата си. Повторено през много поколения, това става ген. Трябва точно по обратния път да вървим — вместо да виним другите, най-напред да видим къде бъркаме и защо не се получава, както го мислим. И да почваме от себе си — най-трудната борба. Сократ още го е казал: Познай себе си. Тръгни от себе си.\n— Бяхме възпитавани, че човек е колективно животно, колективно живеехме.\n— И разчитахме, че колективът ще ни спаси. Или държавата, като най-големия колектив.\nЗа съжаление този начин на мислене се прехвърли и върху политическата класа. Ако забелязвате, никога няма извинение за нещо станало. Никой не се извинява и не търси вината в себе си. Една партия не се извини изобщо за 45 — годишното си управление, за провала на държавата през този половин век.\nСклонни сме все съседите да виним, или онзи зад океана, или другия не знам къде си — все външни причини. Дори националната ни стратегия е екстензивна, дори експанзионистична — границите ни се виждат тесни, склонни сме да ги разширяваме, да присъединяваме, да привличаме отвън. Държавата да се разширява. Мисълта за Велика България е може би в 80 на сто от българите жива. Много малко трябва, за да живне още повече, което е пагубно за една малка страна и като територия, и като население.\nВместо да погледнем обратно — навътре към истинските възможности на страната, към онова което тя може да направи като държава точно на това място, на което се намира и с този народ, с който разполага. Вместо да потърсим „вътрешните резерви“ и оттам да стъпим на здравата основа, ние сме готови и войни да водим. Това е абсолютно погрешна тактика.\nКакто в личен план, ако един човек не разчита на себе си, а на приятелския кръг или на външни помощи, той няма да стигне далеч. Временни успехи — да, крайна загуба — абсолютно сигурно.\n— Къде е разликата между политиката и изкуството?\n— В политиката винаги има открити интереси и преследване на директни цели, зад които стоят интереси. В истинското, сериозното изкуство интереси няма. Преки цели няма. Големите, мащабно скроените политици, знаят какви цели да преследват — първо големите общочовешки и хуманни цели, след това — националните, после партийните и най-накрая — личните. Това е т.нар. пирамида, която при нас е обърната обратно. Личните интереси на политиците са на най-широката основа, за съжаление.\n— Ако не Ви звучи гръмко, с какви мисли и чувства изпращате този век, който си отива, или мислите повече за следващия?\n— За съжаление не може да се постави една граница и да се каже: от понеделник вече започва друг век. Те просто са свързани и поне до средата на другия век ще продължи този XX век — в децата и във внуците ни. А XX век беше един нещастен век за България! Няма смисъл човек да го аргументира това като теза. По всички линии България е вървяла низходящо — от демографската линия до моралната нравственост. Това падане не е завършило.\n— Песимистичен финал?!\n— Песимистичен, но реалистичен финал. Ако започнем шоупрограмите — да представяме нещата с неудържимия ни възход, това е вече чиста естрада. Ще станем за смях. По-добре ей така — събрани на новогодишшната нощ след една година в навечерието на 2000 година трезво да вдигнем чаши и да кажем: „Сбогом на XX век и повече такъв да не се повтаря!“\nпубликувано на 4 септември 1998г.


Добрата серия на Израел на Евробаскет 2015 продължава (видео) - Баскетбол - Sportal.bg\n06 септември 2015 | 22:30\nОтборът на Израел продължи с перфектното си представяне от началото на Евробаскет 2015. След като в първия си двубой от група „А” се наложиха над Русия, днес израелските национали се справиха без проблеми и с тима на Финландия – 79:66.\nЛиор Елиаху бе над всички за победителите и завърши с 22 точки, 6 асистенции и 5 борби, а Гал Мекел и Йожев Охайон добавиха съответно по 14 и 13 точки.\nЕрик Мърфи вкара 24 точки за Финландия, а Сасу Салин се разписа с 13 точки.\nСимволичните гости в този двубой поеха инициативата още от първия съдийски сигнал и без особени проблеми Илиаху и компания достигна до двуцифрен аванс – 25:13 след първите десет минути. В началото на втората четвърт тимът на Финландия успя за момент да стопи разликата до седем точки, но след това Израел нагледно демонстрира, че е по-класният от двата състава и отново възвърна комфортната си преднина – 46:31 на почивката.\nПрез третата четвърт двата отбора си размениха ролите, след като Израел намали рязко темпото, финландците се възползваха максимално от шанса си, а Койвисто и Мърфи бяха точни и върнаха тима си в двубоя – 54:62.\nВ началото на заключитените десет минути Финландия стопи още повече разликата – 61:65 след нови отлични изяви на Мърфи, но след това Израел реагира мигновено на предизвикателството. Мекел, Елиаху и Каспи бързо възстановиха преднината на тима си, като този път Финландия нямаше достатъчно време да се съвземе и последния съдийски сигнал прозвуча при 79:66 в полза на Израел.\nИзраел излъга Русия на старта на Евробаскет 2015 (видео)


Изображение на Св. император Константин и майка му Елена със Светия Кръст.\nСънят на император Константин, който го убедил да приеме християнската вяра. Рисунка от 19 век.\nДървеният кръст, на който е бил разпнат Иисус Христос, става свещена реликва за всички християни по света.\nПрез идната седмица – на 14 септември, Светата Църква чества един от най-големите празници. Той е посветен на едно важно историческо събитие – откриването на Св. Кръст Господен през 326 г. от Св. императрица Елена. Църковната летопис разкрива следното за случилото се в Иерусалим: “Когато свършил Съборът в Никея (Първият Вселенски събор от 325 г.), епископите се разотишли по домовете си. Императорът (Св. Константин Велики) се възрадвал на възстановеното единодушие във вселенската Църква и в желанието си да изрази от свое име, от името на децата си и на империята благодарност към Бога заради единомислието на епископите, той повелил да се изгради на Бога молитвен дом в Иерусалим близо до мястото, наречено Голгота. По същото време майка му Елена отишла в града, за да се помоли и да посети светите места. Нейната страстна християнска вяра породила желанието да намери дървото, от което бил направен Светият кръст. Но, не било лесно да се открие нито тази реликва, нито Божият гроб; защото езичниците, които в прежни времена преследвали Църквата прибягнали към всевъзможни лукавства, за да го премахнат, били прикрили мястото под голяма камара пръст, а за още по-сигурно прикритие оградили със стена цялото място на Възкресението и връх Голгота, и отгоре на всичко го покрили с каменни плочи и идолски изображения.