Henry suhkruteooria – a mida henry teeb?\nKõigepealt seda, et ma lisan tänasele postitusele lihtsalt erinevaid pilte, mis mul FBs olnud on. Ühel olen mina noorsandiga, kus mulle tundub, et meil on siiski sarnasus olemas- meil on väga sarnased silmaalused kotid :). Ühel olen ma oma ühe parima sõbrannaga, kes lendas Austraaliast lihtsalt selle pärast Eestisse, et minu juukseid lõigata. Ja kui ta juba nagunii siin oli, siis käis ühe hooga ka venna pulmas. Kolmandal oleme meie Esileediga viis aastat tagasi, ehk meil saab reedel viis aastat, kui ma ütlesin preestri jutu peale AH? aga ta kuulis, et ma ütlesin JAH. Neljandal teeb noorsand selfiet.\nMa ei tea, kas te teadsite. Mina küll ei teadnud seda, et kui sa turul küsid normaalselt müüjalt ( otsi sellist, kes silmi ei pöörita, kui sa palud tal näiteks mõnda tükki väiksemaks lõigata), et ta teeks sinu valitud lihatükist hakkliha, siis ta teeb. Ilma lisatasuta. Minu üks foobiaid on alati olnud hakkliha. Sa ei tea ju kunagi, mis sinna sisse pannakse ja ega sinna ei pandagi midagi normaalselt. Tavaliselt just need tükid rändavad sinna sisse, mis müüdavatelt tükkidelt lisaks jääb, nagu kiuline liha, nahk, pekk, kõõlused ja muu jama. Kui ma ei taha neid jäänuseid osta ühes tükis, siis ma ei taha neid osta ka pudiks tehtuna.\nTartu kinnisel turul on mul välja kujunenud lemmikmüüja, kellelt ma alati ostan. Lisaks suurepärasele teenindusele, on ka ta hinnad konkurentidega võrreldes pigem odavamapoolsed. Küsisingi talt, et äkki on neil võimalus teha hakkliha mitte jäänukitest, vaid minu valitud tükist, siis ta ütles, et kui järjekorda selja taga ei ole, siis loomulikult. Valisingi taise tüki välja ja umbes 30 sekundiga oli ta tagasi. Hinnale midagi ei lisandu ka. Super. Selleks, et minusugune foobik muidugi päris rahul oleks, tahaksin ma temaga sinna ruumi kaasa minna ja näha oma silmaga, kuidas ta selle tüki sinna paneb ja masin just sellest hakkliha teeb. Kuid eks ma pean ka sellega rahulduma.\nSöögilainel jätkates on minu toitumise pool see, mis mulle alati kõige enam probleeme valmistanud, täielikult seal, kus ma tahaksin. Mitte mingisugust näksimist. Kui ma ei söö suhkrut, kaob mul näksimine. Ma eelmises blogis rääkisin, et mul on suhkru kohta oma teooria, millega nii mõnedki ei nõustu, kuid ma räägin selle lahti ja mina näen seda enda jaoks tõena. Vähemasti seni, kuni keegi ümber lükkab. Selgeks sai see versioon mulle paljuski seetõttu, et ma tegelen igapäevaselt nikotiinisõltuvusega ja suhkrusõltuvus on paljuski väga sarnane.\nOk, aga ma siis räägin nüüd. Kindlasti olete isegi näinud artikleid nagu: Suhkrusõltuvus on sama kui narkosõltuvus, Suhkur võib sõltuvust tekitada või Suhkur on sama ohtlik sõltuvusaine kui kokaiin!. Ma ei tea, kas päris nii dramaatiline, kuid ta tekitab kindlasti sõltuvust.\nMis asi on sõltuvus? Sõltuvus tähendab seda, et sul ei ole kontrolli. Ma tahaksin ära süüa ühe ruudu šokolaadi, kuid ma tean seda, et see ei ole võimalik. Minu puhul mitte. Isegi, kui ma ei pane teist tükki suhu, siis keerlevad kõik mu mõtted selle ümber. Ma räägin siinkohal AINULT suhkrust, sest kindlasti on neid aineid teisigi, mida lisatakse toitudele. Ma just lehitsesin oma eelmise aasta toidupäevikut ja igakord, kui ma sõin midagi magusat oli sarnane trend. Näiteks: kell 14.00 sõin ära ühe Mesikäpa kommi. Kell 18.00-19.00 sõin ära 17 Mesikäpa kommi. Kui ma kell kaks selle ühe kommi ära sõin, siis minu plaan oli sellega piirduda. Kuid sõltuvus ei ole võimalik kontrollida. Kui sa isegi suudad hoiduda ja mitte panna seda teist kommi suhu, siis sinu olemine ei ole normaalne ja lõdvestunud, vaid pinges ja ärrituv. Nagu suitsetaja, kes ei saa järgmist sigaretti.\nInimese kehal on võime luua tolerantsus kõikide sõltuvust tekitavate ainete vastu ja suhkur on kuulujärgi väga sõltuvust tekitav. Ning kuna su keha tekitab tolerantsust aine vastu, millest sa püüad naudingut saada, siis peavad ka sinu doosid kasvama ja see on aina suurenev auk. Loomulikult ei tohi selle suhkrunäljale järgi anda, sest muidu lähed sa paksuks/veel paksemaks, kuid ometi on sees see tunne, et tahaks midagi. Sa ei tea mida (tegelikult tead, kuid seda sa just sõid ja enam ei tohi) ning sa lähed ja seisadki külmkapi ette teadmata, mida sa sekundi pärast suhu paned. Sul on pidevalt see “tahaks midagi” tunne sees.