Юла цицата и магическият бастун - „Либерален преглед“\nМотаех се из улиците около площад „Славейков“ от доста време и единственото, което правех със сравнително постоянен интерес, беше да поглеждам към небето. Канеше се да вали, дори по едно време закапа. Опитвах се да не обръщам внимание. И ми се стори, че само заради това дъждът спря. В този момент погледнах настрани, пресякох с поглед улицата, ако може така да се каже, и видях Юлето. Вървеше по отсрещния тротоар. Почти веднага стана ясно, че не само аз, а и тя ме е забелязала. Помаха ми, усмихна се. Иначе може би щях да отмина. Няма две мнения, че тя ми харесва. Но колкото пъти съм се опитвал да я заведа вкъщи, където предполагах, че нашите отношения щяха да преминат на друго ниво, преживявах само разочарования. После съсках от безсилие, стисках юмруци и дори, признавам, си говорех сам. Отидехме ли някъде, случваше се винаги едно и също: сблъсквах се с други като мен, които я харесват и желаят да я заведат на същото или на друго подобно място. Или още по-лошо, дори ще кажа направо отвратително беше, че понякога се оказвах в компанията на хора, които вече бяха я водили. Срещите ми с нея винаги протичаха по този сценарий. И последния път се зарекох не само да не й обръщам внимание, а дори направо да я отбягвам.\nСега вероятно разбирате защо си мислех, че ако не беше ме видяла щях да отмина, макар и поразтърсен душевно. Но след като ми помаха с малката си ръка – тясна и с дълги пръсти – разперена пред величествените гърди, които изглеждаха още по-величествени, както беше застанала в профил, а после дори се усмихна, пресякох улицата. Поговорихме за общи познати, тя оправи ревера на сакото ми, който беше се подвил не където трябва; продължаваше да се усмихва, сякаш винаги откриваше нещо значително по-забавно от онова, което казвах. Скоро разбрахме, че и двамата не отиваме никъде специално. Значи, без повече да го усукваме, бяхме готови да продължим заедно. Моето желание, като и при предишните ни срещи, беше по-конкретно.\n– Писна ми да се запознавам с разни сърби, турци, шиптари и всякакви други отрепки – заявих откровено. – Искам да сме само двамата. Или поне да си повече с мене отколкото с някой неочаквано появил се твой – както искаш го наречи.\n– Кажи, къде ти се ходи? – попита тя.\n– Без значение – отвърнах и великодушно разперих ръце. – Но да си повече с мене, отколкото с някой друг.\n– Винаги когато сме заедно, съм била повече с теб. Ти просто не издържаш до края. Нещо те обижда, сърдиш се, понякога без причина, и си тръгваш насред вечерта.\nРазперих ръце да изразя несъгласието си. Нямах желание да й противореча с конкретни факти. Но ги имах. И както бързо ги забравям, също толкова бързо си ги спомням. Например, без много да се замислям, се сещам как се напи последния път. В началото беше забавно. Но, предупреждавам, само в началото. После започна да става все по-луда. Ама не каквато е обикновено и каквато я харесвам. И съответно все по-трудна и дори направо невъзможна за контролиране. Нищо специално, но, да речем, просто да изглежда само малко по-нормално и като другите жени наоколо. Признавам, че и тогава едновременно й се възхищавах, и още повече се влюбвах в нея, но бързо установявах, че тя се отдалечава от мен. Влизаше в диалог с хората от съседните маси, със сервитьора и бармана, кани ги на няколко пъти да седнат при нас; разсмиваше ги, и тя са смееше; и постепенно стана център на внимание.\nНе помня колко коняка бяха нужни, за да извика на масата ни двамата шиптари от другия край на заведението, които скоро влязоха в тон с нея, смееха се и я докосваха често, сякаш се познават от сто години; учеха я да говори албански; и скоро извадиха по една пачка долари; най-неочаквано започнаха да ги раздават на минаващите покрай нашата маса. Тя изпадна в невероятна еуфория, дърпаше парите от ръцете им, хвърляше ги над главата си или също ги раздаваше, дори по-щедро. После двамата ходиха в тоалетната за по една линия, втория път поканиха и нея, а и мен, което в случая нямаше особено значение; вече бях готов да си тръгна; тогава се появиха три униформени ченгета, с палки, пистолети и дори фенери, и застанаха до нашата маса. Нищо особено не се случи. Двамата обещаха да им дават стотачки зелено, докато кажат „Стига!“ и „Тръгваме си!“ и ченгетата бяха доста меки.\nНо аз, кажете ми, какво можех да направя, особено в случая с униформените куки, на които тя, ядосала се най-неочаквано, започна да обяснява какви отрепки и помияри са. Скоро започна да напада и шиптарите. Юлето е мила и нежна, когато говори прелестните си безсмислици, но след като метне няколко питиета понякога става отвратително агресивна. Най-лошото беше, че онази вечер, от известно време нататък, почти не ми обръщаше внимание. Дори тогава, когато истински се беше развилняла, напълно ме беше забравила.\nПодобно усещане, съвсем нормално, ме изважда от равновесие. Вероятно защото поначало имам проблеми в тази посока – искам да кажа, кой и какъв съм, и за какво се боря. Например, повечето близки познати и роднини знаят, че искам да съм студент. Но само се явих на кандидатстудентските изпити, без да напиша на листа друго освен името си. А, забравих, нарисувах и ръката си с имената на всичките линии, възвишения и неравности на дланта. Знаех ги от една книга по тези въпроси – разните венерини хълмове, линии на съдбата, на късмета и така нататък. Все нещо трябваше да правя, докато останалите кандидат-студенти наоколо пишеха, та се късаха. Не помня колко часа си задължен да стоиш и чак тогава ти разрешават да излезеш. Такъв съклет ме хвана, че едва издържах. Но ако продължа с намеренията и желанията си, искам още да съм командос в Косово, или дори в Ирак и Афганистан, но още не съм се поинтересувал какво трябва да направя, за да ме изпратят. Както става ясно, имам скромни амбиции, които ми се струват изпълними. И, да си призная, не разбирам защо не ги осъществявам.\nДруга позиция, която изглежда отредена за такива като мен, поне в днешно време, е на псевдо-мафиот. Така ги наричам всички, защото повечето български мафиоти са назначени. Както и бизнесмените, и политиците, и всякаква друга измет. Но аз, псевдо-мафиот, та дори и истински мафиот, нямам желание да ставам. Защото знам за какво става дума. Е, не успях съвсем да се опазя. Нямаше как да се опазя в тези неспокойни години, когато някои щедро си разпределяха държавната баница. Направо късат колкото се може по-големи парчета, образно казано, и пъхаха в пазвите. Що се отнася до мен, не само газех тук и там в мърсотията, но и се опитвах да се задържа на повърхността. И по възможност да запазя своята самостоятелност. Мисля, че засега, съм го постигнал. Това в случая ми стига.\nБях известен на всички като нумизмат, който продава по някоя древна монета. Случва се и нещо наистина ценно да попадне в ръцете ми. Но рядко. Монетите обикновено купувам от селяндури-иманяри. Понякога се налага да ходя в диви села и махали. Никога не нося пари със себе си, казвам го, още с идването си. Иначе някой дебил ще ме пребие с тъпото на секирата, докато се усетя за намеренията му. Напоследък се набърках в една значително по-тънка работа – посреднича при освобождаването на донаборници от казармата. Вярно, казват, скоро ще влизаме в НАТО и войниците щели да стават професионалисти. Ама още не сме влезли, прибират който иска и който не иска в казармата, и затова бизнесът вървеше. Но по веригата изчезваше голяма част от това, което печелех. Нямаше как иначе. Във всеки случай, каквото и да разказвам, сигурно е, че не съм какъвто ми се иска да бъда.\n– С кола ли си? – попита Юлето. – Или още нямаш пари за някаква таратайка?\n– Не ми трябва кола.\n– И защо не ти трябва, ще ми кажеш ли? Или е тайна?\n– По-удобно е без кола. Ето сега например спокойно ще изпия с тебе няколко коняка.\n– Не пия!\n– Щом е така – кимнах с разбиране – по-добре да отидем направо у нас.\n– Хайде първо в „Хемус“.\n– А-а, да ги нямаме такива. Предупредих те, че не отивам на място, където ще се чудя дали съм с тебе, или сам.\n– Обещавам ти, че ще бъда само с теб.\nИ наистина не вярвах. Направо никак. Ама нямаше как, тръгнах накъдето тя искаше. Винаги става така. Постоя ли около нея – даже не много време, а както сега, няколко минути – към тялото ми започват да прескачат искри. Създава се силово поле, на което лесно се подчинявам. Слушам я какво обещава, в себе си още недоволствам, но изпълнявам желанията й. Дори не си отворих повече устата, поне още веднъж да възразя. Чувствах се обречен, познато от предишни наши срещи усещане, без да съм сигурен какво точно ме очаква. Вече нямаше значение. Важното беше, че отново съм с нея. Махнах на първото появило се такси. Беше пълно, но намали и отмина на бавен ход. Шофьорът явно беше се зазяпал по Юлето. Второто спря, качихме се и тя, опряла бузата си в рамото ми, каза на шофьора да кара към „Хемус“. Още усещах в себе си някакви следи на недоволство и хладина, която се стопяваше и бързо изчезна. Скоро я прегърнах по-плътно и усетих, че от огромните й гърди моите се изпълват с нещо по-важно от въздуха. И вече не съм обикновен дребен бизнесмен или мошеник, често едно и също в днешно време, а мъж, който не прилича на другите наоколо. Дори и на самия себе си не приличах, щом съм в таксито с толкова красива жена. Не е важно къде отивахме.\nПреди да спрем пред „Хемус“ се подвоумих, искрено ли беше желанието, с което ми пускаше великолепния си език. Учудващо беше, че запазвам присъствие на духа, въпреки близостта й, и ме спохождат подобни мисли. Не знаех в какво точно я подозирам. Понякога съм мнителен, дори без основателна причина. Правилно сте забелязали, че след пътуването в таксито, бях склонен към самообвинения. Иначе Юлето си беше както обикновено великолепна и напълно невинна, каквото и да е направила някога при съвсем други обстоятелство. Платих на шофьора, оставих му даже бакшиш, което не правя винаги, и побързах да я настигна. Признавам, че след като не беше в ръцете ми, тоест не я прегръщах – и тя не ме прегръщаше – почувствах познатата си от предишни срещи несигурност. Беше избързала на две крачки пред мен и сега говореше с портиера. Не е голямо достойнство да познаваш персонала на всички основни кръчми. Казвал съм й го. Но тя обича да си общува. Не разбрах какво точно го пита, и какво отговаря той. Но усещах, че най-хубавото от вечерта беше останало на задната седалка в таксито.\n– За нея може и да не плащаш – каза портиерът, когато започнах да се бъркам за още пари. – Не си прави труда.\n– Юла Цицата я пускаме без куверт.\nИ веднага ми се прииска да съм някъде далеко, където никой не знае, че на Юлето вече всички й казват Юла Цицата. Но само продължих по-бързо след нея, настигнах я, поставих ръка на кръста й и се отправихме към осветения бар. Извивката на бара ми приличаше на спокоен залив, където можехме поне за кратко да се уединим. Но от дъното на заведението някакви, седнали около двойна маса, ентусиазирано започнаха да махат. Тя, изглежда, само това чакаше.\n– Тези са мои познати. Нека седнем при тях. И без това, виждаш, че на бара няма свободни места.\n– По-добре е да си тръгна.\n– Искаш да кажеш, че ще ме оставиш сама. Сякаш съм лека жена, която обиколя баровете.\n– Тук, както се оказа, имаш познати.\n– Но аз дойдох с теб.\nСлед като разбрах, че тя не иска да си отида, съпротивата ми беше доста вяла. Тръгнах след нея с подозрението, че отново щях да прекарам вечерта, а вероятно и цялата нощ, в компанията на куп нахалници. Всеки от които ще се опитва да я отмъкне със себе си. Защото за тях тя е Юла Цицата. И нищо повече. Тогава познах втория, който се разцелува с нея. Бях абсолютно сигурен, че точно него не трябваше да срещам тази вечер. Докато го уволнявах от казармата като безопасен психар, му взех три хиляди евро. После стана някакъв сакатлък и трябваше да се доплаща. Но той отказа. И си поиска обратно парите. Не става, мой човек, процедурата вече е започнала. Такъв е отговорът в подобен случай. Сега, дори сред шума наоколо, чух познат звук. Имам добър слух. Двамата, без да си казват дума, дори без да се погледнат, бяха изчаткали с автоматичните си ножове.\n– Юле, виждаш ли къде ме доведе? – извиках отчаяно. – Знаех си, че ще стане нещо подобно.\n– Аз не знаех.\n– Ти не, пък аз да.\n– Да не си медиум?\nНямаше как да й отговоря, защото панически отстъпвах. Съвсем скоро с двамата, които размахваха ножовете, играехме на гоненица между масите. Бутнах няколко чаши и се освободих на два пъти от ръце, които се опитваха да ме задържат. След много завои, лазене на четири крака и други гимнастики, се оказах близо до сцената. Задържах поглед върху магьосника-илюзионист – с фрак, цилиндър и всичко останало, – който ръкомахаше с една ръка, правеше тайнствени знаци, и явно подготвяше публиката за следващия си фокус. Беше осветен от два мощни прожектора. Най-силно впечатление ми направи магическия му бастун. В началото го държеше плътно до тялото си и почти не се виждаше. Но вече беше дошло време за действие и звучно го постави пред себе си. Качих се при него и с рязко движение го грабнах от ръката му. Почти веднага халосах най-близкия от преследвачите си по темето. Направих го с финес и от разстояние. Завъртях бастуна над главата си и нанесох нов удар – ръката с ножа, но на другия, който още напираше, неестествено увисна. После най-спокойно се обърнах и направих няколко крачки по сцената. Чух как двамата крещяха от болка зад гърба ми. Огледах се, дори се поклоних, защото се чуха вяли ръкопляскания. Излязох от светлините на прожекторите и уверено продължих между масите. Вече никой не протягаше ръка да ме спре. Следващата ми цел беше Юлето. Исках да я хвана за ръката, и да я отведа със себе си. Но магьосника-илюзионист ме последва. И почти веднага се наложи да променя посоката. Така тя остана далеко в ляво. Съвсем скоро лявото стана дясно и отново ляво. Продължавах да бягам на широки зигзаги между масите. Чувах дъха на магьосника-илюзионист, който ту се оказваше опасно близко, ту изоставаше на прилично разстояние. Вероятно трябваше и него да халосам. Не ми се рискуваше. Опасявах се, че ако го ударя от бастуна щеше да изскочи я заек, я банда танцуващи мишлета, или букет пластмасови рози.\nБях на изхода, когато отново се обърнах.\n– Юле, помниш ли какво ти казах?\n– Не искам да ходим някъде, където няма да си само с мене.\n– Какво? – повтори тя. – Не те чувам заради музиката.\n– Запомни го за следващия път.\nМагьосникът-илюзионист отново беше в опасна близост. Обърнах се и побягнах нагоре по стъпалата. Почти бях ги изкачил, когато се подхлъзнах, килнах се настрани, и се поуплетох в магическия бастун. Успях да се задържа на крака. Хванах го през средата и го вдигнах над главата си, направих няколко нормални крачки, да се уверя, че съм окей. Почти веднага затичах отново.