\nНай-сетне мястото било намерено и се разкрила тъй старателно поддържаната измама за него. Когато по заповед на императора мястото било разкопано надълбоко, открили пещерата, където Спасителят възкръснал от мъртвите. Недалече оттам намерили три кръста и отделно парче дърво, върху което били изписани с бели букви на еврейски, гръцки и латински следните думи: “Иисус от Назарет, иудейският цар”.\nОставало обаче, затруднението да различат Божия кръст от останалите, защото надписът бил откъснат и хвърлен настрани, а самият кръст струпан безразборно заедно с другите. Следователно бил потребен не човешки, а небесен знак, за да различат Божия кръст от останалите, и този знак дошъл по следния начин. В Иерусалим имало една високопоставена жена, която страдала от твърде тежка и неизлечима болест. Макарий, епископ на Иерусалим, придружен от майката на императора и нейната свита, отишъл в дома на болната. Там, при леглото є, след като произнесъл молитва, Макарий съобщил на присъствуващите, че Божият кръст ще е онзи, който при докосване до болната изцели болестта є. Приближил се до нея с всеки от трите кръста. Когато положили третия кръст върху нея, тя изведнъж отворила очи, възвърнала си силата и мигновено изцелена скочила от леглото. По-късно по същия начин бил възкресен и мъртвец. След като по този начин определили благословеното дърво, по-голямата част от него била сложена в сребърен сандък, в който и до днес го съхраняват в Иерусалим; но императрицата изпратила една част на сина си Константин, заедно с гвоздеите, с които било приковано тялото на Христос...”(Созомен, “ Църковна история” 2,1).\nПрез 614 г., по време на войната с Византия, персийският цар Хозрой превзема Иерусалим, разрушава църквите там и отнася със себе си всички скъпоценности, които намира в тях. Между задигнатите светини е и животворящият Господен Кръст. Въпреки че войната продължава дълго, император Ираклий се удостоява с победа. Наследникът на убития Хозрой сключва мир с Византия и се задължава да върне всички заграбени светини и пленниците, между които е и Иерусалимският патриарх Захарий. Императорът тържествено възвръща Светия Господен Кръст в Иерусалим. Всички жители, начело с патриарха, с палмови клонки в ръце, излизат до Елеонската планина, за да посрещнат светинята. Начело на тържествената процесия е императорът, облечен в царските одежди и с царски венец на главата. Когато приближават Иерусалим, той пожелава сам да носи Кръста. Но, когато трябва да мине през портите към Голгота, Кръстът е задържан от невидима сила, и става невъзможно да бъде носен по-нататък. Огромно изумление обхваща всички. Единствено патриарх Захарий разбира какво става. Нему е дадено да види Ангел Господен, стоящ на портите, който му казва: “Не тъй нашият Господ е носил тук тоя Кръст, както вие го носите!” Силно смутен и развълнуван, патриархът се доближава до императора и му заявява: “Господарю, не в разкошни дрехи трябва да носиш Кръста, който обеднелият и страдал заради нас Спасител е носил на раменете Си в смирение и унижение!” С благоговение императорът веднага снема от себе си венеца и багреницата, и облича прости дрехи. С непокрита глава и бос, той вече без всякаква пречка внася в храма Светия Кръст Господен. Патриархът го поставя на предишното му място за радост, утеха и надежда на целия християнски свят.\nДа се носи кръст е не само задължение на християнина, но и негова особена заслуга и чест. Кръстът се възвишава на куполите на нашите храмове, лежи винаги на църковните престоли; увенчава короните на християнските царе и неотстъпно стои на всяка християнска гръд. Кръстът ни посреща при рождението за духовен живот – Светото Кръщение, и ни благославя при преселението в отвъдния живот, а накрая осенява и нашите гробове.\nСвещен белег на принадлежността ни към Христовата вяра е кръстното знамение, което изобразяваме с ръка; действието, когато се кръстим. В Светата Църква обичаят да се осеняваме при молитва с кръстното знамение идва от най-дълбока древност. Той е установен от светите Апостоли и предаден от тях на всички вярващи. Без това свещено действие не се извършва нито една молитва, нито църковна, нито домашна. Често пъти обаче, сме свидетели на явно незнание за правилното извършване на кръстното знамение. А то носи в себе си освен благодатната Христова сила, която ни укрепва при действието, и строго определено значение. Така, когато се кръстим, ние събираме първите три пръста на дясната си ръка, като символ на Светата Троица: Отец, Син и Свети Дух; а последните два свиваме към дланта, като символ на Божествената и човешката природа на Господ Иисус Христос. По този начин изобразили вярата си в Светата Троица, нашия Бог и в спасителното дело на Богочовека Христос, ние извършваме и самото кръстно знамение, по точно определен начин: най-напред ние полагаме знамението на Кръста на челото – вместилището на разума, в знак, че обичаме Бога с всичкия си ум, че Му посвещаваме всички свои мисли, и просим Неговото благословение над тях. После кръстното изобразяване продължава върху гърдите, в знак, че обичаме Бога от цялото си сърце и душа, че Му посвещаваме всичките си чувства и желания, и молим Бог да се всели в сърцето ни. Кръстното знамение завършваме върху дясното и лявото рамо, в знак, че обичаме Бога с цялата твърдост на душата си, посвещаваме Му целия си живот и дела, и молим да облагороди и увеличи духовните ни и телесни сили.\n(Из “Канон на Честния Кръст”)\n“Кръстът е слава на душите и вечна светлина, основа на благочестието, победител над бесовете, благолепие на Църквата, погибел на нечестивите и посрамване на враговете в Съдния ден”.