\nKuna see tunne on pidevalt olemas, siis selle tunde eemaldamine on päris meeldiv, sest kellele ei meeldiks see, kui temast kaob see natuke ebamugav, “tahaks midagi” tunne. Eriti nauditav on selle kaotamine näiteks siis kui sa oled närvis. Söök iseenesest ei lahenda probleeme, kuid oletame, et sul on kaks probleemi- sa pead homme 100 inimese ees luuletust lugema ning lisaks on sinus see õõnes “tahaks midagi” tunne. Selleks, et ennast paremini tunda, pead sa ühe neist ära kaotama ning antud hetkel ei saa sa luuletuse lugemist kaotada, vaid ainult selle aine vajadust, millest sa sõltuvuses oled. Kui sa oled suitsetaja, paned sa sel hetkel suitsu ette ja sul hakkab parem. Kui sa oled alkohoolik, keerad sa korgi maha ja sul hakkab parem. Kui sa oled suhkrusõltlane, sööd sa näiteks jäätist ja sul hakkab parem. Kuid kuna suhkrusõltlasena oleme me harjunud selle õõnsa “tahaks midagi” tundega- me peame seda enda normaalseks olekuks, siis me ei seosta jäätise söömist võõrutusnähtude kaotusega, vaid arvamegi, et jäätis paneb meid paremini tundma, muudab rõõmsamaks.\nMagusatootjad seletaksidki seda heaolutunnet, mitte ebamugavuse kadumisega, vaid dopamiini ja endorfiiniga, mis suhkru manustamisel vabaneb, mis võib mingil määral tõsi olla, kuid ma usun, et tegelikult ebamugava võõrutustundega nende tase läheb lihtsalt miinusesse ja uue suhkrudoosi manustamisega jõuab see lihtsalt nulli tagasi.\nKas see tähendab, et ma ei saagi kunagi suhkrut süüa? Ei saagi kunagi ühte kommi süüa? Ei tähenda. Kui su keha saab aru, et ta ei saa enam sõltuvust tekitavat ainet peale, siis hakkab ka tolerantsus vähenema. Kui kiiresti, seda ma ei tea. Kuid ma kavatsen aasta rafineeritud suhkrust hoiduda ja vaadata, kui suur tolerantsus mul aasta pärast on. Kui ma saan aasta pärast jälle süüa ühe ruudu šokolaadi, siis on see suurepärane. Kuid ma ka tean, et see ei jää nii, sest su keha peab tekitama tolerantsuse selle väikese koguse suhkru vastu, mida sa nüüd uuesti sööd. See omakorda tähendab, et sina ei saa enam süüa ainult ühte ruutu šokolaadi, vaid kaks. Su keha peab tekitama tolerantsuse kahe vastu jne jne jne.\nKas suhkrusõltuvus tekib kõikidel inimestel? See koht on minu jaoks veel lahtine, sest ma ei saa rääkida teiste inimeste eest. Kuid ma usun, et tekib, kuid paljud inimesed peavad seda sõltuvuselevikut tagasi hoidma- kas on mures oma kaalupärast, mures oma hammaste pärast. Mõned, kes on mures oma kaalupärast, söövad pigem natuke magusat ja jätavad pearoa söömata.\nKokkuvõtteks. Ma usun, et rafineeritud suhkur tekitab füüsilist ja selle tagajärjel ka psühholoogilist sõltuvust. Kui sa hoidud suhkrust tahtejõuga- sa keelad endale midagi, mida sa väga tahad, siis ei aita suhkrust hoidumine, sest varem või hiljem satud sa näiteks pulma või sünnipäevale ja sööd end magusast üle. Peale seda on uuesti raja peale saamine väga raske, sest sinu kehas on nüüd uuesti õõnes “tahaks midagi” tunne. Sa sööd ja sööd, ka siis kui sul on kõht täiesti täis, sest toit küll leevendab, kuid midagi oleks nagu kogu aeg puudu. Oluline on kõige pealt lahti saada psühholoogilisest sõltuvusest ja näha suhkrut, kui probleemi, mitte kui naudingut. Kuidas selleni jõuda? Ma ei ole kindel. Äkki ma suudan kunagi oma mõtted paremini paberile panna, siis räägin. Igal juhul tunnen mina ennast suurepäraselt ja ma pole millestki loobunud. Kui ma tahan magusat, siis on rafineeritud suhkrule miljon alternatiivi. Jah, väljas süües on keeruline, kuid kui sul pole suhkrusõltuvust, siis sa ei tunne ka magusast puudust. Ainuke põhjus, miks ma räägin, et järgmisel aastal proovin süüa ära ühe kommi, on see, et ma tahan lihtsalt näha, kas minu teooria peab paika.\nTänaseks ei ole ma suhkrut söönud juba pea kaks kuud ning vaid esimene kaks nädalat oli selline ebakindlus sees ja aeg ajalt tuli mõte, et tahaks. See oli see puhastusprotsess ja nüüd tunnen ma end suurepäraselt. Ma ei olegi oma toitumises mitte midagi muutnud ja puhtalt suhkru välja jätmine, on mu kaalu langetanud kilo nädalas. Tegelikult antakse meile ju kogu aeg vihjeid, milliseks me suhkrusõltlastena muutume. Näiteks Snickersi reklaam, kus meeste riietusruumis üks mees diivaks muutub ja talle siis Snickers suhu pannakse ja ta muutub tagasi normaalseks. Mitte Snickers ei muuda teda normaalseks, vaid see õõnes “tahaks midagi” tunne muudab ta närviliseks ja ebakindlaks, mille tekitas võõrutus eelmisest suhkrudoosist. Kui ta nüüd selle uue koguse suhkrudoosi sisse võtab, muutub ta mingiks ajaks normaalseks, kuid vaikselt hakkavad tekkima uuesti võõrutusnähud ja kui ta neid järgmise doosiga ei kaota, muutub ta uuesti diivaks.