Всички вече сме безсмъртни - Kardjali.bgvesti.NET\nБаща води за пръв път малкият си син на стадиона. Играят Левски и Цска.По едно време малкият възкликва:\n- Татко ти си лъжец!\n- Обеща, че ще ме водиш на футболен мач, а вместо това гледаме "Денсинг старс"!\nНовото безсмъртие-екс-макина обещава да пази всяко изплезено селфи, всеки пост във Фейсбук, всеки сандвич, купен с кредитна карта. Дигиталният рай, в който се озовават тези мигове от нашия живот, се разраства неудържимо.\nКой казва, че идеята за безсмъртието на душата e отживелица?\nЗад нея днес стоят сателити, микрочипове, информационни пакети, оптични кабели под океана, с една дума цялата мощ на съвременната техника. Вярваме, че онова, което качим в интернет, ще живее там вечно. Там горе в облака, където невежите хора преди нас са мислели, че ще отидат душите ни. Думите отлитат, папирусите гният, стенописите се напукват и ронят, но идеалният цифров код ще се възпроизвежда завинаги, благодарение на питагорейската мистика на числото.\nЦивилизацията и досега е съхранявала нещо, но това винаги са били специално подбрани обекти с особено значение. Пирамидите, Коранът, Мона Лиза. По съветско време казваха, че "ръкописите не горят", т.е. че все се намира някой, който да препише забранената книга и да я предаде нататък. Но битовете информация буквално не горят; те се копират и пазят независимо от човешката воля, защото веднъж завинаги идеалното се е освободило от тленната материална обвивка. Новото безсмъртие-екс-макина обещава да пази всяко изплезено селфи, всяка попържня във фейса, всеки сандвич, купен с кредитна карта. Дигиталният рай, където се озовават те, се разраства неудържимо по закона на Мур, според който компютърната мощ се удвоява на всеки 18 месеца. Това неусетно направи ненужен подбора, йерархиите, компресията - по-лесно е станало просто да пазим всичко. И какво се случи? Отвъдното започна да се случва в реално време: един живот живеем ние тук долу, другият се трупа паралелно горе, в облака.\nКакто всичко вечно, и дигиталното безсмъртие предполага определена доза вяра. Например - че няма да спре токът в световните центрове за данни, които поддържат мрежата. Че няма да бъдем нападнати от сатанински вирус. Както всяко отвъдно, и дигиталното буди мистичен трепет - той ни изпълва, когато компютърът, натоварен с целия ни живот, не иска да стартира; молим се неясно на кого, почукваме суеверно бакелитовата кутия, слагаме го на студено в хладилника или обратно, върху радиатора. Защото новата дигитална смърт е далеч по-страшна от старата, която ни дебне офлайн: след нея няма агония, труп, тленни останки - всичко изчезва мигновено, сякаш не го е имало. Който го е преживявал на собствения си компютър, може да си представи и какво би представлявал един дигитален апокалипсис, в който цялата човешка цивилизация изчезва мигновено.\nСай-фай жанрът вече разработи фантазма в подходящи сюжети. Героят измисля някаква гениална програма и качва своето аз онлайн, където започва да живее като чист дигитален дух - безсмъртен, неуловим, но и всемогъщ, защото има достъп до цялото знание на света. Както си е редно, случва се някакъв сакатлък; оказва се, че нещо в програмата не е домислено, системата блокира или просто някой съвестен контра-герой спасява света като удря машината с тежък офлайн предмет - и от безсмъртния персонаж не остава и помен. Може да сте чували и новата онтология, според която светът ни е компютърна игра, създадена от напреднала цивилизация, където ние разиграваме зададени роли. От една страна - обидно е да бъдеш симулация, от друга, помислете, в играта нищо не е фатално, ние не умираме, можем безкрайно да започваме отначало, нали така?\n"В голямото време нищо не загива без следа"\nВярата в дигиталното безсмъртие кара милиарди човешки същества ежесекундно да качват снимки на котките си, философски размишления, пародии на политици, изповеди, видеа на бебешки пакости и всичко останало, което съставлява един пълноценен човешки живот. Надеждата им е, че някой или може би Някой ще ги чуе и разбере. Най-красиво го е казал руският литературовед Михаил Бахтин още през аналоговата епоха: "В голямото време нищо не загива без следа, всичко ще бъде възкресено за нов живот." И ние качваме с надеждата, че някой ден високоразвитата бъдеща цивилизация ще разгадае компютърните формати от началото на 21 век, ще реконструира изчезналите ни езици и ще оползотвори опита ни.\nТук обаче рискуваме да бъдем разочаровани. Както би бил разочарован древният воин, ако разбере, че наместо от храбрите му победи, палеоантрополозите на бъдещето се занимават с остатъците храна в стомаха му, по които съдят за хранителните навици на племето. Нарастващото количество дигитални следи, които оставяме след себе си, наистина биха могли да останат в облаците завинаги (ако моливите ни бъдат чути и токът никога не спре), въпросът е за какво биха могли да послужат те на бъдещите поколения.\nВсеки ден качваме средно по сто милиона снимки, извън онова, което произвеждат охранителните камери, сателитите, научните лаборатории. И тенденцията е към нарастване: защото хората вече се снимат с дронове, монтират камери на шапките си, в очилата си. Още по-впечатляваща е лавината от текстове, които днес произвеждат не само професионалисти, но и блогъри, писачи на постинги, на СМС-и. Представяте ли си чудовищното стълпотворение, ако нищо не умира и всичко се помни вечно?\nМашините и ние\nИстината е, че в "голямото време" дигиталните ни следи ще се обработват не от хора, а от машини. Те ще се интересуват от неща, които днес не подозираме - да речем, при настоящия текст изкуственият интелект ще опита да разбере не какво съм искал да кажа, а, примерно, как е функционирала търсачката на Гугъл в началото на 21 век като проследи думите, които съм търсел в нея, пишейки въпросния текст. Или някаква друга глупост, която ще им е важна. Вари го, печи го, няма как да се отървеш от това механично безсмъртие, да останеш само с онова, което смяташ за важно. Вероятно на много от вас се е случвало да разчиствате стаята на починал близък. Изхвърляте купища безсмислени вещи, които са му били важни, запазвате смешно нощно гърне, което може да се продаде на антиквар. Впрочем правим това периодически, когато презаписваме дигитализирания си живот на нов носител, нов хард диск, нов облак. Някакви неща са ни станали по-малко важни, други излизат напред, за трети се оказва, че нямаме търпение. Времето се оказва по-силно от вечността на дигиталния код. Дори и да останем завинаги в паметта на мрежата, едва ли можем да се надяваме, че ще бъдем вечно същите.\nВеликденски детски празник за поредна година в Кърджали 29.04.2019\nПатриарх Неофит благослови българите за Великден 28.04.2019\nВ Ардино християни и мюсюлмани на обща трапеза за Великден 28.04.2019\nЗапочва Великият пост, без венчавки до Великден 11.03.2019\n-Ако продължаваш да си пееш в час, наистина ще чуя как сърцето ти бие и ридае...\nГ-н Карагеоргиев, преподавател по френски език в НБУ-Албена\nТери Пратчет: Дай на човека огън и ще го стоплиш за ден. Запали огън в него и ще го стоплиш за цял живот


Спортен Клуб Skills Studio | Спортен Клуб в София, София | BUSINESS.bg\nСофия, ул. Славовица 24\nСпортен клуб "Росива" Спортен клуб "Росива" е мястото, където можете да поддържате своята физическа форма, добро здравословно състояние и разбира се нужното за всеки човек хубаво настроение. Приятната атмосфера в нашия спортен клуб и приветливото посрещане правят мястото специално за много хора. За нас: Спортен клуб "Росива" е мястото, където можете да поддържате своята физическа форма, добро здравословно състояние и разбира се нужното за всеки човек хубаво настроение. Приятната атмосфера в нашия спортен клуб и приветливото посрещане правят мястото специално за много хора. Ние от спортен клуб "Росива" смятаме, че физическата култура е неразривно свързана с културата на едно модерно общество, а грижата за доброто здраве и висок тонус са от първостепенно значение, особено в забързаното и изпълнено с постоянен стрес ежедневие. Всеки човек се стреми към здраве и дълъг живот, съчетани с повишена жизнена активност. Тайната за постигането им се крие в отличната физическа форма и приповдигнат дух, които можете да си осигурите само като посещавате тренировките в спортен клуб "Росива". Запомнете, хората, които са в перфектна форма се чувстват по-добре, повишават качеството си на живот и са по-отворени към света. Постигането на отлична форма може да стане по много и различни начини. За нас в спортен клуб "Росива" е важно да предоставим възможност на всеки да избере подходящ за него начин, който да му достави максимален душевен комфорт. Спортен клуб "Росива" Ви предлага групови занимания, подходящи за всеки вкус и предпочитания: ориенталски танци, народни танци, йога, тае бо, пилатес, бодиуърк, а също така и индивидуални тренировки. Очакват Ви високо квалифицираните инструктори на нашия спортен клуб, които притежават богат опит и знания, които ще ви предразположат да се чувствате комфортно и попаднали на точното място. Тук всеки ще получи персонално внимание и гаранция за траен резултат. За да се чувствате добре в кожата си, тонизирани и бликащи от енергия, заповядайте в спортен клуб "Росива"! Услуги: Таае бо Пилатес Народни танци Зумба Йога за деца Други www.rosiva.eu\nСпортен Клуб Skills Studio - отрасли:\nТанцови Школи, Спортни Школи,\nМнения за Спортен Клуб Skills Studio\nНапиши мнение за Спортен Клуб Skills Studio\nСпортен Клуб Skills Studio, София, ул. Славовица 24, 0887 399 764\nИзпрати запитване до Спортен Клуб Skills Studio\nСкъпи клиенти и гости на BUSINESS.bg, моля изпращайте запитвания под формата на електронни писма до фирма Спортен Клуб Skills Studio само и във връзка с услугите или продуктите, предлагани от Спортен Клуб Skills Studio.\nИзпратени от Вас рекламни или други съобщения относно предлагани от Вас или трето лице стоки или услуги до Спортен Клуб Skills Studio ще се считат за непоискани търговски съобщения. Изпращането на такива съобщения е забранено от закона и представлява нарушение на българското законодателство както и на Условията за ползване на BUSINESS.bg.\nСъобщи за неточност в информацията за: Спортен Клуб Skills Studio