17 септември 2018 - e-vestnik.bg\nЗащо „средният път“ на Макрон е най-добрият вариант за ЕС?\nДжон Лойд*, Ройтерс\nНай-големият въпрос в демократичната политика в Европа е: Кой командва? Въпросът отново излезе на преден план при последната патова ситуация в Европейския парламент, който в сряда миналата седмица реши да се санкционира Унгария за нелибералната й политика. И в Швеция, където крайната десница се представи достътъчно добре на изборите в неделя, за да гарантира, че границите й ще бъдат по-строго контролирани. И във Великобритания, където предварителното споразумение за Брекзит сега изглежда по-близо. Идеалите за по-обединена Европа имат нужда от изясняване. Трябва да се реши дали Европейска федерация, заличаваща суверенитета на участващите народи, е желана и от кого. В далечното миналото…\nДжули Пейс, Катрин Луси, Зик Милър, Асошиейтед прес\nПрогнозата за президента Доналд Тръмп и неговата партия е мрачна. Водещ републикански социолог заяви пред високопоставени служители на брифинг в Белият дом след Деня на труда, че определящият фактор на изборите няма да бъде подобряващата се икономика или постепенното увеличаване на създаваните работни места, а нагласите на гласоподавателите към Тръмп. Според презентацията, изнесена от социолога Нийл Нюхаус и включвала десетки страници, повечето избиратели, включително значителен дял от клонящите към републиканците гласоподаватели, не се отнасят благосклонно към президента. Това пишат. Нюхаус даде брифинга в момент, когато сред републиканските служители цари все по-мрачно настроение с наближаването на изборите през ноември. Партийните лидери…\nИталия: Правителството иска да „врътне кранчето“ на медиите\nЛуиджи ди Майо, една от двете ключови фигури на популисткото правителство на Италия, поведе война срещу пресата, като я обвини, че „замърсява дебата“, и заплаши да спре рекламите, които обществените компании пускат във вестниците. „Вестниците вече всеки ден замърсяват обществения дебат и което е по-лошо: правят го с обществени пари“, заяви миналата седмица във Фейсбук лидерът на антисистемното Движение „Пет звезди“. В следващия бюджет „ще предвидим намаляване на косвеното обществено субсидиране (на пресата), а в момента подготвяме писмо до компаниите с държавно участие, за да ги помолим да престанат да плащат на вестниците“ чрез купуване на рекламно пространство. Подобно на…\nГодината е 168 пр. Хр., а датата – 22 юни. Тогава се провежда битката при Пидна. Тази битка слага край на Македонското царство и променя съдбата на елините за столетия напред. Без да влизам в подробности относно тактики, подготовка, причини, контекст и последствия, искам да обърна внимание върху друго. Това, другото, е как започва самата битка. Римската и македонска армии изобщо в този ден не се готвят за бой. Римляните изграждат лагер, а македонците ги разузнават и наблюдават с интерес. Някакъв вид идилия необяснима. Не щеш ли, трима римски воини от събиращите дърва за огрев, изтървават едно муле в поток.…


Защо сме такива? Крадлив народ - крадлива държава, мръсни улици и домове - мръсни умове и сърца - Новини от Самоков и региона\nHome/Общество/Защо сме такива? Крадлив народ – крадлива държава, мръсни улици и домове – мръсни умове и сърца\nЗащо сме такива? Крадлив народ – крадлива държава, мръсни улици и домове – мръсни умове и сърца\nКак заживяхме сред толкова боклуци?\nЦентърът на Самоков е относително чист. В кварталите и селата, обаче, боклуците са навсякъде. По тротоарите гният стари автомобили, натрупани са пясък и баластра, сгурия и оборска тор, клони и храсти от градините. В покрайнините на града, покрай пътищата и ливадите, една след друга се появяват купчини боклук – от строителни отпадъци, през дрехи и опаковки от храна, до мръсни памперси. Едно време през моето село течеше Крива вада. В нея се оттичаха мръсните канали от къщите, плуваха патици и тук-там по някой боклук, който за децата беше съкровище. Сега вадата отдавна е вкарана в канала, а боклуците са отгоре – в контейнери и около тях. През моето детство, когато нещо се счупеше и не можеше да се пригоди за нещо друго, отиваше „у Матица“ – малко по-голяма от Крива вада река. За хората беше достатъчно да пуснат боклука по водата. Но тогава имаше малко боклук. Сега край Искъра е огромен боклучарник – по цялото течение на реката, където има хора. Ами Боклуджа? Нищо в съзнанието ни не се е променило. Всичките ни претенции че сме модерни хора, са пълен въздух. Продължаваме да си събуваме обувките пред вратата и да хвърляме боклука… през прозореца.\nНай-мръсно в Самоков е около циганската махала. Това пространство на безвремие, беззаконие и бараки със сателитни чинии се намира под носовете ни, но се правим, че не го виждаме. На полето около разрушената фабрика за детски играчки „Любчо Баръмов“ (в северните покрайнини на града) като гъби след дъжд никнат къщичка след къщичка. Първоначално приличат на селски дворни клозети, но постепенно се разширяват. Дострояват им се стаичка след стаичка, слагат се дограми и врати. После светват лампите. На всяко такова „къще“, денонощно греят поне две крушки. Между постройките се вие мрежа от кабели. Оформят се пътеки и улици. Пасат коне. Паркират се автомобили. Разхождат се мърляви деца, проскубани кучета и предимно млади мъже и жени. Цялото това население изхвърля боклуците си на малкото останали незастроени места край пътя. И от време на време Общината изпраща булдозери и камиони да ги събират.