\nSee oligi minu väike mõtterännak ja kui sa tunned end siin ära, siis äkki on sulle sellest kasu. Kui sa tunned, et sul on pidev näksimise probleem, siis mõtle natuke, millest sa võiksid sõltuvuses olla. Kui sa oled suitsetaja, kes õhtuti kodus ei suitseta, siis on see sellest. Kui sa ei suuda samuti ühe kommiga piirduda ja kui suudad, siis vaid tahtejõuga, siis võib see olla su näksimise põhjus. Kui sa ei tunne ennast siin ära, siis ei ole ka midagi. Siis.. siis.. siis vaata näiteks seda noorsandi esimest sefiet siin, või loe mu suitsuteemalist artiklit. Ma olin muide selle puhul valmis suureks pa*araheks, mis seal kommentaarides tulla võib, kuid kui minna paarist esimesest kommentaarist edasi, on peamiselt positiivne tagasiside. Väga ootamatu 🙂\nTänaseks kõik. Tsau!\nSellest, miks ma hommikuti voodist välja ei saa 788 views\n13.08.2014 at 06:37\nMul on alati olnud kombeks süüa kõigepealt soolasest toidust kõht täis. Siis tuleb magusaisu. Siis ma söön natuke midagi magusat. AGA mul ei ole enamasti seda iha süüa pärast üht kommi veel 20. Vahel tahaks rohkem, siis söön paar tükki veel. Kui satun tühja kõhu peale magusat sööma, siis muidugi mahub rohkem. Samas – mida tühjem kõht, seda vähem ma magusat tahan, suure näljaga käivad kõik mu mõtted soolase toidu ümber.\nJuba ülikooliajal imestasid korterikaaslased, kuidas ma saan hoida ühte halvaapakki nädal aega ja sellest aegamisi näksida – nemad oleks kohe kõik ära söönud. Aga ma sõin enne soolasest toidust kõhu täis ja vajasin lihtsalt üht ampsu.\nNii et ma ei teagi… Ma ei ole suhkrust sellises sõltuvuses kui enamik, samas see “tahaks midagi” tunne on vägagi tuttav, seega võiks vist ikka ka täitsa maha jätta 🙂 Mul lihtsalt pole olnud erilist motivatsiooni, sest olen geenide poolest kiire ainevahetusega ja piitspeenike (ning vaadates mu ema ja vanaema – jään selliseks elu lõpuni).\nOleme mehega pikalt mõelnud toortoitumise katsetamisele, pärast Arnold Ehreti raamatu “Limavaba tervisetoit” lugemist hakkasimegi proovima. Ta soovitab seal paaripäevast katsepaastu, mis peaks välja tooma igasugu tulevased potentsiaalsed tervisehädad ning noh, tema soovitab süüa ainult puuvilju ja rohelisi lehtköögivilju, sest kõik muu toit tekitab lima (gluteen, tärklis, piimavalk jne). Tema meelest on limaummistused kõigi haiguste põhjuseks… Aga no see on pikem teooria.\nMina tegin paastu ära, aga kurat, mitte ühtki tervisehäda ei ilmnenud, ainult nälg ja meeletu sooja soolase toidu isu. Sestap andsin üsna kiirelt alla ja olen söönud edasi üsna tavapäraselt – ehkki jah, palavate ilmadega jäi tihti toidukord vahele või asenduski puuviljadega. Aga sõin ikka sooja toitu ka.\nMehel jällegi oli mitu tervisehäda (krooniline nohu jne), mis ainult puuviljade söömisega leevendust said, seega temal oli motivatsiooni jätkata. Häda oligi selles, et kui mina õhtuti ikka sooja soolast toitu sõin, siis see ahvatles ja ta sõi ka… Ja kohe järgmisel hommikul kajastus see ka enesetundes. Nüüdseks on ta söönud puuvilju ligi kuu, vahel õhtuti ja nädalavahetustel ka kõike muud, aga ikka jätkab.\nAga mis puutub suhkrusse, siis mu mees on selle sõltuvusest klassikaline näide – ei suuda absoluutselt piiri pidada. Kui mingi magus tal ees on, siis sööb, kuni on otsas. See on mind alati närvi ajanud 😀 Just hiljuti, kui tähistasime lapse sünnipäeva ja tema ka kõike sõi, panin õhtul tähele, kuidas ta järjest ahmis sisse igasugust jama (kapis oli sünnipäevast erinevaid kooke jne). Minul oli kõht ammu täis ja ma usun, et temal oli ka, aga just see, et kui ta sööb natuke, siis enam pidama ei saa.\nIgal juhul olen ma tema üle hullult uhke, et ta on nii pikalt ahvatlustele vastu pannud ning toetan teda igati selle teekonna jätkamisel. Sinu postitus inspireeris mind, peaks alustuseks ka rangelt kõik (valge) suhkru menüüst eemaldama. Koju ei ole ma ühtki valge suhkruga toodet juba aastaid ostnud, vahel ainult lastele kohukesi, aga külas olles või külakostiga saadud kraami ikka söön. Ja no olgem ausad, kindlam oleks ka rafineerimata suhkrule “ei” öelda 😛 Vaatame siis, mis saab.