Искам да обикалям непознати места, с които си отиваме | High View Art\nИскам да обикалям непознати места, с които си отиваме\nHighViewArt | 04 юли 2018\n- Пътува ли ти се? Искаш ли да отидем до Лондон?\n- Не, прекалено студено е.\n- Добре, а Дубай?\n- Не, прекалено пошло е.\n- Добре, кажи ми къде?\n- Пътува ми се до място, на което времето е спряло. Някъде, където се живее. Място, което дефинира живот. Място, на което забравяш всякакви задръжки, където си див, щур и импулсивен.\nКъдето не изпитваш неудобство да излезеш извън рамката. Където различно означава красиво. Където всички се усмихват. Където можеш да поздравяваш непознати и да се сприятеляваш с тях. Те да те канят в цветните си домове и да разказват още по-цветните си истории.\nПътува ми се до място, на което просто можеш да спреш по средата на улицата и да започнеш да танцуваш. Място, на което хората няма да те гледат странно, заради този инстинкт, а ще започнат да го правят заедно с теб.\nИскам да пътувам на стоп и да не изпитвам страх от непознатия, при когото се качвам. Искам да пътувам с еднопосочен билет.\nИскам да не мисля за утре. Искам да ходя боса върху ситен пясък. Да гледам магични залези без филтър, защото са толкова красиви, че няма да имат нужда от такъв. Искам да се чувствам безкрайна. Искам да се чувствам изпълнена и истинска.\nИскам да се случвам някъде, където хората използват повече сърцата си. Искам да обикалям непознати места, с които си отиваме.\nИскам да живея евтино скъп живот, изпълнен с моменти и хора, които са влюбени в живота, толкова колкото и аз.\nКогато пътуването е съдба\nВярвам в хората със смисъл\nГолямата любов не е първата любов, не е втората...


The Bulgarian Media Portal » Blog Archive » МЕЦЕНАТИ И СПОНСОРИ НА „БЪЛГАРСКИ ДНИ В ЧИКАГО – ПРОЛЕТ 2010”\nМЕЦЕНАТИ И СПОНСОРИ НА „БЪЛГАРСКИ ДНИ В ЧИКАГО – ПРОЛЕТ 2010”\nЧленовете на Българо-Американската асоциация са доволни и благодарни на своите меценати и спонсори в Чикаго. В нашия град има българи, които разбират и носят у себе си мисията на дарителството, в което изпъква грижата за българския дух и културно наследство. За тях се полагат особени грижи в една диаспора на десетки хиляди километри от корените си.\nОткакто се помни човешкият род – винаги е имало хора, които са били най-паче поклонници на златото и охранените банкови сметки и други – които са били Христос, Омир, Леонардо да Винчи, Волтер, Сервантес, Шекспир, Отец Паисий или Левски. Имало е време, когато имането е било в ръцете на разумни хора. При император Август такъв е бил Гай Цилний Меценат – покровител на изкуството,\nна писатели и философи, който е инвестирал неизброимо много сестерции в празни работи, както го укорявали онези благородници, за които редовните оргии замествали всичко друго. По неговото име сега е познато „меценатството” – онова своеобразно състояние на духа, благодарение на което Медичите издигат на пиедестал гениалността на италианските майстори, дали на човечеството Ренесанса. И в България е имало такива хора. Винаги пред очите ни са двамата, седнали пред входа на Софийския университет братя Евлоги и Христо Георгиеви, които ни го подаряват преди сума ти години. Но от доста време вече не се чуло и видяло българи – сега вече има и много по-богати, да са дарили на обществото друго такова нещо, театро, галерия, филхармония или поне класна стая.\nРазбира се между меценати и спонсори има съществена разлика. „Меценат” е човек, който покровителствува, материално подпомага изкуството и културата, без да има каквато и да е своя облага от това.\n„Спонсор” е човек или група, които подобно мецената поддържат даден талантлив творец или обществено дело. Само че при спонсорството не всичко се ръководи само от сърдечните емоции, а и от регулиращи правила. Спонсорирането има възвращаемост – отчисления от данъчната ставка на личността или фирмата, реклама, популярност идваща от това, че името на благодетеля се свързва с добро дело или прославени изпълнители, изобретатели, шампиони…\nСпонсорът може да обезпечи покупката или наемането на сграда за Български културен дом, примерно в Чикаго, и да получи полагащо му се опрощение на данъци, да се договори да стане мениджър в новия културен център, където да кани гастролиращи артисти и пр. А може да стане и меценат, като само името му ще си намери място в историята. С този жест, обаче, и меценатът и спонсорът ще повишат своя рейтинг, ще спечелят уважението на хората. Ще извършат благородно и велико дело.\nПреди години Хуан Антонио Самаранч осигури Олимпийските игри и Олимпизма с огромни средства. Той организира спонсорски мероприятия и се договори за телевизионните предавания с могъщи компании. Днес Олимпийските игри и Олимпизмът са сред най-големите и добри завоевания на човечеството.\nНо какво би привлякло спонсори за културните и други обществени прояви в Чикаго? Българо-Американската асоциация, организация с нестопанска цел, години наред вече има свои меценати и спонсори, благодарение на които се организират всички прояви, включително и „Български дни в Чикаго”. Мнозина се явяват по същество едновременно и меценати и спонсори Запознаваме ви с неколцина от тях.\nДоктор Виолета Симов – Динева\nДоктор Виолета Симов – Динева е сред меценатите, благодарение на чиято материална помощ сме успявали през годините да организираме както поредицата „Български дни в Чикаго”, така и други мероприятия. Тя е сред най-познатите и утвърдени имена в българската общност. Годините и опитът й в общение с хората и оптимистичната нагласа на посланията, които изпраща към тях, спомагаха за успешното реализиране на нашата програма.\nД-р Симов е сред известните и предпочитани специалисти по вътрешни болести и гинекология в Чикаго. С безспорен професионален авторитет и достижения в американските медицински среди. Има номинации за приноси в областта на хуманитарната дейност в Чикаго. Известна е със своята благотворителна дейност в областта на духовното развитие на общността ни. Единствената у нас жена – носителка на най-високото отличие, давано от Светия синод. Дарител и спонсор, инициатор и поддръжник на различни хуманни, духовни и образователни инициативи сред общността ни в Чикаго.\nPark Ridge Taxi and Community Cab\nДинко Динев е възпитаник на Философския факултет на Софийския университет „Свети Климент Охридски”. Неговото присъствие в Българската общност в Чикаго е белязано с редица начинания и положителни факти. Той е основателят и пръв президент на Българо-Американската асоциация през 2002 година. Година преди това е сред вдъхновителите и създателите на първия професионално списван български вестник в Чикаго „България”, по-късно и „България 21 век”. По същото време създава и Футболна федерация на Българското Чикаго с първия футболен клуб в нея „Балкан”. От няколко месеца е член на Консултативния съвет на Американски университет в България.\nДинев и неговата фирма Park Ridge Taxi and Community Cab са сред най-сериозните меценати на всички мероприятия на БАА в Чикаго, както и на други духовни и културни институции.\nДинев е един от първите основатели и ръководители на Съюза на демократичните сили в Стара Загора. С идването си в САЩ той продължава да бъде сред онези хора, които динамично и ефективно доказват с личния си опит достойните пътища за адаптиране и успешен бизнес в новата среда. Неговият ръководен опит, нестандартно мислене, философски поглед върху живота и приятен хумор спомагат започнатото веднъж дело да расте и се развива.\nОснователката и директорка на Българското училище „Джон Атанасов” Боянка Иванова беше спонсор и патрон на Пролетната сесия на „Български дни в Чикаго 2010”. За всички членове на Асоциацията беше удоволствие и чест да работят в наградения с Български медал „Паисий Хилендарски” учебен, духовен и възпитателен център „Джон Атанасов” в Чикаго. Познат е с отличната професионална подготовка на учителския екип, съобразена с изискванията и програмите на българските училища. В същото време се знае и ползва и опит от американските учебни звена. Боянка Иванова има многогодишен стаж в училище „Будлонг” – едно от популярните американски учебни заведения на Чикаго.\nТя е сред първите членове на БАА, както и първата радетелка за съвременно езиково и духовно обучение сред българските деца в Чикаго. Като общественичка сред чикагската ни общност и в самата България, тя има особени заслуги за създаването на „Асоциация на българските училища зад граница”. С усилията на тази организация и държавната финансова и морална помощ, учебната дейност в редица български училища по цял свят придоби нови черти и стана много по-ефективна.\nБългарска Евангелска Божия Църква „Нов Живот”\nСпонсор на БАА и „Български дни в Чикаго” е Българската Евангелска Божия Църква „Нов Живот”. Двете институции вършат едно и също дело – работят за духовното развитие на хората,\tв помощ са на общността при различни случай и необходимост В Асоциацията оценяват високо присъствието на членове и свещенослужители на Църквата по време на нашите работни сесии. Ние сме впечатлени от познанията и високото изкуство, с което лекторите от Храма представиха своите теми по време на поредните сесии на годишните ни семинари. Очакваме през идващите сезони това сътрудничество да получим още по-добро развитие.\nМедиите в Чикаго: вестниците „България”, България Сега”, „Старт” и сайтът „Еврочикаго”.\nОт 2001 година Чикаго има своите забележителни медии, които дадоха правото на града да стане втората поред столица на Световните срещи на българските медии по света. Показателно е, че български печатни медии в САЩ сега се издават само в Чикаго. Сайтът „Еврочикаго” е сред най-популярните емигрантски сайтове в света. Нямаше да има такова развитие нито българският бизнес, нито българската култура и изкуство, ако не беше безрезервното меценатство на тези медии. Съобщенията и статиите, които те посвещават на духовния, културен и спортен живот сред българската общност, на празници и мероприятия, организирани от БАА и другите обществени организации, са половината от успеха, на който се радваме. Чрез тях нашата дейност и опит стават познати и популярни по цял свят. И само благодарение на това приносът ни като град с най-много българи в чужбина и съответно с най-голяма и разнообразна духовна, просветна, културна дейност, е познат и полезен навсякъде.\n“Test of Chicago” (Българския вкус в Чикаго – пролет 2010): Гостилница „Вкусен Свят”, Ресторант „България”, Ресторант „Механата”, Магазин „София”\nИма няколко прекрасни български ресторанта и магазини, които представят на пролетната и есенната сесии на „Български дни в Чикаго” своето виртуозно кулинарно изкуство. Постепенно традицията бе оформена като “Test of Chicago” – един малък панаир на вкусната храна с познатото високо качество на българската кухня. Вярно е, че си имат своята вярна клиентела точно поради специфичните си гостби и питиета. Но ето че на тези „тестове” хората могат да вкусят непосредствено най-хубавото от тези места без да правят маратонски бяг помежду им. Всичко е на едно място, може да се види, дегустира и прецени – кое най-подхожда на вкуса… Защото известно е – по вкус и цвят няма приятелство, всеки си обича своето!\nБАА дава пистата и трибуните за това кулинарно надбягване. А нашите сесии стават по-атрактивни и темпераментни със своеобразния сладък край на програмата. Смятаме, че подобно спонсорство е много полезно и много приятно.\nБългаро-Американска асоциация – Чикаго.