\nКак допуснахме да се появи това гето?\nЦиганска махала в Самоков има открай време. Аз израснах със съученици цигани, с които и до днес се поздравяваме като се срещнем на улицата. В махалата ред някакъв съществува, доколкото знам. От известно време хората, които живеят там, си плащат тока и водата. А плащат ли данъци? Откъде дойдоха новите заселници на незаконните постройки около града? Как се препитават? Изпращат ли децата си на училище? Ходят ли на лекар, ваксинират ли се? Смешно ще е да попитам: „Плащат ли данъци?“ Защо да плащаш данъци вече не е задължително… Или е задължително само за работещите? Попаднах на информация, че 800 фирми били крали ток през миналата година! А колко са гражданите, които го правят? Никой не знае. Или пък всички знаем, но си затваряме очите от страх. И така допускаме да крадат от нас, защото разликите между доставена и отчетена енергия се разпределят между плащащите абонати. Може би си мълчим, защото всички сме гузни. Защото всеки нещо краде.\nКак краде всеки от нас?\nПо много начини. Крадем, като се съгласяваме да бъдем осигурявани на по-ниска от действителната ни заплата. Крадем, когато си взимаме болнични без да имаме нужда. Крадем, когато се регистрираме като безработни в бюрото по труда и в същото време работим „на черно“. Крадем, когато не издаваме и не искаме касови бележки. Крадем, когато не си плащаме данъците и здравните осигуровки. Крадем от себе си. И от децата и внуците си. Защото това, което разрушаваме днес, ще трябва те да строят утре. Искаме да имаме асфалтирани улици, добри болници и училища, чиста околна среда, а се чудим как да не плащаме данъци. Възхищаваме се на страните от Западна Европа, но не искаме да работим колкото хората там, нито да плащаме високи данъци. Избираме си управници като нас – страхливи, мързеливи и компромисни. И крадливи. После ги псуваме – помежду си, основно на маса, а като дойдат изборите – пак гласуваме за тях. Някои от нас дори продават гласа си за някой лев. И това го правят не само циганите и простите. И не само бедните. Онова дребно и гадно, но сладко усещане „да изкяриш нещо“ живее у всички ни.\nПочти всяко семейство има собствена кола, повечето – дори по две. Когато сме ги купували, сме приели разходите за гориво, данъци, винетки и поддръжка. С колите ходим на пазар, на кафе, на гости. Улиците и тротоарите са задръстени, въздухът в града става все по-мръсен. Когато Общината въведе платено паркиране в центъра, народът „опищя орталъка”. Значи в София може да си плащаме, а в Самоков – не. Защо? Бедни сме били. Малко ни били парите. Всеки месец едно средностатистическо семейство с двама пушачи харчи само за цигари поне 400 лв. Ако средната заплата в Самоков е около 600 лв., как оцеляват тези хора, които обикновено имат и едно-две деца? С помощта на родители пенсионери – ако ги има, и с кредити – бързи и бавни. И с някаква магия, която всички знаят, но никой не издава.\nЗащо живеем? За да се размножаваме, да ядем и да се напиваме от време на време ли? Нима сме тук просто за да оцеляваме? Една от основните характеристики на проспериращите общества е скромността на хората и желанието им да допринасят за общото. Такива са японците и англичаните, например. Разбира се, че не всички, но на тези основи се гради ценностната им система и на базата на тази ценностна система се развиват. Ние, българите като цяло, имаме огромно самочувствие и високи претенции и се чудим как да откраднем от общото. Липсва ни самокритичност и трудолюбие. Поради неясни причини сме решили, че някой е длъжен да се грижи за нас и да ни осигурява това, от което имаме нужда дори след като станем възрастни.\nКак станахме такива?\nПоловин век социализъм ни лиши от едно от най-важните качества за успех в съвременния свят – предприемачеството. След 1989 г., ошашавени от новата свобода, с която не знаехме какво да правим, оставихме нещата в ръцете на най-агресивните и за съжаление най-прости хора – престъпниците, които наричахме мутри. Докато се опитвахме да измислим новата система на живота си, те разграбваха материалните ни богатства и превземаха властта. Заразиха съзнанието на нацията с пошлостта на кича и чалгата. Обезцениха знанието и честния труд. И всичко това стана с нашето мълчаливо съгласие. Три поколения българи бяхме абсолютно неподготвени да се оправяме с живота в условията на капитализъм и демокрация. Някои избягаха в чужбина. Други измряха. Трети останахме да си браним земята и това, което е останало от културата ни.\nКато започнем да работим. Наистина. И като вдигнем очи от личното си оцеляване и личния си интерес. Трябва да разберем, че можем да излекуваме себе си, народа и държавата си само ЗАЕДНО. Защото поотделно сме нищо. Ако всеки от нас, всеки ден прави по нещо за общото, за другите, ще се натрупат много хубави неща. И не е нужно да вършим подвизи. Трябва да започнем да говорим помежду си. За истински важното. За това какво става с децата ни, какъв пример им даваме с начина, по който живеем и какъв свят ще им оставим. За законите и спазването им. За личната ни отговорност когато избираме – от това дали да си купим последен модел телефон само защото е модерно, до това дали ще отидем да гласуваме на изборите. За смелостта ни да се изправим и да заявим кои сме и какво искаме да постигнем. И след това да работим колкото е необходимо.\nКое е важното за всеки и за всички?