\n13.08.2014 at 08:47\nSu mees on siis ikka eriti tubli. Tavaliselt selliste suurte toidugruppide välja jätmise dieetidega väga kaua vastu ei suudeta pidada. Kas tal ongi plaan nii toituma jääda ülejäänud leuks, või ta teeb lihtsalt mingit ajutist eksperimenti?\nKuid sina oled jah hea näide sellest, et maailm on ebaõiglane 😀\n13.08.2014 at 08:36\nSuhkur on ilmselgelt sõltuvust tekitav. Mõnede uuringute sõnul isegi hullem kui alkohol või tubakas.\nMinul on aga suhkru elimineerimisest olulisem faktor veejoomine. Rämpsu söömine ja veejoomine on ilusas võrdelises kausaalses seoses. Kohe, kui joon liiga vähe vett, tekivad imelikud isud igasuguse jama järele. Kui veejoomisega on kõik korras, ei tule mulle mõttessegi hakata öösel kell 2 võileiba või -saia sööma hakata.\n13.08.2014 at 08:50\nVeejoomist ei tohi alahinnata ja eriti aktiivsetel inimestel nagu sina ning veel enam soojadel suvekuudel. Sest su keha ei suuda tegelikult nõuda ei toitu ega vett, vaid su keha saadab ajule signaali, et su kehas on mingi ärritus, mis tuleks ära lahendada. Sinu aju teeb järelduse, mida see tunne tähendada võiks. Kui mingeid füüsilisi probleeme ei tähelda (kuiv ja kähe kurk, suukuivus), siis võibki äkki aju mõelda, et see tunne on nälg, kui see on kõigest janu. Jällegi, see on minu teooria, sest ma vaagin ennast viimasel ajal päris palju 🙂\n13.08.2014 at 09:56\nJah – olen suhkrusõltlane! Ja olen Sinu teooriaga 100% nõus. Ainult, et minu häda on see, et minul tekitab ka puuviljasuhkur söömissööste. Seega pean loobuma ikka vägagi paljust, et oma tervis hea ja keha vormis püsiks.\n13.08.2014 at 10:01\nÄkki on sul siis tundlikum veresuhkur ja kõrge glükeemilise indeksiga tooted tekitavadki selle suure lainetuse.\nMul õnneks puuviljadega seda ei teki. Mida ma märkasin, siis ka maitsetugevdajad on minu jaoks probleem. Sõin ühel päeval sõprade juures ühe krõpsu. Õigemini ma püüdsin süüa ühe krõpsu. Loomulikult oli see võimatu ülesanne. Seepärast oleme me viimased paar kuud kõik toidud kodus ise teinud. Mitte ühtegi valmistoitu. Mis jällegi ei ole milestki loobumine, vaid sa reaalselt jätad saasta.. halva toidu.. toidu, mis ei ole ainult halb, vaid halb ka sinu jaoks, enda menüüst välja.\n13.08.2014 at 10:57\nPuuviljasuhkur (fruktoos) ei tõsta eriliselt veresuhkrut, sest on tunduvalt madalama GI-ga.\nAga ma lugesin mingist suhkrusõltlaste raamatust (mida enam ei suuda üles leida), et mõnel sõltlasel tuleb mõneks ajaks loobuda igasugusest magusast maitsest (s.t. ka nt steeviast), sest just magus maitse tekitab söömissööstu. Äkki on siin see probleem?\n13.08.2014 at 11:34\nVõib täitsa olla, kuid enda puhul ma ei tähelda, et ma peale näiteks agaavisiirupiga magustatud toite tunneks vajadust millegi järgi veel.\n13.08.2014 at 11:38\nMul on õnneks sama lugu, aga ma viitasin Riinale, et äkki tal on see probleem 🙂\n13.08.2014 at 10:05\nMa olen ilmselt täiesti teine äärmus. Magus ei tekita minus vähimatki isu ega emotsiooni. Ma saan jõulude aegsed kommid puutumatult jaanipäeval ära visata. Vahel üliharva proovin pool ruutu šokolaadi ja saan jälle pikaks ajaks aru, et see on vastik. Ma ei ole ka lapsena magusat armastanud. See lihtsalt ei ole hea ega maitsev. Mine ja võta kinni, kus see konks siin on\n13.08.2014 at 10:08\nJah, kui sul seda sõltuvust ei teki, siis ei olegi probleem. Kõik inimesed ei jää ka suitsetamisest sõltuvusse, sest nende organismile lihtsalt ei sobi see, või ei meeldi neile suitsu maitse, või nad reaalselt ei saagi sellest mingit naudingut. Võib järeldada, et sama seis on sinu ja suhkruga..\n13.08.2014 at 10:13\nMinu meelest Su teooria peab täiesti paika. Kui ma punktuaalselt toitumiskava järgisin ja ampsugi magusat ei võtnud siis oli kõik OK ja üks libastumine ja allakäiguspiraal läks jälle lahti- kõik algas ühest kommist ja siis tuli teine ja kolmas jne uhh. Mingil hetkel asendasin piimašokolaadi mõruda vastu ja piirdun rangelt ühe tükiga. Kuigi jah, vahel on see jube raske. Teine asi on see, et mul ei saa kõht täis, kui soolasele söögile ei järgne magusa ampsu. Jällegi ehe näide harjumusest ja sõltuvusest, aju ei saa aru, et toidukord lõppes vms. Leidsin alternatiiviks mee ehk siis peale õhtusööki pistan pool lusikatäit mett pintslisse 🙂 ja vahel, kui lapsed magusat jõravad ja ise ka koledat moodi tahaks siis asendan selle ka meega. Samas võiks magusa sõltuvusest lahti küll saada aga kes annaks piisavalt iseloomu? 