Grigor Gatchev – A Weblog » Blog Archive » Кой съм аз?\n« Рошави евроразмисли\nGod of Rain »\nПреди няколко дни отнесох из коментарите тук купчина похвали.\nСлучвало се е и преди. Но този път ме замисли повече. И може би уплаши мъничко повече.\nНай-много ме стреснаха редовете, че съм “човек с влияние”. Защото влиянието носи със себе си ужасяваща отговорност. Ако наистина други хора се водят по моя акъл, и учат от мен, аз ще съм виновен за грешките им. Да, никой не ги е карал насила да го правят (“те са си виновни, аз не съм”). Но отговорността я има. Ако не знаеш пътя добре, не бива да се буташ да водиш. Дори ако се буташ умело, и другите си мислят, че са те избрали по своя воля. И дори ако го правиш неволно. Вкараш ли повярвалите ти в тресавището, оправданията са без значение.\nЗатова мисля, че дължа тук обяснение, и предупреждение.\nХората сме устроени да уважаваме “авторитетите”. Много от нас мислят, че са се спасили от този недостатък (а той е не само недостатък, иначе нямаше да го има). Истината обаче е, че за повечето от тях просто преценката що е авторитет е различна. Примерно изместена към по-деликатните, по-“трудни за фалшифициране” белези. Но пак я има.\nКакво от това ли? Започнете блог, и ще видите. Каквито и да са възгледите ви, с времето около вас ще се събере група хора, които мислят сходно. Повечето няма да имат блогове, или блоговете им, по силата на късмета, ще са по-малко известни от вашия, и по-малко посещавани (което обикновено се преценява по броя коментари, по-рядко по разни статистики). Затова те подсъзнателно ще имат усещането, че вие сте нещо повече от тях. Ще ви приемат за “авторитет”, и понеже виждате света като тях, най-искрено ще ви се възхищават, и хвалят… Аз просто имах шанса Йовко да ме срита да си направя блог достатъчно рано. Ако бях закъснял, а беше подранил някой от тези мои приятели, сега сигурно аз щях да му се възхищавам. Също така искрено и убедено.\n… Добре, де. Оправдах се с късмета. Има обаче и по-неприятни причини.\nЧета записите си, и се опитвам да си представя отстрани този Григор, дето ги е написал. Наистина е голяма работа. Разсъдлив, с най-разнообразни интереси, често даже мъдър. И на мен ми идва да му се възхищавам и да го хваля. Нормално – къде-къде повече от мен е…\nЕ как стана тая работа?\nОчевидно тук лъжа какво представлявам. С лоши или добри намерения е друг въпрос. Но няма как да бъде оспорено. И причината много посетители тук да ме уважават е, че вярват на тези лъжи, че ги подвеждам. (А повечето от тях ми вярват именно защото разчитат, че няма да ги подведа…)\nОткъде идва тази лъжа?\nПредполагам, че от намерението, с което започнах блога си. Описал съм го още в първия си запис – да се науча да бъда по-открит, за да стана по-силен отвътре, а оттам и по-свестен. Да пиша за добрите неща в себе си не за да ми се възхищават и да цъкат с език околните, а за да се засрамвам аз, когато ги прочета след време. И сравня спомена за мечтите и целите си с реално постигнатото, с колко по-добър съм станал наистина оттогава. Защото за мен този блог продължава да е най-първо личният ми дневник, а после някакъв сорт масмедия.\nДа, но другите, които ме четат, не забелязват разликата, и падат в капана. Не пиша, че ме мързи, защото ме мързи, и ме е срам от това. Предпочитам да инвестирам същото писане в свестните неща, които ми хрумват. Искам след време да си кажа: “Да, мързеше ме, но виж колко хубави неща мечтаех и правех тогава!”. А читателите ми си казват: “Брех, тоя човек е като машина, помен от мързел няма в него! Де да бях и аз така…” Истината е, че повечето са много по-малко мързеливи от мен. Аз все още не гледам деца, като начало, да не говорим с колко други житейски задължения не си губя времето, а читателите ми са принудени…\nНе е само мързелът. Винаги, когато прочета похвален коментар, в първия момент вирвам нос. Вместо да го приема най-спокойно, и да пресея колко от него е реално заслужено, а колко е “ефектът на авторитета”. Да, във втория момент се мъча да го правя. Но в първия съм като похвалено детенце. И с тези, последните, беше така. И с тези, които може би ще напишете отдолу, сигурно ще е. Един ден може би ще се науча, но май е още далече. Не ме е срам, че съм такъв, не очаквам да съм съвършен. Но не го очаквайте и вие, не съм.\n… Примерите са повече, отколкото има смисъл да изброявам. Няма нужда обаче – нито си падам по самобичуване, нито искам да превръщам блога си в шпионка към стаята с мръсното ми бельо. Идеята, надявам се, е ясна.\nА тя е, че съм най-най обикновен човек като теб, драги ми читателю, който четеш в момента тези редове. И ако в този момент ти се иска да напишеш коментар, че е така ама не съвсем, че аз съм нещо по-така, прочети още веднъж редовете по-горе за заблудата. Този Григор, който си представяш по блога, е идеализиран образ. Неволно, без лоша умисъл или опит да те измамя, но идеализиран. Истинският Григор с нищо не е по-добър от теб. Не се оставяй да бъдеш лъган. Дори неволно. Особено неволно.\n(Всъщност може би ти си по-свестен. Ако те е притеглило да пишеш такъв коментар, една от най-честите причини е, че прехвърляш своята свястност върху околните. В случая върху мен. А това го правят истинските хора. Като се гледам, аз го правя доста рядко… Изводът е за теб.)\nНе вярвайте на балонени авторитети. Вие струвате поне колкото тях. Изслушвайте ги, но преценявайте казаното със собствените си глави. Те са затова. И го могат.\n… Не казвайте сега: “И е и скромен!…” Просто казвам истината. Дължа ви я.\nИ, ако искам да имам стойност като човек, я дължа още повече на себе си.\nThis entry was posted on Monday, June 22nd, 2009 at 8:44 am\tand is filed under Uncategorized. You can follow any responses to this entry through the RSS 2.0 feed. You can leave a response, or trackback from your own site.\n32 Responses to 'Кой съм аз?'\nАз се събудих една нощ през февруари 2008 пред работещия си телевизор и чух някой да казва точно това, което мисля и аз (за неразтребената къща и мърлявата домакиня – в обществен план). Разсъних се и видях, че гледам повторение на Панорама, а гости в студиото са Григор Гачев и Делян Делчев – блогъри, както ги обяви водещият (впоследствие изгледах записа в блога на Делян). Окончателно се събудих, скочих, отидох на работното си място в другата стая, седнах пред компютъра и се озовах на “Grigor Gatchev – A Weblog”. Започнах да чета…\nДо този момент не оценявах в достатъчна степен колко е важна (за мене) онлайн комуникацията чрез блоговете, макар че го знаех (“на теория”) – бях срещала вече постинги на yovko in a nutshell, longalon, Ангел Грънчаров, Огнян Младенов и др.\nОттогава това място, тук, ми е любимо, но се отбивам само от време (защото не успявам по-често). Нерядко се обърквам в оценките си по-разни актуални теми и събития – главно от обществения живот, информационните технологии и други – общовалидни, вечни въпроси от сферата на духовното. Тук намирам публикации, които заедно с коментарите към тях, ми помагат да поразплета кълбото на заплетените нишки и да следвам за известно време по-уверено своята пътека, без да се самоупреквам безжалостно за неминуемите си и многобройни грешки.\nАз те чета доста отдавна.\nМалко ми е кофти, но за това пиша този коментар да ти кажа какво не ми хареса в теб.\nПогледа ти към нещата е много аналитичен и мисля, че е студен.\nГ-н Гачев, спомням си един израз, не помня от къде и кого: “Човек е такъв, какъвто мисли, че е, такъв, какъвто другите мислят, че е и такъв, какъвто е в действителност. А вашият въпрос (заглавие) е от тези, на които смислено може да отговори само ВРЕМЕТО.\nЗа авторитетите – аз си имам базов авторитет -сещате се..Вие привлякохте вниманието ми благодарение на Таня Джекова, на която бях споменал, че не съм чел наскоро хубава българска фантастика и тя ме насочи към вас. Разказите ме впечатлиха и ми харесаха много и започнах да следя блога ви. Приятно ми е да го чета, но за влияние -не мисля. С много работи от мнението ви по “нещата от живота” и мирогледа ви, не съм съгласен, но това не значи не сте прав.(нито пък ,че сте прав).\nТо ако всички мислехме еднакво , нямаше да има нужда от блогове ,нали?! А вие определено сте образован (в добрия смисъл) , ерудиран и мислещ човек…(оставете го оня, дето ви пита какво сте постигнал, че критикувате управлението и който според мен е истинският провокатор, или може би катализатор да си зададете този философски въпрос).\nА всичко казано от МИСЛЕЩ човек заслужава внимание ,а вие и умеете да се изразявате добре….Защото има има хора, които дали ще кажат нещо ,или ще пръднат е горе долу все едно…но и от тях научавам нещо, даже някои ме развеселяват повече от олигофенските скечове по телевизиите.\nИ да, определено заслужаваш критика затова, че не искаш да бъдеш авторитет. Светът има нужда от авторитети като теб.\nЗдравейте, г-н Гачев,\nинтересен пост и/или опит за самооценка. Това, което наистина ме накара да коментирам е цялостният “самооправдателен и предупредителен” тон на поста Ви в стил: “Аз не съм чак толкова велик – Предупредени сте!” 😉\nДа оставим настрана влиянието Ви върху нас “феновете/читателите” и дали то е малко/голямо/заслужено/пресилено и т.е…\nВие сам твърдите, че основната и първичната цел на този блог е:\n“… Да пиша за добрите неща в себе си не за да ми се възхищават и да цъкат с език околните, а за да се засрамвам аз, когато ги прочета след време …”.\nПри такава основна цел – как да не бъдат блогът и съответно авторът му идеализирани? 😉\nТака или иначе след като вече “официялно” сме предупредени, какво му е лошото на идеализирането?\nВие искате да използвате блогът си, като “еталон”, “модел за подражание”.\nЗащо да не можем и ние – Вашите читатели да го използваме за същата цел? И с помощта на нашите коментари/препоръки и вашите отговори и статии – да Ви подтикваме (да СЕ подтикваме) да ставаме по-открити, по-свестни, по-силни отвътре?\nАз не виждам нищо лошо в това, дори напротив. Така погледнато – май има още доста за “идеализиране”? 🙂\nТака или иначе аз харесвам Вашият блог, интересни са ми нещата за които пишете и ще продължавам да Ви чета, дори да ме наречете “пристрастен” или “заразен/заслепен от авторитетът на автора”.\nЖелая Ви успех и продължавайте все така!\nГригоре, нали знаеш… каквото и да кажеш (напишеш) по тази тема, може и ще бъде използвано срещу теб :).\nОще един глас в подкрепа на loxs.\nНе може да имаш всичко на едно място.\nПък на мен ми харесва григоровата схема. С обратната връзка, дето сам си я дава. И аз исках да стана такава носеща честота като него, но ме мързеше, явно повече. Hard work may pay off in the long run, but laziness always pays off right away 🙂\nИ е прав, че както всеки друг авторитет, подлежи на проверка. Мързелът да не правим проверки си е за наша сметка.\nJune 22nd, 2009 at 5:09 pm\n@yoalbo: Наистина коментарите често са по-ценни от записите. Поне за мен. А за “Панорама”-та – твърде много хора мислим едно и също, аз просто имах късмета да го кажа пред камерите. 🙂\n@Георги Иванов: И това, а и много други неща. (В самозащита ще кажа, че такъв поглед понякога има и предимства. Но не винаги мога да преценя кога е подходящият, и кога не.)\n@Кръстю: Малко ме е страх от базовите авторитети… Но сте прав – онзи, който ме провокира, е истински полезният ми. Срязвам го, защото се държи некултурно, и всъщност няма особен пълнеж, но това не го прави по-малко полезен.\n@loxx: Светът има нужда от всякакви авторитети. И като мен, и като теб. 🙂 Но най-вече има нужда да слуша авторитетите, но да преценява сам чутото.\n@vlady: Идеализирането е опасно нещо – и за идеализиращия, а много повече за идеализирания. Иначе да – всеки е свободен да използва блога ми за свое усъвършенстване. Проблемът е, че идеализирането според мен не води до усъвършенстване, а до деградация.\n@Дончо: Знам. И не ми пука. 🙂\n@pastora: Същото, както и към loxx. 🙂\n@Sveti: И слава богу. Не бива да имаш всичко на едно място.\n@Петър Петров: Обратната връзка от блога е половин работа. Истинската е обратната връзка от четящите го. И то не похвалната, а критичната.\nТова, по-горе ми попадна случайно и просто го посочвам, може да е от полза…Както виждам\nг-н Гачев не се е ползвал от рекламодатели…..което ми допада\nИ стигнахме до добре изтърканата истина, че в един човек живеят много личности. Въпросът е, коя ще излезе напред, на коя ще позволиш да се изяви, или кой вълк ще нахраниш, както се казва в индианската приказка.\nИ при пряко общуване човек гледа да покаже всъщност доминиращата (доминиращите? ) личност. Но тогава събеседниците могат да се досетят по-лесно за другите.\nВ Мрежата е още по лесно.\nКакто мъдро бях писал някъде :p , Мрежата поставя своебразен филтър, който пропуска само чертите, които са свързани с конкретна тема и за другите четящият може да гадае по косвени признаци.\nНо крайният извод от всички тия празни приказки е, че нещата са каквито трябва да са и няма за какво да се притесняваш, че нещо е излязло извън контрол. Явно, най-доброто е на преден план.\nНе пиша, че ме мързи, защото ме мързи, и ме е срам от това.\nХмм, отдавна е доказано, че мързелът е основен двигател на прогреса, така че не би трябвало. 🙂\nВинаги, когато прочета похвален коментар, в първия момент вирвам нос.\nАми като човек с професионални познания в областта на психологията, сам знаеш, че така трябва 🙂\nВярно, моите познания идват от автори като Владимир Леви да речем, които твърдят, че това е желателен начин човек да посреща успехите. А и те имат определен авторитет в своята област.\nНе очаквах да се почувствам провокирана от отговор на този коментар, всъщност не очаквах въобще да отговориш на краткия ми коментар.\nБи ли пояснил какво имаш предвид с това не бива да имаш всичко на едно място?\nАз имам своята версия, но ми е интересно да чуя твоята, защото сигурно не е същата.\nJune 23rd, 2009 at 2:10 am\n@Божо: За вирването на носа – така е обичайно. “Така трябва” обаче е друго нещо. 🙂\n@Sveti: О, нищо чудно да е същата.\nКато начало, всичко няма как да бъде на едно място. Много полезни качества са взаимноизключващи се: няма как да имаш вода, която е хем топла, хем студена. Ако всичко е на едно място, значи има някаква измама. 🙂\nПо-сериозно обаче, където всичко е на едно място, липсва нужда от нещо повече. И човек престава да се развива. Умира. Затова и ме е страх от сбъднати мечти – твърде примамливи са да останеш там завинаги. (Същото, другояче: доколкото път и цел могат да бъдат разделени. на “микрониво” целта е по-важна от пътя, но на “макрониво” пътят е по-важен от целта. Целите дават с постигането си успехи; пътят дава с вървенето по него смисъл.) Без значение къде си намерил всичкото на едно място – някъде, в нещо, в някого…\nТук е приятно. Опасявам се, че не са толкова много хората, които се замислят… Как иначе да си обясня защо понасяме всичко това (наоколо)? Мисля, че “записите” 🙂 помагат да падат завеси от очите и да провокират размисъл…\nГригоре, не разбрах кое му е срамното на мързела.\nЦяла стая с мръсно бельо?! Кога най-сетне ще се научиш да переш :-)!\n@yoalbo–Знаете ли, мисля, че хората ,които се замислят наистина не са преобладаващата част, но на повечето за да се замислят им трябва по-стабилна провокация ,или стимулация, зависи от типа психика…Но такава от масмедиите няма!- там има готови рецепти, мантри, шаблони, които дават готови отговори, които понякога даже изпреварват въпросите…и съм склонен да мисля , че това е добре режисирана и дирижирана сугестия…\nИ блоговете и форумите са именно оазис за такива хора….Само, че пак трябва да пресяват зърното от плявата, за което,обаче също се ползва мислене и е добре.\nЕто, не е същата определено.\nАз не си помислих, че когато имаш всичко на едно място – умираш.\nПо-скоро имах предвид, че не можеш да имаш всичко на едно място в човешкия характер. Дори и да се опитваш да разбираш да разбираш всичко и респективно да имаш в себе си моделите на поведение на много различни хора, просто не е възможно да прилагаш само позитивните страни от тях. Има някои ценни черти от човешкия характер, които така се получава, че се изключват взаимно. Когато едната е on, другата е оff. Така, по начин (поне за мен) са свързани – топлотата и изострения ум.\nИ префектния баланс, (който е наистина трудно постижим) между двете за всеки човек е различен и никога няма да задоволи стандарта на друг човек напълно.\nАз, честно казано, се стремя въобще да не критикувам хората на тази тема. Макар, че мен най-редовно си ме критукуват различни хора, като казват, че съм или твърде много едното пък другото – съвсем, или точно обратното. 😀\nПак по въпроса за всичко.\nСпоред мен, най-вече зависи дали под „всичко” се има предвид материална задоволеност – /вещи и хора, които се използват като такива/ или преживявания, разбиране на всякакъв разнороден поглед към света и използване на различни видове подход към живота. Когато написах, че не може да имаш всичко на едно място, имах предвид второто – че в крайна сметка, колкото и да разбираш съвсем различни хора, трябва да направиш избор какъв да си ти. И колкото и да съдържаш всичко в себе си на терория, на практика си един съвсем конкретен човек, който е избрал какъв да бъде. Затова си себе си.\nТова как ще реагираш, ако имаш всичко – първо, на първо ти няма да можеш да го имаш отведнъж, то е процес на изграждане. Поне това, за което аз говоря. И няма да дойде момент, в който да липсва нужда от нещо повече.\nАко имаш всичко и си човек с битийна ориентация – ще се опиташ да разбереш, да сътвориш още повече себе си, от всички – колкото и безкрайно различни – преживявания, през които си минал.\nИ които също така активно са минали през теб.\nВсъщност и затова не те разбрах, какво имаш предвид с това ” Не бива\nда имаш всичко на едно място.”, защото според мен това е смисълът на живота всъщност – израстването. По всякакъв начин.\nОтносно целите и пътя, то и целта си път, който се извървява и винаги има още нагоре. Светът няма лимит, ние имаме.\nИ трябва да се стремим да израстваме, всеки по своя път, а не да се страхуваме от това, че в един момент ще умрем, защото вече сме подтигнали всичко и имаме всичко. Точно това мисля и за страха ти от сбъднати мечти, за който писа. Не вярвам, че има покритие при теб, защото не си човек с приоритет на материалната ориентация към света.\nНяма да ти е достъчно да имаш нещо, ти ще искаш да разбереш какво е. Как работи, каква е същността му, а това е един непрестанен процес на развитие и изратване и със сигурност не стоиш на едно място.\nJune 23rd, 2009 at 6:28 pm\nЕ, Григоре, добрутро. Чак сега ли го осъзна?\nБлога ти следя от дъжд на вятър, но иначе знам, че като личност отдавна си се превърнал в морален коректив за хората, които те познават – включително и за мен.\nИначе… отговорността си е страшничка. Постарай се да не й обръщаш внимание. Бъди какъвто си, това е предостатъчно.\n@yoalbo: Така е. 🙂 Само че блогът ми не е само мое дело. Ако го прочетеш внимателно, ще установиш, че коментарите тук казват повече и по-ценни неща, отколкото записите. Аз съм предлогът, по който много умни и свестни хора се събират и пишат тук. В най-добрия случай гайдарят, който свири – но хорото го танцуват другите. Редно е да се знае кой колко заслуга има всъщност.\n@komata: Кога ще се науча да пера ли? Абе… какво срамно му има на мързела? :-))))))))))))))\nЕто това е коментарът, който ми пълни душата. Благодаря ти, че го даде – струва си! 🙂\n@Кръстю: В Уикипедия един от основните принципи е: “Не отдавай на злонамереност каквото може да бъде отдадено на обикновена глупост”. Глупостта е много по-честа от злонамереността.\n@Sveti: Мечтите на хората с не-материална ориентация могат да се сбъднат точно така, както и на тези с материална (и дори по-лесно). И двата типа с времето се съвземат от подаръка на съдбата, и търсят повече. И и двата типа обаче са изложени на опасността да решат, че са постигнали за каквото са се борели, и могат да се “пенсионират”. Виждал съм това да става. Затова се боя от него.\n@Любо Николов: Морален коректив?! Особено пък за теб?!?!… 🙁\nJune 23rd, 2009 at 7:48 pm\n@Григор—(цитат)“Не отдавай на злонамереност каквото може да бъде отдадено на обикновена глупост”. —-да, но само принципцно погледнато..и така да се каже в “злободневен”план\nЩо иде реч за медиите, едва ли е така, та това е четвъртата, а в дадени моменти и първата…\nДаже в дадени моменти ,само глупоста и некадърноста на дадени журналисти предотвратява по-тежки последствия.\nЗа да не пиша излишно, понеже този проблем , според мен въобще не е безобиден ,в следващ запис ще направя препратка към тема в моя блог ————\nЕх, че ми хареса този принцип в Уикипедия – определено предпочитам да не удавам на злонамереност всички нелепости, които се случват.\n@Кръстю, развесели ме това “обаче”, за което “също се ползва мислене” 🙂\n@Anonymous–А развеселява ли ви следното : “-Щастието не е в парите!”- казал джебчията, освобождавайки същевременно събеседникът си от портфейла му ?\nЗнам, че си го виждал (и аз съм го виждала – въобще не твърдя, че го не го има) и писа, че се боиш от него, още от предишния коментар ми беше ясно това, което сега с други думи повтаряш. Но също така, аз все пак съм на мнение, че лично за теб опасността не е толкова голяма, колкото си мислиш. Тъй като, все пак, заглавието на този постинг е лично за теб.\nГригор, моля за извинение поради отклонението, но дължа да се уточня:\n@Кръстю, Anonymous съм аз (без да забележа, че не съм се активирала) и се засмях искрено, а не злонамерено – на това дето “се ползва мислене” – хубаво определение! много ми хареса, затова му се зарадвах (дано ме разбереш правилно) – ама като не умея да се изразявам – виж, какво се получава – май го схвана като някакъв сарказъм, като нападение или нещо друго, с което да те засегна – честно и от сърце, просто ми хареса и на глас се разсмях като го прочетох (и го описах като… развеселяване?! – глупава жена, прощавай).\nКолко е лесно да се стигне до недоразумение, а колко трудно се постига съгласие!\n@yoalbo—Моля ви се, как така глупава жена, карате ме да се чувствам неудобно…Аз не прозвучах добре и ясно към репликата към Anonymous , разбира се, че това “обаче” буди смях…Освен това аз винаги ценя хумора и за мен е неотменна част при общуването…С оня виц за джепчията исках да кажа следното: Кой ще е тоя лудия, който ще заяви по телевизията примерно- “сядай и гледай, сега ще те манипулирам и ще те стресирам, внушавам разни работи и пр?!” -Естествено, че тия неща не се признават….и аз не искам да “удавам злонамереност”,както казвате, но …опита ми пречи.”Предупреденият е наполовина спасен”- има една поговорка…\nВижте, аз не съм привърженик на дрънканици за феминизъм, сексизъм и пр.комплексарски изблици, но никога не съм казвал, че някой е глупав, защото е жена…Напротив.Дори рядко правя такава конкретна квалификация, трябва да съм много обиден.\nСега се почувсвах неудобно и се замислих, дали има нещо такова. Може да съм досаден, да спамя на моменти, да говоря с поучителен тон(имам такава слабост), но да съм висомерен…\nмисля,че нито има на какво отгоре, нито ми е присъщо…\nМоля,извинете за многословието не по темата.\nИма един лаф: “Не се оправдавай”\n@Кръстю: Ха, това за “глупавата жена” го казах само, за да съм хармония с принципа на Уикипедия, който много ми допадна 🙂\nа иначе, аз не се имам за глупава, ама за такава ме броят мнозина от онези, които ме заобикалят – не им се сърдя, обаче, просто се забавлявам 🙂 Е, радвам се, че се уточнихме.\n@yoalbo –и аз се радвам! Искам да ви кажа една мисъл на Сократ, която на мен много ми допада: “Само на глупака всечко му е ясно”