\nВсички човеци искаме в общи линии едни и същи неща. Всички имаме близки, които обичаме и за които ни е грижа. Всички искаме да живеем свободно и спокойно. И всички срещаме сходни трудности по пътя си и се страхуваме се от едни и същи неща. Не можем повече да си позволяваме да оцеляваме по единично. Трябва да започнем да се грижим един за друг и да си помагаме. Трябва да отворим очите си и безстрашно да погледнем това, което сме сътворили. И ако не ни харесва, да го променим. Нямаме повече време за чакане. Никой няма да дойде да ни оправи. Ние сме тези, които направихме живота и страната си такива – с действията или бездействията си.\nИскаме ли да ни има и занапред?\nАко искаме, трябва да погледнем отвъд днешния ден и отвъд входната врата и оградата си. Да направим план за живота си и да го следваме. Да създадем заедно с управниците си дългосрочна визия за развитието на България и план за постигането й. После да изискаме от тях да го следват. Да поемем риска да отстояваме това, което сме. А отстояването не е само крещене по площадите веднъж на няколко години. Отстояването на себе си е всекидневна работа с мисълта, че правим нещо за цялото, за децата ни, за бъдещето.\nНадеждата е всеки ден пред очите ни. По улиците, особено около обяд. Да, за децата говоря. Те ни умиляват с щедрите си сърца и искрените си въпроси. Възхищаваме се на състраданието и грижовността им, и в същото време се тревожим от агресивността и нетърпението им. Децата ни са огледало. Лошото, което виждаме в тях, е лошото у нас. Ако искаме да са възпитани, трябва най-напред да възпитаваме себе си. Защото те, както се казваше в една стара мъдрост, не слушат това, което говорим, а гледат това, което правим. И го правят на свой ред. Затова смисленият въпрос не е: „Какво правиш ти?“, а „Какво правя аз?“ Промяната може да се случи само отвътре навън. От мен. От теб. От нас.\nПриказна Коледа в Райово\nВ Болницата търсят решения за проблема с кадрите


Джесика Брокмол - Твоя кръстопът на надеждите\nНачало » Мисли » Джесика Брокмол\nКнигата е като градина, носена в джоба.\nДейви, няма по-важно място на земята за теб. Ти си моят дъх, моята светлина, ти си този, към когото лети сърцето ми.\n...писмото не винаги е просто писмо. Думите на страницата могат да напоят душата.\nМисля, че дори най-богатият опит в света няма да ви подготви за първата среща с този, когото обичате.\nНе ме оставяй да отида отпред, без да съм те докоснал за първи път, без да чуя гласа ти да казва името ми. Не ме оставяй да отида отпред, без да имам спомен за теб в сърцето си.\nКолкото и да съм уморена, Сю, мечтите ми винаги са за теб.\nЗнам, че не сте човек, който се задоволява да чака и просто да гледа как фериботът се отдръпва. Но може би това не е вашата лодка. Може би не отплава там, където искате да отидете. Ще вземете правилното решение. Мисля, че вече знаете какво е то.\nАз - поетът - загубен от думите.\nСамият звук на нашите гласове беше толкова странен. Толкова банално. Признавам, че нямах търпение да се върна при моята хартия и химикалка, за да ви кажа как се чувствах.\nТи от всички хора, които сякаш знаеш неща за мен, преди аз самият да знам. Знаете, че това е правилно.\nПрекрасно е да видим суровата игра на емоции по лицето на дете. Не се опитвайте да прикриете някакво чувство или да прикриете една емоция като нещо друго.\nТрябва да решите дали искате да бъдете на ферибота, когато тръгва, или сте по-щастливи отново на здравия кей.\nМоля, не раздавайте сърцето си, без да го осъзнавате, защото, милото ми момиче, може никога да не го върнете.\nЩом се влюбиш в нещо, то никога не те напуска.\nКопнеж по дома, копнеж по онези топли, безопасни дни на детството, което не спира стъпките ни напред. Това не означава, че съжаляваме или се страхуваме. Това означава, че сме изградени от много повече от нашето бъдеще. Имаме миналото, върху което да застанем. И ние сме по-силни за това.\nС възрастта вече не виждаш украшенията на повърхността. Започваш да виждаш хората отдолу.\nПедагогиката и равенството винаги са изтласкани от майчинството.\nВойната е импулсивна, каза ми той, а след това всичко, което ви остава, са призраци.\nМисленето е добро. Способността да мисли разграничава човека от хлебарката.\nС теб сме на разстояние, само от един плик.\nНезависимостта прави жените егоисти.\nСпомените са добри и приятни, искам да ги запазя завинаги, но само нови приключения, които създават нови спомени, ме карат да вървя напред.\nКогато едната врата е затворена, остава само да отворите друга.\nЛошите новини ще ви намерят, колкото и далеч да стигнете.\nПреди да те срещна, пишех стихове на ръка и моите читатели ги харесваха. Но, като те опознах, започнах да пиша стихове със сърцето си и тогава самият аз си харесах моята поезията.\nСветът е достоен за това да се сражават за него.\nВеднъж казахте, че е прекалено банално, за да кажете, че винаги можете да обичате някого. Има ли дума, която означава "по-дълго от всякога"? Ето докога ще те обичам. Сега, винаги и тогава. Обичам те.\nЗимата е бавен сезон, зает със седене до огъня, четене и стихове.\nПървият том на моя живот вече е разпродаден и повече няма да се преиздава.\nТи си причината да се мръщя в зори и да се усмихвам при залез слънце. Мръщя се, защото имам още един ден без теб. Усмихвам се, защото раздялата ни се е съкратила с един ден.\nВ света вече има твърде много проблеми - няма нужда да се измислят нови.\nКогато бомбите падат, те не правят разлика.\nДумите не са нищо повече от картина на нашите мисли.