🙂\nA ja peale intensiivseid trenne (näiteks kolme tunnised võistlused) on terve järgmine päev see “tahaks midagi” tunne ja siis ma ikka libastun ja jõhverdan kräppi sisse 🙁\n13.08.2014 at 10:24\nNo just. Vahet ei olegi, kui palju sa sööd, kui sa ei suuda i-le täppi panna, siis jääb midagi puudu. Ma ei olegi peaaegu pidanud mingit iseloomu kasutama, vaid ma suutsin enda hoiakut suhkru vastu muuta. Kui sa näed suhkrut, kui lõksu, mis muudab sind haigeks ja paksuks, ilma ÜHEGI plussita, siis sellisest pahnast hoidumiseks ei ole iseloomu vaja. Vastupidi sind peaks sundima seda sööma, sest vabatahtlikult ei tahaks sa seda suhu panna. Ajupesu eemaldamine on muidugi väga raske, sest mida on meile reklaamitud juba lapsest saadik? Kõike, mis on suhkrut täis. Teler on täis reklaame, mis on suunatud pisikesetle lastele, et see psühholoogiline sõltuvus kindlasti sügavale juurduks. Millal viimati erafirma porgandi reklaami telerist nägid? Ei olegi näinud, sest porgandil ei ole füüsilist sõltuvust tekitavat ainet sees ja sa ei saa muuta inimest selle sõltlaseks.\nKuid loomulikult ei saa seda nii üheselt võtta, sest näiteks ka Barbie nukkudel ei ole sõltuvust tekitavat ainet sees. Sellepärast peabki ka neid palju reklaamima, et teha lastele ajupesu, et neil on neid asju väga vaja ja noore inimese aju on väga kergesti vormitav ja vastuvõtlik. Porgandi vajalikkust ei pea inimesele pähe toppima, sest instinktiivselt teame me isegi, et porgand on kasulik.\n15.08.2014 at 16:50\nMul sama asi, et peale söömist kohe peab saama midagi magusat, muidu jääb poolik tunne. Kuna olen samuti loobunud rafineeritud suhkrust ja neid sisalduvaid asju ei söö, siis tavaliselt söön mingi puuvilja. Hea nipp on ka suhkruvaba näts. See võib olla kas tavaline mündimaitseline või ka puuviljamaitseline näts. Minu puhul aitab see väga hästi.\n13.08.2014 at 10:51\nMul on sama teooria! Eelmine aasta ei söönud ma Novembrist suhkrut ega nisujahu. Tahtsin näha, kas enesetundes midagi muutub. Alguses ei saanud nagu arugi aga kus siis hakkas energiat tulema! Kuigi päikest ei ole jne, ei olnud ma enam väsinud ja depressiivne ja lisaks kadus iga nädal tervislikud 0,5 kilo. Siis tulid j6ulud….ja ma ei ole SIIAMAANI tagasi ree peale saanud. Eks vabanduse elaib ju alati…kord on sünnipäev tulekul ja siis need “alates homsest! kindlasti!” jutud. Olen pidevalt väsinud, koju j6udes loivan teleri ette ja isegi ei viitsi 6htul koeraga rohkem jalutada kui et lasen ta korra uksest välja. Kohutav. Nüüd seda juttu lugedes ikka peaks jälle alustama. Homme 🙂\n13.08.2014 at 10:55\nAhjaa, ilma suhkruta ma hakkasin hommikust sööma ja vett jooma. Asjad mida ma olen pidevalt proovinud teha ja millega ma pole kunagi kaugele j6udnud. Mingit näksimist ei olnud, s6id k6hu täis ja k6ik. Just see “tahaks midagi” tunne oli kadunud ja isegi kommiletist möödudes t6esti mitte miski ei ahvatlenud 🙂\n13.08.2014 at 11:31\nAlusta jah ja hoa meid kursis, kuidas läheb ja kui on mingeid häid nippe, kuidas suhkur võimalikult märkamatult välja jätta, siis tule alati neid meiega jagama 🙂\n13.08.2014 at 11:24\nMa teen täpselt samasugust inimkatset enda peal ja täpselt sama, nikotiinisõltlase loogikaga – et suhkru söömine ise tekitab suhkrusõltuvust, nagu nikotiin tekitas nikotiinisõltuvust 🙂\nÜhtepidi võttes on mu katsed viinud samale järeldusele, mille sinugi – ma ei taha enam näksida või “midagi”. Meeleolud kõiguvad tunduvalt vähem (õigupoolest ei kõigugi enam, zen juba paistab) ja muidu on ka kuidagi etem.