Мистериозен, огромен, триъгълен НЛО, лети по цял свят (видео) | |\nBy редактор in UFO 13/12/2017\nТриъгълният НЛО, който преди това е бил забелязан от очевидци в САЩ, очевидно е решил да разшири зоната на обхвата си и се е преместил в Шотландия.\nВсеки път, когато някой види този обект, описанието му е едно и също. Той е черен и има огромни размери. А полетът му преминава на ниска височина с ниска скорост и без никакъв шум.\nМного свидетели съобщават за чувство на страх или дори изтръпване, когато забележат обекта. Също така има случаи на пълно вцепеняване и загуба на паметта.\nПоследното наблюдение, регистрирано от организацията MUFON, е било в Глазгоу, Шотландия.\nСвидетел, чието име не се съобщава от уфолозите поради съображения за сигурност, казва, че е видял триъгълния НЛО вечерта, когато паркирал близо до дома си.\nТой пише, че вниманието му било привлечено от светещ обект на височина 15-30 метра в небето, който плавно се движел на изток.\nНЛО имал странни източници на светлина под формата на оранжеви пръстени, позволяващи да се забележи триъгълната му форма.\nСпоред свидетеля, НЛО летял със скорост 30-50 км / ч., като при това не издавал никакви звуци.\nЧовекът излязъл на главния път навреме за да заснеме полета на НЛО.\nСвидетелят също така добавя, че по това време го обхванал неразбираем панически страх, но все пак успял да извади телефона и да включи записа.\nМистерия: НАСА публикува снимка на НЛО до Слънцето. Не коментира (видео)\nСлънцето е основният източник на енергия за живота на Земята. То не само е в центъра на нашата Слънчева система, но също така е и в центъра на много религиозни… Continue reading „Мистерия: НАСА публикува снимка на НЛО до Слънцето. Не коментира (видео)“\nЛунна мистерия: В ударния кратер Евдокс е открита пирамида\nВ лунния кратер Евдокс, който се намира в планински район между Морето на Яснотата и Морето на Студа, на снимките, изпрати от космически кораб LROC, ясно се вижда пирамида, разположена… Continue reading „Лунна мистерия: В ударния кратер Евдокс е открита пирамида“\nНа 13 октомври голяма група поклонници се събират в град Бенин Сити в щата Едо, в южната част на Нигерия, на около 40 км на север от река Бенин, 330… Continue reading „Мистерията в Нигерия: Повтори ли се Фатимското „Чудо на Слънцето“ или е постановка на илюминатите (видео)“\nОгромен триъгълен НЛО на орбита е заснет от камерите на МКС (видео)\nМистериозен огромен триъгълник в облаците над Канзас Сити. Кораб? (видео)\nTags: непознато, НЛО, свят, триъгълен\nАвиокомпании молят властите да не разполагат 5G кули близо до летищата 24,50 views per day