\nНастоящето и бъдещето са изградени върху миналото.\nНе винаги сме родени да правим това, което правят другите.\nНяма да мога да намеря точните думи, но вярвам, че те звучат в душата ми.\nТвоята любов ми е твърде скъпа, за да я отблъсна точно когато имаш нужда да я приема.\nЛипсата на четене ме побърква.\nНе можете да разкажете убедителна история и да пропуснете края!\nБез търпение няма да постигнеш нищо.\nСпоред резултатите от темата моите ученици писаха композиции - посредствени. Помислете само, това е следващото поколение държавници и юристи и те не знаят как да изразяват мисли на хартия.\nПроницателният ум може да се използва като всяко друго остро оръжие.\nНие не избираме кого да обичаме.\nТя мисли със сърцето си. Не го разбивай.\nОт всичко, което се случва в живота ми сега, моето отношение към вас е единственото, на което имам доверие.\nПростете ми, че съм прям, но защо да посвещавате цялото си време (и с риск да загубите ума си) на област от познание, която не ви е близка? Ако имах възможност да уча в университета, нямаше да отделям нито минута по предмет, който не ме интересува.\nГотова съм да се моля на всякакви богове, само ако те върнат при мен. Ще се моля на феите и демоните, които обитават нашия остров. Ще се моля за теб в храма на сърцето ми.\nКогато стоя сам на върха на планина, се чувствам по-близо до Бог, отколкото в храма.\nХрумвало ли ви е също така, че самотен човек може да оцени своята самота?\nЗнам, че сте помолили да не ви пиша повече, но аз съм достатъчно възрастна, за да не правя винаги това, което искат от мен.\nЕлспет никога не е имал привързаност към миналото. От детството лицето й винаги е било обърнато към слънцето.\nВсичко, от което човек наистина се нуждае, за да преодолее превратностите на съдбата, е Библията, Уолтър Скот и Шекспир.\nОмръзна ми да се замислям дали хората около мен мислят, че съм достатъчно възрастен, или уважаван, или каквото и да е, и ми е гадно, че трябва да бъда учтив и да проявявам интерес.\nИ няма абсолютно никаква нужда да ме предпазвате от грубия език или суровите мнения. Ти забрави? Води се война. Ние жените губим слабостта и нежността си в такива моменти.\nМразя се, че губя секунди от ценното ни време, искайки нещата да се развият по различен начин.\nПодобно на рицарите от миналото, ние не можем да влезем в битка, без да получим символ на тяхната любов от нашите красиви дами.\nНа снимката трябваше да изглеждам възможно най-сериозен: все пак това са първите ми мустаци.\nОбаче толкова години се преструвах на "истински поет", че едва ли професорите биха могли да ме научат на нещо, което все още не знам.\nИмахме късмет: не трябваше да се притесняваме за първия етап, заради визуалната оценка. Веднага пристъпихме към най-интересното - измерване на дълбочината и широчината на душите на другия.\nВсички тези нощни излети ме научиха, че миналото не ни помага в трудна ситуация. Спомените са добри и приятни, искам да ги запазя завинаги, но само нови приключения, които създават нови спомени, ме карат да вървя напред.\nПонякога дори годините не намаляват разочарованието.\nНо сериозно, Дейви, изпитваш страст. Нещо те очаква занапред. Не губи надежда и ще я намерите.\nТрябваше да ви кажа всичко, трябваше да ви науча как да закалявате сърцето си. Трябваше да открия, че писмата не винаги са само писма. Думите могат да излязат от страницата и да проникнат в душата. Само ако знаеше.\nВъв военно време не може да се разчита на пощата.\nНеприемливо е майките да искат да правят нещо, което няма нищо общо с децата си. Смята се, че те винаги трябва да бъдат безкористни във всичко. Добрата майка никога няма да изяде последното парче от баницата.\nВинаги искаме да изглеждаме по-привлекателни, отколкото сме всъщност.\nВ моя живот без теб няма поезия.\nВсе още се чувствам уморен, но много повече ми харесва да съм уморен от излишък на любов, отколкото да съм уморен от излишък на работа.\nТова е всичко, което искам. Просто бъди в живота ми.\nКъдето и да отидете, моля, върнете се. Не мога да си представя как ще живея без теб.\nТам намерих нещо, за което си струва да се върна. Намерих теб, Сю.\nАко само можехте да си представите как ми дадохте сили да живея.\nВ продължение на три години оставяхме събитията да се развиват, както им хареса, и любовта се случи. Трябва ли да планираме сега какво да правим по-нататък?\nЕто така: Опитах се да науча децата на мъдрост и те ме уволниха, защото го направих твърде добре.\nОткакто ти дойде в живота ми, направих повече, отколкото някога съм се надявал да направя.\nВместо да губите време, жалейки се за някой, когото никога няма да видя, по-добре е да копнеете за някой, който ще се върне.\nАко някакви съмнения все още са живели в душата ми, от тях не е останала и следа. Как може нещо толкова добро да бъде лошо? Всичко беше перфектно. Всичко е идеално. Пазя тези спомени, онези нежни, красиви моменти в сърцето си.\nДори истината може да изглежда грозна и изкривена, когато идва от устата на хора като Джонсън. Повярвай ми.\nВсички те са толкова пълни с живот, че в нашето военно време изглежда неприлично.\nВинаги казвам на другарите си тук, че ако моята булка беше мъж, те никога нямаше да я настигнат в небето. Не се тревожете за мен за секунда. Винаги имам вашата снимка в джоба си и докато гледам в прекрасните ви очи, късметът няма да ме напусне.\nЧестно да ви кажа, нямам идея какво да правя по-нататък. Може би се чувствах по-уверен, когато бъдещето ми беше планирано от баща ми.