\nTeistpidi võttes on mul kunagisest edukast kaalukaotusüritusest meeles selline asi, et kui ma lõpetasin suurema söögikorra ühe magusa ampsuga (nt kommiga või tõesti ühe tüki šokolaadiga), siis see, vastupidi, vähendas näksimist. Mõjus kuidagi punktina: “Nüüd on toidukord läbi”. Ei tekitanud mingit soovi näkitseda enne õiget aega. Kuna ka tikker kirjeldas sarnast asja – äkki on see kuidagi seotud sellega, millal suhkrut süüakse? Noh, et toidukorra lõpus, kui kõht on täis, ei saa suhkur nii kiirelt mõjule? Ma praegu fantaseerin, sest ei ole selle eriala inimene…\n13.08.2014 at 11:39\nKuid jätkates nikotiinisõltlase loogikaga, siis sa suudad ka suitsetamist ühe sigareti peale vähendada, seni, kuni sa hoiad rutiini. Järgmine kord, kui sa sõpradega välja lähed, tõmbad sa jälle terve paki. Sama asi on suhkrusõltuvuse kontrolliga- sa suudad seda kontrollida seni, kuni sa kontrollid enda elu. Hetkest, kui sa lähed rutiinist välja, oled tagasi seal, kus enne piiramist. Lisaks hakkab iga magus suutäis tunduma aina väärtuslikum ja sa võib olla mõtled juba lõunast, et õhtul saan ma lõpuks kooki, mis ainult süvendab sõltuvust. See käib minu puhul nii\n13.08.2014 at 11:48\nKusjuures ilmselt ongi nii. Mulle tuli praegu see ka meelde, et kui ma siis toona ei lõpetanud suuremat söögikorda magusa ampsuga, siis tekkis küll näksimise isu.\nNii et analoogia üks-suits-päevas tõmbajaga täiesti olemas: sõltuvus on, ja kuigi mitte nii silmapaistev kui kaks-pakki-päevas-suitsetajal, siis tegelikult täpselt sama suur.\nNii et, jah, parem on ikka päris ilma.\n(täna rohkem ei kommenteeri :))\n13.08.2014 at 13:05\nEpp, kõik sinu kommentaarid on teretulnud ja oodatud 🙂\n13.08.2014 at 17:39\nAga sa ei kujuta ette kui palju võid ma võin süüa\n13.08.2014 at 18:35\nhaha. A sa filmi ja siis näita!\n21.08.2014 at 12:50\nVäga põnev lugemine! Kohe tekkis tahtmine ka oma suhkru-kogemusi jagada.\nMa sain suhkru kohta ahhaa-elamuse umbes kaks aastat tagasi, kui mul lõi välja üks autoimmuuntõbi, mis pärast väljaravimist kohe tagasi tuli. Ja uuesti. Ja uuesti. Haigushoogude vahe oli maksimaalselt nädal. Asi läks üha hullemaks ja lõpuks manustasin mitu kuud järjest suuri koguseid steroide, mis kogu hormonaalsüsteemi segi keerasid, aga tõbi ikka ei taandunud. Ja nii aasta otsa. Immunoloog valmistas mind ette, et pean kangete bioloogiliste ravimite peale üle minema ja neid eluaeg võtma jääma.\nÕnneks läks arst puhkusele, enne kui jõudsime mulle sobivad ravimid välja valida. Lugesin vahepeal netist infot ja sain teada, et suhkur võib teatud juhtudel selle tõve väljalöömist soodustada. Otsustasin arsti suvepuhkuse ajal oma organismi veidi toetada ja mõneks ajaks suhkrust loobuda. Haigushood katkesid PÄEVAPEALT ja nüüd olen juba üle aasta haigusest prii.\nEsimesed paar kuud loobusin suhkrust täielikult, nüüd aga luban endale külas või peenes restos käies nädalas korra või paar mõne magusa ampsu. Aga ega ei tahagi – keha pole enam harjunud ja süda läheb pärast üht koogitükki isegi natuke pahaks. Ja küllap mõjutab isu ka teadmine, kui rängalt see pealtnäha süütu pulber mu organismile mõjub.\nPean märkima, et mu eluviisid olid ka enne üldiselt väga tervislikud ja ma ei kuritarvitanud suhkrut sugugi. See kogemus pani nägema, millise mürgiga on tegu. Olen isegi oma haigusele natuke tänulik, sest suhkruvaba (vaene) dieet kergitab elukvaliteeti ikka mitme pügala võrra – energiat on rohkem ja tuju parem. Mõnikord mõtlen, et oleks tore kui samasugune vastunäidustatus tekiks näiteks valge veini suhtes, mis mulle hirmsasti maitseb.:-)\n21.08.2014 at 13:25\naitäh väga põneva kommentaari eest! äkki, kui keegi sama probleemiga maadleb, saab sellest innustust ja proovib ka suhkru mingiks ajakski välja jätta.


Mäng Coconut kontsentratsiooniga Game. Play online tasuta\nMäng Coconut kontsentratsiooniga Game Online\nCoconut kontsentratsiooniga Game\nMängu kirjeldus: Relax ja nautida magus muusika mäng Coconut kontsentratsiooniga Game. Sa kohtub armas kassipojad ja kutsikad, mis leiad valdkonnas tehtud kaarte, kui nad klapp. Sobivad paarid jäävad avatuks. Mängus on kolm režiimi: lihtne, keskmine ja raske. Aeg on piiramatu. Kontrolli mängu:\nKaardi avaneb hiireklõpsuga.\nPike klubi - 2 Ninja on lõbus Johny test koobas flash Mälu pallid Sharp silmad Halloween esemed sobivad kuni Symbol mäletan Perfect match Mis, mis seisavad Drifter Decoder Dragonball Lucky Card Puu mängu Celebrity paar - 2 Värvikad Türgi sobitamine Crazy merekarpe\nRelax ja nautida magus muusika mäng Coconut kontsentratsiooniga Game. Sa kohtub armas kassipojad ja kutsikad, mis leiad valdkonnas tehtud kaarte, kui nad klapp. Sobivad paarid jäävad avatuks.\n© playgame24.com - free online mängu Coconut kontsentratsiooniga Game ().\nPlay online flash mäng Coconut kontsentratsiooniga Game tasuta. Ära unusta Hinda seda mängu Coconut kontsentratsiooniga Game ja jagada seda mängu oma parimad sõbrad.