Търсач на вълшебства\nЗащо да ви разказвам своята история, тя е история, като всяка друга. И аз като всички деца обичах да мечтая и имах разбира се свой мечти. Единственото нещо, което може би ме различаваше от другите, беше въображението ми. От малка смятах, че животът ми ще бъде специален и едва ли не пълен с вълшебства. Не обичах да си играя с другите деца, защото предпочитах да съм сама и да си измислям истории. Може би всяко дете вярва в чудеса и магии, но мина време, аз растях, но в сърцето ми продължаваше да тупти онова нещо, което хората наричат„искра”. Тази моя искра не туптеше за подвизи, състезания или просто, за да се докажа, тя просто искаше да поддържа спомена ми, че някога съм вярвала, че съм необикновена. Е, с времето живота се променя и колкото и да искаш не можеш да го спреш. Детството започва да се отдалечава все повече и неусетно си готов да забравиш всички игри и невинни мечти, заради това да бъдеш „голям”. Аз го осъзнавах. Знаех, че ще порасна и че колкото и да се …\nВсеки може да лети. Всеки може да изпита чувството да си някъде там, свободен и щастлив. За разлика от нея. Тя бе момиче – обикновено, с не най-хубавият външен вид и не изпъкваща с особен интелект. Може би беше добра, но както на всички, през ума и понякога минаваха лоши неща. Тя не обичаше да общува или да се среща с хора, кой знае колко. Затова и нямаше много приятели. И все пак колкото можеше, момичето се чувстваше добре в кожата си. Вярно, имаше моменти, когато беше на ръба и то заради самата си психика. Сама умееше да предизвиква в себе си от най-лошите до най-добрите емоции. Като всеки човек и тя искаше да намери щастието, да се почувства специална поне за миг. Казваха и, че ако намери това, което я прави щастлива, животът и ще бъде прекрасен. А тя бе наивна. Нямаше как да се спори или оправдае това. Не можеше дори да се каже, че е малка и наивността и е нормална. Та така, момичето, което ще продължава да е анонимно, тъй като нейният живот е просто история, сътворена от др…\nБолка. Има много видове болки, не говоря само за физическите, защото те колкото и да са жестоки, могат да се издържат. Душевната болка е друга. Независимо от какво е породена, тя те разкъсва и разяжда, кара сърцето ти да бие учестено, гърдите ти да се свиват, да не можеш да дишаш нормално, а от очите ти да капят сълзи. Колко е трудно да спреш сълзите, когато всяка част от мозъкът ти обработва информацията, която предизвиква болката. Колко е трудно да искаш да спреш да чувстваш поне за миг. Чувствал ли си се като развалина някога ? Като нещо, което няма бъдещо и настояще, като нещо, което изпитва само болка и всичко друго е непоносимо.\nИска ми се това чувство да ми е непознато, да си измислям за него и никой да не го изпитва, но за жалост всеки от нас ще има поне един момент в живота, когато всичко ще му се струва черно. Дори сега самата аз да не виждам хубавото, знайте че не всичко е черно, все нещо ще се появи, някакъв нов нюанс и всичко ще придобие отново цвят.\nВцепених се. Ставаше нещо, за което нямах никаква представа, а аз много мразя да не знам, какво се случва. Клеъри и Себастиан се познаваха отнякъде и още по-странното бе, че той я наричаше своя сестра. Погледнах няколко пъти към Клеъри, а после към Себастиан и в ума ми бавно започнаха да се изясняват някои неща. В нощта, когато срещнах Клеъри, тя се криеше от нещо, а ако бе сестра на Себастиан разбирах защо го правеше. И аз нямаше да съм много щастлив, ако някой от семейството ми е престъпен бос. -Виждаш ли, че колкото и да се опитваш винаги ще бъдеш в този свят. Ти си част от подземния свят. Дори приятеля ти е част от нас. Обзалагам се, че когато сте се запознали не си знаела, че той работи за мен. – Себастиан показа ехидната си усмивка, а Клеъри беше пребледняла и ме гледаше с ококорени очи. От честите проблеми, в които се забърквах съм научил само едно, когато положението е нажежено, гледай първо да се измъкнеш, а после търси отговори на въпросите си. Наведох се и извадих нож…\nКакво правех ? Не беше типично за мен да не се боря за това, което искам. Не че потвърждавах, че харесвах Клеъри, но тя бе интересно момиче. А тази нейна смелост ме впечатли още щом я видях в онзи храст. Но ето, че тя си тръгваше, а аз не можех да направя нищо. Дали ? Качих се на мотора си и се засили х по улицата. Спрях да нея и и викнах: -Да те закарам ? – Клеъри видимо се стресна и се обърна към мен. -Няма нужда. – тя продължи да върви, а аз карах бавно и близо до тротоара. -Какво да направя, за да те накарам да се качиш ? – не беше присъщо за мен да се моля на някого. Мисля, че това момиче преобръща живота ми. -Хмм. Да си помисля. – тя хвана брадичката си с палец и показалец и присви едното си око, сякаш обмисляше философски въпрос. – Много ми харесаха онези чехлички, ако беше с тях, щях да се кача. -Ти сериозно ли ? – поклатих глава и я погледнах с присвити очи. -Не разбираш от шеги. – Клеъри дойде до мотора и се хвана за мен, за да се качи. -Аз ? Бейби, та аз съм ги създ…\nШеста глава Събудих се от гласа на майка си. -Добро утро! – каза тя. Сигурно говореше с разносвача на вестници. Обърнах се по корем и започнах да се унасям отново, когато се сетих за тайнственото момиче от снощи. Изправих се рязко и погледнах към леглото, където тя трябваше да спи. Да, ама не. Леглото бе празно, а прозореца зееше отворен. Подбелих очи и се изправих. Майка ми продължаваше да разговаря с някого. Докато навличах черната си памучна тениска се заслушах в диалога, който се водеше пред дома ми. -Мога ли да Ви помогна с нещо ? -Ъъ.. не. Само минавах. -През дървото ни. – Надвесих се през прозореца и погледнах надолу. Момичето от храста се бе подпряло на дървото и кършеше ръце, докато измисли какво да каже на доведената ми майка, която я гледаше с изпитателен поглед. -Добро утро, мамо! – реших да се намеся и да разведря обстановката. Все пак това бе едно от нещата, в които бях добър. -Миличък, станал си. – не можах да разбера това въпрос ли беше или констатация. Въпреки, че беше…\nАко някой ми беше казал, че за една вечер от състезател ще стана крадец и ще разбера, че шефът ми и партньорът ми са ... партньори, нямаше да му повярвам. Започнах да се смея отново. Едва бях успял да потисна смеха в офиса на Магнус, а ето че след двадесет минути само споменът за сцената, на която бях свидетел, можеше да ме накара да изпадна пак в същото състояние. Обърнах се по гръб на леглото и зареях поглед в тавана. Бях се прибрал преди час, но сънят така и не идваше. Когато прескочих в стаята си през прозореца, приемните ми родители веднага дойдоха в стаята, навярно заради шума, който бях предизвикал. Но успях да се вмъкна в леглото преди да разберат, че се бях прибрал току-що. По принцип бях по-добър в безшумното вмъкване вкъщи, но тази вечер си беше и без това по-смахната от обикновено, така че нямаше нищо странно в това, че паднах на пода, след като се проврях през прозореца. Та, след пет минути обикаляне в коридора и пред вратата на стаята ми, родителите ми най…


Киров: Резултатът не ме интересува, доволен съм от момчетата - TribunaPlovdiv.bg: Спортни новини, Локомотив (Пловдив), Ботев (Пловдив) и други\nКиров: Резултатът не ме интересува, доволен съм от момчетата\nСтарши треньорът на Ботев (Пловдив Николай Киров коментира представянето на отбора в първата контролна среща за годината срещу Хонвед, в която неговите възпитаници претърпяха поражение с 0:2.\n„Получи се добра проверка. Резултатът не е от първостепенно значение за мен. Намираме се в доста ранен етап от подготовката. До момента наблягахме основно на физическите натоварвания на играчите. Въпреки натрупаната умора от тежките тренировки, съм доволен от начина, по който момчетата се вложиха в срещата“, заяви наставникът на „жълто-черните“.\n„Към момента не можем да разчитаме на Лъчо Балтанов и Бризола, които се нуждаят от още време, за да бъдат готови за игра. Косоко също отпадна от сметките ни за тази първа контрола. В отбора ни преобладават младите футболисти и оценката ми за представянето им днес е добра.\nИзправихме се срещу качествен съперник, водещ отбор в първенството на Унгария. Добър знак е, че създадохме няколко голови положения. Успяхме да реализираме само едно от тях, но съдията не зачете попадението“, допълни Киров.\n„Реалната ни игрова подготовка започна само преди ден, с началото на лагера в Турция. Тепърва ще работим върху начина, по който желаем да изглежда отбора. Очаква ни доста работа по изчистване на детайлите от стила, който искаме да наложим и се надявам с всяка следваща контрола да се забелязва градация в играта ни“, каза още треньорът на Ботев.


Friend (2001) - Корейски филми - Eastern Spirit\nПремиера: 31 март 2001г.\nРежисьор: Kwak Gyeong Taek\nСценарист: Kwak Gyeong Taek\nСюжет: Четирима приятели израстват заедно през 70-те години на миналия век - години на депресия и криза в Корея. След училище, момчетата тръгват в различни посоки. Но животът се оказва трудно предизвикателство за тях. След години, приятелите се срещат отново, но дали няма да се окажат един срещу друг в тази битка, наречена живот....\nЛинк към филма Friend: The Great Legacy (2013)\nЛинк към сериала Friend, our legend (2009)\nГлавният актьор ни е познат от "Te Guk Ki - Brotherhood of war", а с тази си роля прави първия си истински пробив.\nами, както каза mo chuishle, наистина те хваща за гушата...\nфилма предизвиква към размисъл, появяват се въпроси, на които си мислиш, че можеш да дадеш отговор, но впоследствие разбираш, че просто така не можеш да намериш такъв...\nкато този - Какво е приятел? Дали е само спътник, с който споделяш за известно време пътя си? Какво е?\nсилна актьорска игра, без да е натрапчива, също като камерата, приглушена, без ярки цветове, с картини, приличащи на стари снимки...\nособен контраст, който не те заслепява, но ти боде очите...\nмисля, че този филм трябва да се гледа, преди да се запознаем със сериала...\nще ни подготви, стига новите творци, да не отстъпят от оригинала...\nособено впечатление ми направиха сцените в гимназията...\nимам детски спомени от 80-те години, униформите, белите якички, музиката на Пърпъл...\nно това тук надмина всичките ми представи - че техните порядки били по-строги от това, за което се говореше при нас...\nв много статии и филми вече ми прави впечатление това, което изписват за хората от южните провинции на Южна Корея, за тяхната твърдост, сила, градивен инат и болезнена амбиция...\nнещо, което тук в Европа приписват на северните народи...\nдействието се развива в Пусан и тази особеност на южняците е показана особено силно...\nедин простичък, но и силен въпрос - "-Защо го направи?", доведе до също така простичкото, но..."-Почувствах се слаб"...\nнещо ми се губят думите...няма какво, просто ще ви кажа -гледайте...\nи искам да благодаря на mo chuishle за превода и за това, че ни насочи към този филм...\nТози Чанг Донг Гон не е човек бе!\nНаправо настръхвам като го гледам. Егати присъствието има този актьор. Изобщо цялостната актьорска игра беше на много високо ниво. Филма е брутален! Показва група приятели през различни етапи от живота им, като всичко е показано в много суров вид! Сигурно всеки милион пъти си е задавал въпроса, какво е приятел, има ли истински приятели и прочие... На този въпрос е трудно да се отговори, но е нещо подобно на това което казаха във филма. Това са хора, които в даден момент от живота (години) са били заедно, забавлявали са се и са си помагали. Може в определен момент да са се разделяли, но щом са се видяли са си спомнили за тези мигове. Като се замисля, вече година и половина съм в този форум и мога да кажа, че с повечето от вас вече сме приятели. Ако след 20 години се видим пак, дори форума да го няма, ще седнем и ще си спомним за тези дни. Филма е виновен че се разчувствах така.\nДега го изгледах, филма е направо велик, чесно. Не намирам думи за тва няма кво да кажа. Yoo Oh Sung найстина прави велика роля тука, също като в Beat. Браво че сте го превели, тва е велико просто. Свит ми е стомаха сега.\nДълго отлагах гледането на този филм. Причината бе сериалът. Бях убедена, че филмът е много по хубав от сериала и затова чаках да ми дойде музата да изгледам първо него.\nИзгледах сериала и написах, че това за мен е 20 часов филм. Сега си затвърдих мнението, че не съм сгрешила в изказването си. Филмът бледнее и на места изглежда недовършен, ако първо се изгледа сериалът. Или поне за мен се оказа така.\nПорази ме приликата на героите. А после се оказа, че режисьорът е един и същ. Това обяснява много неща. Например, че похватът на заснемане на много места се припокрива. Че филмът изглежда като нахвърлен план за сериала.\nЕдинствената разлика е в сцената\nкогато намушкват Dong-su. Тук, във филма, е много по-брутална.\nИнтересно ми е какво ще е мнението на някой, който първо е гледал филма, а после сериала.\nХубав филм ама чак пък толкова суперлативи...мисля, че има доста чуждо влияние тук\nВсе се каня да гледам и филма.\nСериалът е хипер як, определено ми е в топ 5 хд\nИ аз забелязах прилика между героите, поне от клиповете, които съм изгледала хд\nАз пък си мислех, че филмът ще е по-силен ама ще видим хд като го изгледам хд