\nБаща ми се надява, че ще отида в медицинско училище и след това ще практикувам с него. Нямам толкова ясни планове за бъдещето като него.\nПо време на война трудно се намира щастието.\nДевет хиляди дни чакане са много, но десет хиляди са твърде много.\nДетето също е приключение. И помнете: готов съм за всяко приключение, ако сте наблизо.\nВътре в мен възникна остра болка; Не се съмнявах, че прословутото "разбито сърце" боли.\nТя казва, че те обичам и че не може да се състезава с някой, който отдавна е спечелил състезанието. Според мен за момиче, което още не е завършило колеж, тя е доста умна.\nНе сме свободни да избираме тези, които обичаме.\nЗнаете ли, сега съм напълно доволна от живота, но това задоволство е крехко като яйце.\nУсещам известна празнота в душата си. Чувствам се самотен, но това не е рядко чувство в наши дни. Копнея за нещо, макар че самият аз не мога да разбера какво. В мен няма нито тъга, нито гняв, не се страхувам или притеснявам. Поне засега.\nКогато се присъединихте към армията и поискахте да ви пишете, аз почти се засмях. Не можех да повярвам, че между нас имаше достатъчно думи, за да попълним писмо с тях.\nПисна ми да не ти казвам винаги абсолютната истина.\nТази вила е твърде малка, за да побере и тримата, и мен, и моите мечти.\nИмам нужда от теб, както тялото ми има нужда от дишане\nБратята и сестрите не могат дълго да се сърдят един на друг.\nСега разбирам, че това беше инат - глупав инат и че съм твърде стар, за да губя години в очакване на прошка.\nСю, за първи път в живота ми действията ми означават нещо.\nВиждаш ли, аз вече започвам да развалям всичко, каквото и да е това "всичко".\nНо липсата на новини се казва, че е добра новина.\nНямам толкова ясни планове за бъдещето като него. Засега просто се опитвам да завърша последната си година в колежа и да не полудея!\nЖената може да получи всички възможни степени по домашна икономика, но дори и без това, дори без да прекара ден в колеж, тя все още е способна на отлично домакинство и е майка.\nПоловин година, половин живот... Почти същото е, когато сме разделени.\nДумите вече бяха там, трябваше само да ги събера от въздуха и да ги прикрепя към хартия.\nВсъщност правех нещо, не чаках в далечината, гледах как другите го правят.\nПрекалено си оптимист, скъпи мой Дейви, за да не мечтаеш за бъдещето.\nНадеждата е безполезна в такива случаи - тя само ще донесе разочарование.\nНо може би отчаянието е това, от което се нуждая. Отчаянието показва ли, че търся изкупление?\nСю, най-накрая се чувствам така, сякаш съм намерил цел в живота и нямам търпение да се захвана със дела.\nВинаги съм искал да уча американска литература - Твен, Ървинг и други подобни, но баща ми отказваше да плаща, за да прекара четири години в "четене на приказки".\nТолкова се притеснявам за нашата "после", за всяка наша раздяла, че не мога да се насладя напълно на нашето "сега".\nВече четиринадесетата година и краят на света не е дошъл!\nМоите ученици представиха ужасяващи есета. Само си помислете, те са следващото поколение политици и адвокати и не са в състояние да намерят необходимите доводи и аргументи!\nНай-много харесвам начина, по който думите "обичам те" звучат в устата ти.\nИмах топла напитка и тетрадката си със себе си - как бихте могли да поискате повече? Нощта изглеждаше пълна със смисъл и живот.\nПогледите ни преминаха отвъд хоризонта и не бяха необходими думи.\nПоезията ми помага да се боря с драконите в душата си.\nИма много хора, които се страхуват от водата, а тези, които живеят толкова близо до морето, разбират опасността му по-добре от другите.\nЩе трябва да бъда търпелив. Завършва колеж, а след това и медицинско училище. Когато имам работа, ще мога да взема собствени решения. Може би.\nДейви, не можеш да се насилиш да станеш като него. Ти си създаден за нещо на тази земя, но може би това не е това, което мисли баща ти. Той знае ли той колко си нещастен?\nИскам да си тук с мен и да усетиш и вятъра. Той е самата поезия.\nНяма да разберете дали сте на прав път в живота, докато не видиш какво ви е донесъл днешният ден.\nЗапочнахме с писма; завършихме с писма. Може би с помощта на писмото можем да започнем отново?\nВинаги си казвал, че трябва да търсиш щастието си и да го сграбчиш с две ръце.\nМартини, гала вечеря и прегръдки на лунна светлина - това беше идеята. Резултатът е сметка за ток, сметка за вода и образователни разговори с детето.\nТова, което той каза, звучеше обидно в голяма степен, защото беше истина.\nЖени като мен не пресичат води, за да се срещнат с очарователни американци. Те седят вкъщи и чакат лодките на съпрузите си да се върнат.\nНо той прекара твърде много години самотен и в съжаление, че миналото не може да бъде променено.\nНе знам как ми е позволено да се чувствам в моята позиция, какво ми е позволено да правя.\nВинаги реагираше на неприятности и проблеми по този начин: отдалечаваше се от тях, вместо да се опитва да направи нещо.\nНяма да те принуждавам да правиш това, което не искаш, но ми дай малко време. Позволи ми да бъда с теб още малко.\nИ защо такива предмети като езици и литература се считат за "женски"?\nТези деца не са мои, но не мога да не почувствам отговорност. В крайна сметка участвам в оформянето на съзнанието им!\nБих искал да се събудя и да видя как сутрин ме тревожно ме търсиш с очите си, за да се увериш, че все още съм там. Бих искал да заспя в ръцете ти след дълги сънливи разговори в тъмното.