Kontaktreis Soome koos messi Alihankinta külastusega – HEAK\nKontaktreis Soome koos messi Alihankinta külastusega\n23/09/2019 - 24/09/2019 06:30 - 23:30\nJuba 6. aastat korraldab Harju Ettevõtlus- ja Arenduskeskus kontaktreisi Soome koos allhankemessi Alihankinta külastusega, mis toimub Tampere messi- ja spordikeskuses. Tegemist on Soome suurima tööstusmessiga, mis toimub sel aastal juba 31. korda.\nAlihankinta messil on esindatud peamiselt metalli-, elektroonika-, plasti- ja kummitööstus, IKT-lahendused nendes valdkondades, samuti projekteerimine ja nõustamine.\nMessile oodatakse ca 1000 eksponenti 20 eri riigist ning külastajaid 20 000 ümber. 2018 külastas messi 17 188 külastajat. Käesoleva aasta eksponentidega saab tutvuda aadressil: https://amt.fi/en/publication/62/alihankinta-2019-messuopas.\nKontaktreisi sihtrühm: eelistatult Harjumaal Tallinna linnapiirkonnast väljaspool asuvad tootmise ja masinaehitusliku projekteerimise ning nõustamise valdkonna ettevõtted, milles on 3 – 20 töötajat ja müügitulu vahemikus 100 000 – 2 000 000 EUR.\nKontaktreisile on oodatud ettevõtted, kes soovivad:\nleida koostööpartnereid kellega koos edukalt äri ajada,\nsaada ülevaate sellest, mida hetkel tootmissektoris tehakse, millised on trendid ja võimalused klientide soovide lahendamiseks ning\nvõrgustuda teiste ettevõtete esindajatega.\nLisaks messikülastusele jagatakse osalejatele kontaktreisi raames infot:\nSoome ärikultuurist ning antakse õpetusi messil eesmärgipäraselt tegutsemisest,\ntutvume EAS-i ja Eesti Masinatööstuse Liidu ühisstendi eksponentidega ning külastame iseseisvalt messil osalevaid Eesti ettevõtteid,\nkülastame SSAB tehast Hämeenlinnas. SSAB (Svenskt Stål AB) on 1978. aastal asutatud Rootsi metallitööstuse ettevõte, Põhjamaade suurim profiil- ja lehtterase tootja. https://www.ssab.com/ ning\nkorraldame Soome ja Baltikumi ettevõte ühise matchmaking’u, et koostööpakkujaid leida.\nKahepäevase kontaktreisi maksumus ühe osaleja kohta on 100 eurot.\nlaevapiletid ning bussireisi kulu Soomes\nhommikune kohvipaus laevas\nmajutus kaheses toas koos hommikusöögiga\nMuud söögid ja joogid on osalejate enda panus.\nReisi koguväärtus ühe osaleja kohta on kuni 500 eurot. Reisil osalemine on ettevõtte jaoks vähese tähtsusega (VTA) abi, mille suurus ühe osaleja kohta ei ületa 400 eurot. Kontaktreisi kaasrahastab Euroopa Regionaalarengu Fond.\nVastavalt määrusele 1407/2013 ei tohi ühele ettevõtjale, ja kontsernile, millesse ettevõtja kuulub, antava vähese tähtsusega abi (VTA) kogusumma mis tahes kolme ettevõtte majandusaasta pikkuse ajavahemiku jooksul ületada 200 000 eurot. Oma ettevõtte VTA abi jääki saad kontrollida siit.\nEsmaspäev, 23. september – seminar, ettevõtte külastus, matchmaking ning ühine õhtusöök EAS ja Eesti Masinatööstuse Liidu ettevõtete Eesti ühisstendi eksponentidega\n7:00 Tallinn-Helsingi, Viking Line XPRS\n7:15 Hommikukohv ja võileivad laeva seminariruumis\n7:30 Osalejate tutvustus. Sissejuhatav seminar. Soome ärikultuur\n9:30 Saabumine Helsingisse\n11:15 SSAB tehase külastus Hämeenlinnas\n16:00 Finestlat industry mingle, Tampere Kaubanduskoda\n18:00 Saabumine hotelli SCANDIC TAMPERE KOSKIPUISTO Koskikatu 5, Tampere\n19:00 Õhtusöök (osaleja oma kulu), võrgustumine, ühisarutelu Soome-Eesti koostöövõimalustest ja kohtumine Eesti stendi eksponentidega\nTeisipäev, 24. september – messi Alihankinta külastus\n8:45 Start bussiga messile Alihankinta 2019\n09:00 Messi avamine, messi külastus\n16:45 Start bussiga Helsingisse – messi tulemuste ühine arutelu\n20:30 Helsingi-Tallinn Viking Line XPRS\n* Kellaajad on orienteeruvad ja võivad muutuda\nRegistreerimine kontaktreisile Soome koos messi Alihankinta külastamisega on avatud kuni 10.09.2019. Kohtade arv on piiratud. Maksimaalselt saab kontaktreisil osaleda 17 osalejat. Ühest ettevõttest võib osaleda kuni 2 töötajat.\nReisigrupi suurus on maksimaalset 17 osalejat. Osalejate valik toimub registreerimise alusel. Mida kiiremini oma soovist teada annad, seda kindlam on, et saad kontaktreisil osaleda.\nTel: +372 656 6641


Kibuvitsa- ja ebaküdooniakompott\n500 g ebaküdooniavilju 1 l vett\nEbaküdoonia- ja kibuvitsamarjakompott.\nVeest ja suhkrust keedetakse siirup. Ebaküdooniatest eemaldatakse seemned, viljad lõigatakse ratasteks, mida keedetakse siirupis 5-7 min. Segu tõstetakse purkidesse, lisatakse poolitatud, seemnetest puhastatud ja hästi pestud kibuvitsamarjad ja kuumutatakse purke veel 10 min 80°C juures. Kaanetatakse õhukindlalt.