Warning: "continue" targeting switch is equivalent to "break". Did you mean to use "continue 2"? in /home/timedc7q/public_html/wp-content/plugins/revslider/includes/operations.class.php on line 2492\nWarning: "continue" targeting switch is equivalent to "break". Did you mean to use "continue 2"? in /home/timedc7q/public_html/wp-content/plugins/revslider/includes/operations.class.php on line 2496\nWarning: "continue" targeting switch is equivalent to "break". Did you mean to use "continue 2"? in /home/timedc7q/public_html/wp-content/plugins/revslider/includes/output.class.php on line 3468\nᐉ Аминокиселини: заменими и незаменими • Timefortrain ᐉ Аминокиселини: заменими и незаменими • Timefortrain\nАминокиселини: заменими и незаменими\nHome Добавки - ревю\nДобавки - ревю\nАминокиселините в спортното хранене са основна добавка за спортиста, тъй като допринасят за растежа на мускулната маса и бързото възстановяване. Ако името им е съмнително и тревожно, трябва да разберем, че това са съставните молекули на протеина, които консумираме от храната. В допълнение, има аминокиселини, които тялото ни синтезира самостоятелно, а други трябва да се консумират отвън.\nКакви са аминокиселините и колко вида съществуват\nКолко аминокиселини има в протеина\nЧастично заменени аминокиселини\nУсловно заместващи аминокиселини\nАминокиселини в спортното хранене-какви са и за какво да се вземат\nКак да приемате спортни добавки на заменими незаменими аминокиселини\nПълен цикъл аминокиселини\nАминокиселините са органични съединения, от които се образуват протеини. Основната функция на аминокиселините е да участват в синтеза на нови клетки. Това са основните строителни материали за нови мускули, така че в културизма е важно да се използват не само от продукти, но и да се вземат под формата на хранителни добавки в необходимото количество. Аминокиселинните комплекси са основните помощници на спортиста, който набира мускулна маса.\nОсновните функции на аминокиселините в културизма са подпомагане на растежа на нови тъкани и предотвратяване на катаболизма.\n8 незаменими аминокиселини;\n2 частично заместващи аминокиселини;\n2 условно заменими;\nОбщо 22 аминокиселини.\nБроят на основните аминокиселини все още остава спорен въпрос, въпреки че в природата се срещат до петстотин.\nТази група не може да се синтезира самостоятелно в тялото, така че е важно да се получи допълнително от храната. Ролята на такива аминокиселини в организма и техните източници са посочени в таблицата.\nВалин В зърнени култури, бобови растения, фъстъци, млечни продукти, месо и гъби, сьомга, брашно. Участва в растежа и синтеза на тъкани, поддържа нормалното ниво на азот в организма,\nпредотвратява намаляването на нивата на серотонин.\nИзолевцин В бадеми, кашу, леща, соя, яйца, месо и риба, черен дроб. Участва в енергийния обмен.\nЛевцин В ядки, леща, овес, кафяв ориз, месо, риба и яйца. Понижава нивото на женския хормон естрон, когато се увеличава. Служи като източник на енергия в мускулите.\nЛизин В пшеница, ядки, млечни продукти, грах, сирене, риба и месо. Намалява нивото на триглицеридите в кръвта, предотвратява запушването на артериите.\nМетионин В соя, леща, боб, мляко, яйца, риба и месо. Има липотропен ефект, намалява холестерола. Подобрява чернодробната функция. Има антидепресантен ефект.\nТреонин В ядки, боб, млечни продукти, яйца. Участва в синтеза на колаген и еластин, белтъчно-въглехидратния метаболизъм, повишава имунитета.\nТриптофан В бобови растения, фъстъци, овес, дати, сусам, млечни продукти, риба и месо. Подобрява функциите на нервната система, подобрява съня и настроението.\nФенилаланин В говеждо, бобови растения, ядки, риба, месо, яйца и млечни продукти. Участва в стабилизирането на протеиновите структури.\nНапример, аргининът не е основна аминокиселина за възрастен, въпреки че все още е незаменима за децата. Самите аминокиселини се синтезират в тялото частично, в недостатъчно количество, така че е важно да се вземат допълнително от храна или добавки.\nАргинин В тиквени семки, сусам, грах, месо и риба, сирене, кисело мляко. Участва в азотния метаболизъм, стимулира производството на растежен хормон.\nХистидин В соя, фъстъци, леща, риба тон, сьомга, месо. Играе важна роля в растежа и ремонта на тъканите.\nТези аминокиселини могат да се синтезират в организма само когато есенциалните аминокиселини идват от храната, така че е важно да се консумират храни и добавки, богати на есенциални аминокиселини.\nТирозин В риба, месо, мляко. Участва в синтеза на протеини, помага за намаляване на умората и стреса.\nЦистеин В соя, овес, пшеница, месо и риба. Участва в синтеза на протеини, е антиоксидант, запазвайки витамин С.\nТези аминокиселини могат да се синтезират в организма самостоятелно, но това не означава, че спортистът не трябва да ги приема допълнително от добавки за спортно хранене. Така например глутаминът се приема отделно, въпреки приема на аминокиселини с пълен цикъл. Много заместващи аминокиселини са важни за качествения растеж, възстановяването от умствена и физическа активност.\nАланин Участва в синтеза на захари и органични киселини.\nАспарагин Подпомага отделянето на амоняк, намалява умората.\nГлутамин Нормализира нивото на захарта, намалява умората, подобрява мозъчната функция.\nЦистеин Помага при производството на колаген и облекчава възпалението.\nГлицин Подпомага производството на хормони, които подобряват имунитета, осигурява кислород при образуването на нови клетки.\nЦитрулин Повишава издръжливостта на тялото, ускорява отделянето на амоняк.\nОрнитин Участва в производството на соматотропин, подобрява чернодробната функция и повишава имунната функция.\nПролин Подобрява функциите на сухожилията и ставите, укрепва миокарда.\nСерин. Подпомага съхраняването на гликоген, подобрява имунитета.\nТаурин Освобождава тялото от свободните радикали.\nВ спортното хранене можете да намерите както комплекси от аминокиселини, така и добавка от една аминокиселина (соло):\nBCAA-комплекс от три важни за мускулите незаменими аминокиселини: левцин, изолевцин, валин. Срещат се капсулирани и прахообразни форми.\nАминокиселини с пълен цикъл-те включват както заместващи, така и незаменими аминокиселини, както и добавени условно и частично заместващи аминокиселини. Има капсулирани, прахови и течни форми.\nСъществуват и аминокиселини поотделно, например глутамин, аргинин, таурин и други.\nКласическата форма на BCAA се среща в пропорции 2: 1: 1 (левцин, изолевцин, валин). Но има 4: 1: 1, така че всеки производител има свои собствени дози, форми на освобождаване и размери на порциите. Най-често 1 порция BCAA съдържа 5 грама аминокиселини. Такива порции трябва да се консумират два пъти на ден. Капсулите се измиват с вода и прахообразните форми се разбъркват предварително с вода или сок.\nОсновното предимство на BCAA е незабавното предупреждение за катаболизъм, така че е желателно да ги приемате сутрин след сън и веднага след тренировка. В деня на почивка втората порция може да се приема по всяко време, ако се образува голяма разлика между храненията.\nЕдна порция съдържа приблизително 5-6 грама в зависимост от фирмата, обикновено аминокиселините се приемат 2 пъти на ден, без да се взема BCAA. Независимо от формата на освобождаване, приемайте строго определени дози от производителя: една порция половин час преди тренировка, а втората преди лягане или през деня, когато настъпи глад.\nЗа растежа на мускулите са важни всички аминокиселини, така че не пречат както на BCAA, така и на пълния цикъл в съвместния прием. Тъй като всяка аминокиселина играе своята важна роля в организма, съответно, тя трябва да дойде в достатъчно количество. Ето защо, за растежа на мускулите и навременното предотвратяване на катаболизма, трябва да се вземат и двете добавки, ако е необходимо, е възможно да се вземе допълнителна аминокиселина. И изборът на формата на освобождаване и производителя е чисто индивидуален, по желание.\nBCAA – как правилно да ги приемаме\nГейнъри за покачване на мускулна маса: Какви са видовете и как да се вземат правилно\nBy admin / Administrator, bbp_keymaster on ян. 26, 2022


Мотоциклетист се заби в патрулен автомобил, рани полицай – Радио Велико Търново\n19.09.2019 Радио Велико Търново\tКоментарите са изключени за Мотоциклетист се заби в патрулен автомобил, рани полицай\n36-годишен мотоциклетист от с. Копривец не е изпълнил полицейско разпореждане и е блъснал патрулен автомобил и полицейски служител. Произшествието е станало вчера сутринта на кръстовище в Свищов полицейски патрул е предприел проверка на мотоциклет без регистрационна табела, като е подал светлинен сигнал. Мотоциклетистът не само не спрял, но и увеличил скоростта, като е блъснал последователно задната част на патрулния автомобил и полицейския служител, след което е напуснал местопроизшествието. В резултат на това на полицейския служител са причинени охлузвания и навяхване в областта на ръката, а по служебния автомобил са нанесени материални щети. На местопроизшествието е извършен оглед. По-късно водачът е установен и задържан с полицейска мярка до 24 часа. По случая е започнато досъдебно производство.\n10 дка широколистна гора с еленското село Константин са спасили от изпепеляване снощи пожарникарите, след като заради човешка небрежност пламнала суха трева. Сигнал за инцидента е подаден в 18 ч. 11 огнища в сухи треви са потушили за изминалото денонощие огнеборците в областта. Общински терен е горял в Стражица, царевично стърнище е подпалено в еленското […]\nПиян шофьор заби кола в автобусна спирка в Свищов\nПиян шофьор забил кола в автобусна спирка в Свищов. Инцидентът станал снощи в 22,30 ч. В полицейското управление е получен сигнал за катастрофирала кола в града. Изпратеният на мястото полицейски екип е установил самокатастрофирал автомобил, ударил се в автобусна спирка, за щастие – пострадали няма. На мястото на водача във возилото е установен 41-годишен местен […]