\nОмръзна ми да се замислям дали хората около мен мислят, че съм достатъчно възрастен, или уважаван, или каквото и да е, писна ми да се налага да бъда учтив и да проявявам интерес.\nПризнавам, че от време на време вадя старите ти писма и ги препрочитам, понякога заспивам, покрит с твоите думи. Тогава ми се струва, че си близо и че не съм сам тук.\nВъзникналото чувство зависи от пощата, както приливите и отливите зависят от Луната, но дори войната не може да я задуши.\nНо с твоята книга в ръка, аз съм готов да лежа тук, колкото искам, при условие че ми донесат портокалово желе.\nБъдещето вече поражда много причини за безпокойство. Кой знае какви новини ще донесе утре.\nИма голяма разлика между размахването на щик с намерение да осакатява или убива и насочването на цялата ви необуздана енергия за спасяване на животи.\nМорето може да бъде страховито.\nЗащо винаги ми липсват думи, когато имате най-голяма нужда от тях?\nЕдно "здравей" боли повече от сто "сбогом".\nМомичето от шотландските планини винаги е готово да види призрак.\nО, коледният пудинг е вкусен, но е много... как да кажа... много британски.\nХелън Гърли Браун Джон Конъли Лев Виготски Реджина Брет Барбара Де Анжелис - Какво е да обичаш


Блог » Размерна таблица на обувките Courteney®\nот admin | Публикувано в Полезно | Все още няма коментари. | 188 прегледа на този пост\nФирма Courteney® произвежда своите обувки и ботуши по английски размери - кръгъл и половин размери, а местният продавач-консултант ще ви напътства кой размер е вашият. Въпреки това, много производители на обувки правят обещания, които е невъзможно да спазят. Стъпалата не са направени от машини. Краката на всеки човек са различни и често срещано е левия крак да е различен от десния. Можем да бъдем полезни в определянето на вашия размер на обувки Courteney и да ви дадем инструкции за премерване, но колкото повече ни помогнете от собствения си опит и от това, което стои в дъното на вашия гардероб, толкова по-вероятно е да успеем да определим правилния размер.\nПасване на обувките: пръстите на краката трябва да се движат свободно, без да се допират до края на обувката. Кракът не трябва да се плъзга напред и назад.\nМъжки английски размери 4 – 14.5\nДамски английски размери 3 – 9\nПоловин размери: Макар че много, ако не повечето производители на обувки само ви дават допълнителeн половин размер при шева (обиколка), за да спестят разходи за допълнителен калъп, половинките размери на Courteney са истински – калъпите им се увеличават с 1/4” на обиколка и 1/6” на дължина между всеки цял и половин размер.\nОбикновено фирмата прави чифтове с различни размери. Злополуките в мини и инцидентите с мотоциклетисти се дължат на мнозинството от чифтове със значително различие в размера, но малко хора са симетрични – мнозина имат крака, които са с половин размер различни. Бъдете сигурни, че сте пробвали обувките и сте определили точния размер за всеки крак, и фирма Courteney ще изработи по поръчка точния чифт за вас. Обувките обаче не могат да се върнат за това препоръчваме задължително първо да премерите.\nС годините краката ни са склонни към разширяване. Взимането на половин размер по-голяма обувка е препоръчително.\nВинаги взимайте на предвид дебели чорапи.\nЗапомнете – тази таблици е само за наръчник. Както казахме по-горе, колкото повече вложите от личния си опит и от това, което стои в дъното на гардероба ви, толкова по-вероятно е да успеем да определим точния за вас размер.\nПредишна статияN5 - Новите оптики от Noblex Германия\nСледваща статияПояснителна информация относно кои калибри са подходящи за различните модели супресори A-tec


Защита на практика | Черна Магия\nВъв вашата практика рано или късно ще се сблъскате с обстоятелства или ситуации, които правят невъзможно изпълнение на един или друг ритуал. За да се избегнат подобни моменти съществува така наречената защита на практика. Това е обред с помощта на който ще защитите себе си и своята работа от бъдещи негативни ефекти, проклятия, връщане на обратен удар и други подобни проблеми. Ритуалът може да се извършва, ако не сте кръстени или вече сте извършили обреда на разкръстване.\nЗа изпълнението му е необходимо предварително да намерите гроб със същото име като вашето, като важно условие е възрастта на покойника да не се различава от Вашата с повече от 12 години. Желателно е гробът да е стар и да не е покрит с могилна плоча, т.е. да има открита земя.\nСлед като намерите необходимият гроб, трябва да предприемете тридневен строг пост преди извършването на ритуала. Това означава, че може да ядете само хляб и вода и задължително без месо, алкохол, цигари и секс. По време на постенето от дома трябва да са изнесени всякаква християнска атрибутика. На втори ден от поста е необходимо да купите от пазар или магазин нов нож с черна дръжка, като за него не бива да взимате ресто от продавача. На четвъртя ден, след края на поста по изгрев слънце трябва да отидете към набелязаният от вас гроб и да застанете с ножа в дясната ръка на колене към краката на гроба и гледайки пред себе си бързо и без грешки кажете наричането:\nСлед края на последното слово забийте ножа до дръжката в гроба и веднага си тръгнете без да се оглеждате назад и в пълно мълчание. До залез слънце не бива да се прибирате у дома и през това време може да пиете само вода, като дотогава в никакъв случай не трябва да говорите или да общувате с други хора.