Историята на Чаминука – The Magic of Mbira\nИсторията на Чаминука\nЧаминука, за който често се пее в мбира песните, бил велик дух, пророк, шаман и магьосник, известен с чудесата, които правел. Можел да чете умовете на хората, ако пожелаел, и по време на суша предизвиквал дъжд. Ако плеснел с ръце пред голо дърво, по клоните изниквали плодове, за да се нахрани. Можел да се превръща в дете, в жена или в старец, или пък да се преобрази в топка и да се върти на върха на брадва. Освен това притежавал свръхестествената способност да прорицава – смята се, че е предсказал и идването на европейците, запознаването на народа шона с писмеността, урбанизирането на Хараре и настъпването на жп транспорта. Според схващанията на шона Чаминука има различни медиуми през годините (и в наши дни), които служат като говорители на великия дух по време на различните церемонии, провеждани под съпровод на мбира.\nМалко е известно за ранните години на Чаминука, имаме сведения само от устната традиция и спомените на старите хора. Пасипамире, медиумът на Чаминука, живеел в Читунгуиза, там се оженил, имал няколко жени и доста синове и дъщери. Обитавал е доста голям имот и е живял в завиден лукс и власт. Не е известно дали е бил грамотен.\nКонфликтът между Чаминука и кралят на ндебеле, Лобенгула, е една от най-драматичните, ако не и най-драматичната история в устната традиция на шона. Първоначално Лобенгула изразявал уважението си към Пасипамире и неговия дух Чаминука, изпращал му подаръци и щадял Читунгуиза от набезите на воините си, в замяна на обещания за дъжд.\nПо времето на Чаминука британците били започнали да навлизат по-дълбого в континента. Сред кохортите на Сесил Роудс се откроявал преподобният Хелм, чиято работа като мисионер в Матабелеленд го сближила с двора на крал Лобенгула и неговите съветници. Лобенгула, който не бил запознат със западната политическа стратегия, търсел съветите на Хелм, без да подозира, че те не са дадени добронамерено.\nЗа да спечели доверието на Лобенгула, Хелм му подарил своята прислужница Бавеа. Историята на Бавеа заслужава специално внимание заради участието й в заплетените политически козни, както и в живота на Чаминука. Лобенгула предпочитал своите жени, но се възхищавал на красотата на момичето и го използвал като подарък за Чаминука, за да го прилъже и да го убеди в добрите си намерения. Селус, който потвърждава тази история, отбелязва, че хората в Читунгуиза наричали момичето Mai vaduku (младата майка). Етническата принадлежност на Бавеа не е известна, защото е родена от родители в плен. Когато била още малка, сестрата на Лобенгула я подарила на Хелм и тя била отгледана в неговото домакинство, където се научила да чете и пише на английски и най-вероятно приела християнството. Против волята си Бавеа била разделена от Хелм и пратена през 1880 г. в Читунгуиза при Чаминука като подарък. Постепенно тя го обикнала и станала една от любимите му жени. Останала с хората му и след смъртта на Чаминука през април 1883 г.\nПостепенно Лобенгула станал подозрителен към Пасипамире и започнал да се страхува от влиянието му сред шона. В началото на 1883 г. един мъж, който смятал, че Чаминука е отговорен за смъртта на жена му, отишъл при краля с фалшиво обвинение за магьосничество. Лобенгула едва ли е бил убеден, но това му дало повод да се разправи с Пасипамире. Той му изпратил съобщение и го поканил в Булавайо на приятелска среща, но мъдрецът не се заблудил в истинските му намерения. Той казал: „Отивам в Мадзиуити, но няма да се върна; но внимавайте, осем години след това следете за непознат, който ще дойде и който ще си строи бели къщи.” Пророчеството се изпълнило, преди да изтекат осем години, с навлизането на първата експедиция на Chartered Company в Машоналенд през 1892 г.\nПасипамире заминал заедно с жена си Бавеа и двама от синовете си и свои последователи и се срещнал с военната дружина на Лобенгула близо до р. Шангани. Групата била безжалостно атакувана от воините на ндебеле. Всички последователи на Пасипамире били избити, останал само той. Историята разказва, че ндебеле многократно се опитвали да го убият, но той впрягал силите на Чаминука, за да отблъсне всеки опит. Най-накрая, в израз на саможертва Пасипамире-Чаминука посъветвал ндебеле, че за да го убият, трябва да изпратят срещу него малко момче с копие. Ндебеле изпълнили съвета и детето успяло да победи великия дух.\nПредсмъртните думи на Чаминука били „Костите ми ще се надигнат отново” – които в голяма степен повлияват борбата за земя на шона и ндебеле с белите заселници.\nРазличните версии на историята на Пасипамире варират по отношение на това доколко той наистина е свирел на мбира и демонстрират функцията на мбира в духовния живот на Чаминука. Според една версия Чаминука оцелял от атаките на ндебеле, в която всичките му последователи били убити, като свирел на мбира. Според версията, която разказват наследниците на Пасипамире обаче, той самият никога не е свирел на мбира, дори когато е бил обсебен от Чаминука. Вместо това е канил много талантливи мбира музиканти в двора си в Читунгуиза, за да отдават почит на Чаминука.\nМучатера Муджуру също смята, че самият Чаминука не е свирел на мбира. Според него в двора в Читунгуиза един мъж на име Дандара бил помощник на Пасипамире, а Жандже, Мпауозе и Мучаонуа били сред най-важните мбира изпълнители. Във версията на Муджуру на срещата с Лобенгула заедно с Пасипамире тръгнала и група мбира музиканти. По време на сблъсъка те свирели, за да може той да бъде обсебен от Чаминука и така да се измъкне от нападателите. Муджуру разказва, че всички мбира музиканти освен един били убити в клането. Макунде, оцелелият изпълнител, взел мбирата си и се върнал в Читунгуиза.\nАвтентичен разказ за живота на Чаминука имаме от Ф. Селус, който посещава изоставеното селище Читунгуиза през август 1883 г. и потвърждава събитията, случили се няколко месеца по-рано. Четири години по-късно, през 1887, Селус се среща с Буте и Бавеа в земите на Немаконде (Ломагунди), където последната е избягала от собствените си хора в Матабелеленд, демонстрирайки, че все още в сърцето си е с народа на Чаминука, а не с войнствените ндебеле. Точно от Бавеа, една от жените на Чаминука, Селус събира информация от първа ръка за някои от събитията около живота на пророка от Читунгуиза.\nВъзгледи и религия\nРелигиозната философия на Чаминука е надхвърляла разбиранията на времето и мястото. Той е бил е хуманист, загрижен за нуждите на хората.Съблюдавал е строг морален код и е проповядвал мир, с което заслужил доверието на съвременниците си. Почитал е бог по традиционния начин, чрез общуване с духовете на предците. В учението си Чаминука не одобрява никакви реликви или обекти на почитание. Екзалтацията му от почитането предците е възприемана като средство за общуване с Mwari (Бог), а не като самоцел. Не е предписвал конкретна догма или място за почитание, но вече установените светилища на бог – колиби, пещери, дървета и гробовете на предците, смятал за извънредно свещени. Не вярвал в съгрешаването срещу бога, а по-скоро в престъпленията срещу предците. Бил великодушен към враговете си и не таял никакво желание за отмъщение. Чаминука представлява христоподобен идеал за хората си, които вдъхновявал към добротворство, милосърдие, филантропия и миролюбивост, както и към страхопочитание от предците.\nХристиянските възгледи на Бавея сигурно са повлияли Чаминука. Пацифизма и хуманизма му са доста сходни с християнските схващания. Отказът му да стане боен лидер е особено забележителен предвид размирните времена.\nМногобройните истории и легенди за живота му демонстрират значението на мбира в културата на шона. Мбира музиката позволява на медиумите да бъдат обсебени от духовете и да възприемат техните личности, както и таланти и сили. Така в първата версия образът на Чаминука, чието свирене го прави недосегааем за ндебеле, символизира силата на мбира. Сякаш Чаминука е бил обвит и запечатан в предпазно пространство от звука.\nShumba inogara yega musango\n(Чаминука е цар,\nкато лъва в джунглата.)\nPaul Berilner, The Soul of Mbira\nSolomon M. Mutswairo. Chaminuka: Prophet of Zimbabwe\nTags: Лобенгула, Пасипамире, Чаминука, Шона, мбира\nPrevious Полезни термини от езика шона\nNext Chaminuka – нотация


Старата селскостопанска техника е опасна - Трактор БГ\nСтарата селскостопанска техника е опасна\n02.12.2009 14:51 14.02.2022 15:19\nМежду 17 и 20 на сто от земеделската техника в страната е на експлоатационна възраст под 7 години, а останалата е заварена още от времето на ТКЗС. Това информират от Контролно-техническата инспекция на Министерството на земеделието и горите.\nСтатистиката сочи, че най-стари селскостопански машини има в Област Монтана, която е на едно от последните места / след Видин, Кърджали и Хасково/ в страната по новозакупени машини с финансовата помощ на програма САПАРД.\nВсяка година се определят дати за задължителните технически прегледи на селскостопанската техника по общини. При тях, ако отделни машини не отговарят на нужните изисквания за работа, те се спират от движение до покриване на техническите изисквания с ремонт. Глобите за неразрешено ползване на машини започват от 50 лева.\nКакто информират от КТИ, от ноември 2005 год. досега в 35 случая е наложена забрана за внос на техника, която не отговаря на българските стандарти за безопасност. Машините са били произведени в Китай, Турция и други държави.


Хижи » Хижа " Добрила "\n» Телефон: 032511222\n» Моб. телефон: 0888757578\n» Сайт: www.dobrila.eu\nХижата разполага с 50 места. Туристическа кухне и бюфет с добре заредена българска кухне на ресторантски начала. Вътрешен санитарен възел с бани. Хижата е разположена в Националният парк Централен Балкан на седловината между вр. Добрила и вр.Амбарица. Надморската височина на областа е 1804 м. Хижата граничи с два от най-красивите резервати в “Централен Балкан” – “Стенето” от северозапад и “Стара\nрека” на югоизток. Хотел Добрила е разположен в непосредствена близост до хижата. Представлява масивна нова сграда с централно парно отопление. Разполага с 16 дройни стаи ,от които 8 стаи със собствени\nсанитарни възели и бани и 8 стаи с общ. Ресторан с традиционна българска кухня, бар, камина и барбекю за чевермета по заявка. Хотелът предлага сателитна телевизия и високоскоростен безжичен интернет на територията на целия комплекс. Хотел Добрила е подходящ за обучения,\nсеминари, тийм-билдинг, зелени и бели училища. Организиране на семейни и бизнес празненства, свадби, рожденни дни и партита. Идеално място за индивидуални и групови почивки.\nКомплекс Добрила предлага на своите посетители атрактивен превоз от гр. Сопот до хижа Добрила:\nОрганизира Фото-Сафари за любители на дивата природа\nКомплекста е изходен пункт за много туристически забележителности и обекти. Представяме ви няколко туристически маршрути които предлагаме\nна своите посетители:\n- хижа Добрила - "Крали Маркова" дупка - преход отиване и връщане от 6\n- хижа Добрила - през връх Амбарица /Левски/ -до връх Купена - преход\nотиване и връщане от 6 до 8 часа.\n- хижа Добрила - Хижа Дерменка - през резерват Стенето - преход\n- хижа Добрила - хижа Амбарица - преход отиване и връщане от 6 до 8 часа.\nВсички мапшрути са със спасител от БТС и осигурен обяд.\nОфертата е прочетена: 7631 пъти.


Annie's Art Book- Art &Craft: The really really last batch of woodburned goodies! :-)\nChiges October 31, 2009 at 1:24 PM\nАни, много е красиво семейството ракуни :). Вгледах се отблизо и съм впечатлена от детайлите и нюансите, които могат да бъдат постигнати с пирограф.\nAnniesartbook October 31, 2009 at 1:34 PM\nChiges, то да ти кажа не си личи толкова много на самите снимки. Просто нямах време днеска да се занимавам да правя осветление и снимах на каквото имаше и те станаха доста изострени. Всъщност на истинските ракуни пирографните чертички изглеждат направо като козина, докато тука на снимките изглежда плоско изображението. Но това както казах е от изображението.\nБлагодаря ти много за коментара! :-)\nIvolina October 31, 2009 at 1:48 PM\nАни, сигурна съм, че въпросната дама е била впечатлена от резултата. Прекрасно семейство миещи мечки. Аз обаче съм направо влюбена в лешникотрошача. Като го гледа човек и веднага му изниква в главата книгата на Е.Т.А. Хофман.\nAnniesartbook October 31, 2009 at 2:51 PM\nАми тя още не я е видяла :-)И аз с нетърпение чакам да видя какво ще каже :-)\nMaria October 31, 2009 at 4:37 PM\nПрекрасни са :) !


КОСМОГОНИЯТА НА РОЗЕНКРОЙЦЕРИТЕ - Виделей\nНачало\tКниги\tЕЗОТЕРИКА\tКОСМОГОНИЯТА НА РОЗЕНКРОЙЦЕРИТЕ\n“Тази книга дава един завършен очерк на Учението на Западната Мъдрост, доколкото може да бъде направено публично достояние в днешно време. Тя съдържа обширно изложение на еволюционните процеси на човека и универса, сравнявайки го е научното и религиозното становища. Авторът е получил това Учение лично от Розенкройцерското Братство. Това е техният най-последен контакт. ”\nКод:\t10032-KN\tКатегории: ЕЗОТЕРИКА, Книги, РЕЛИГИИ И ДУХОВНИ УЧЕНИЯ