Kerge on olla – kuut6bine\nPosted on March 14, 2016 by kuut6bine\nMitte küll sõna otseses mõttes, sest ma arvan, et ei ole vist ausalt öeldes 2 nädalat trennis käinud ja tõenäoliselt pole selles mõttes mul küll grammigi kehalt vähemaks läinud 😀 Aga üle pika-pika aja ei tunne ma seepärast absoluutselt süümekaid, et end korraks vabaks olen lasknud ning ei suuda ka teised neid minus tekitada. Viimasel ajal on olnud lihtsalt niii-ii-iiii palju tegemist ja ma pigem naudin neid tegemisi kui stressan selle pärast, et appi appi, ma pean kuskile vahele trenni veel pigistama. Liikumist on ju sellegipoolest palju ja ma arvan, et kui end stressist vabaks lasta, hakkab keha ka rohkem koostööd tegema.\nLisaks, kuna lähen laeva pealt töölt ära, saan hakata nüüd lõpuks korralikult normaalse inimese graafikuga elama ja endale kogu aeg ise süüa tegema! wiii 🙂 Arvan, et olen selle pisikese pausi ära teeninud küll, sest ega ma siis alla ei anna. Lasen ikka edasi.\nAga kerge on olla peamiselt sellesmõttes, et ma tunnen, et ma kuidagi säran seestpoolt. Kõik märgid näitavad, et mu ametivahetus on nii õige ja see teeb tuju nii heaks. Tänasest hakkab siis ka viimane nädal veel siin tööl olla ja ikka hoopis teine tunne on, igasugune tülpimus ja viitsimatus on kadunud ja teen tööd ülihea meelega. Kajutikaaslane arvas, et ta peaks iga kord mõtlema nii, et viimane vahetus on, et äkki siis läheb ka rõõmsama meelega tööle 😀\nNüüd on veel nii palju teha, et tuleb Ica maitseainetest ja erinevatest jahudest (mandlijahu on Rootsis ikka haigelt palju odavam) tühjaks tassida, et uue ameti jaoks kodus õppima hakata.. Õnneks lubati mul veel laevalt tulles nädalake puhata enne uuesti tööle hakkamist.\n(tahtsin siia ühte pilti panna, kuid laevanett ei lasknud seda uploadida 😦 kurb)\nOehh, tuli nüüd jälle üks mõttetu hämapostitus. Kirjutamise suhtes vist on pisut nagu mõõnaperiood, loodan, et läheb varsti üle, siis tuleb jälle 3 postitust päevas.


Biosilk Silk Therapy 15ml | Poplux OÜ - Juukse-ja ilutarvikud\nTootekood: 36064 Kategooria: Farouk Systems\nJuukseotsa seerum taastab ja lisab kammitavust. Naturaalne siidiseerum on ainulaadne toode mis taastab, tervendab ja pehmendab Teie juukseid. Annab juustele kauni siidise sära ja lisab kammitavust. Ideaalne toode pikkadele või lokkis juustele!\nSiidis sisaldub 17 aminohapet 19-st mida leidub juukse enda koostises. Just sellepärast omandab juus siidis sisladuvad aminohapped ja proteiinid nii kergelt, kuna need on juuksele nn. tuttavad ning omased ained. Siid tugevdab juukseid naturaalsel moel nii nagu ei ükski teine mõjuaine.\nVäikesed siidi molekulid siluvad ja täidavad iga kahjustunud koha juuksekarvas. Aitab vältida juuste murdumist ja lõhenemist. Tugevdab juust ja lisab elastsust. Lisab juustele siidist sära.\nKasutamine: Kanna 2-6 tilka, olenevalt juuksepikkusest kätele. Levita käte vahel ja kanna ühtlaselt juuste kahjustunud osale, kõrvapiirist allapoole. Võib kasutada niisketel ja kuivadel juustel. Vajadusel korda protsessi.


PUNANE KäSIKIRI FLUTSüTOSIINIL - PUNANE-HAND-KIRJAD - 2022\nPunane käsikiri flutsütosiinil\nFlutsütosiiniga töötlemisel tuleb järgida järgmisi juhiseid:\nRavi on vastunäidustatud teadaoleva täieliku dihüdropürimidiindehüdrogenaasi puudulikkusega (DPD puudulikkus) patsientidel, kuna on oht eluohtlikuks toksilisuseks.\nOsalise DPD puudulikkusega patsientidel on samuti suurenenud raske toksilisuse oht.\nKui ravimi toksilisus on kinnitatud või kahtlustatav, võib kaaluda DPD aktiivsuse määramist.\nRavimitoksilisuse korral tuleks kaaluda flutsütosiinravi lõpetamist.\nKuid seenevastase ravi viivituste vältimiseks ei ole enne ravi alustamist DPD defitsiidi teste ette nähtud.\nFlutsütosiin on 5-fluorouratsiili (5-FU) eelravim ja seenevastane ravim, mida kasutatakse vastuvõtlike organismide põhjustatud süsteemse pärmi ja seeninfektsioonide raviks. Selliste infektsioonide hulka kuuluvad:\nAnsenula (Pichia) spp. Nakkused\nKiirust piirav ensüüm 5-FU katabolismis on dihüdropürimidiindehüdrogenaas (DPD). DPD tegevused võivad olla väga varieeruvad. Täielik DPD defitsiit on haruldane (0,01-0,5% kaukaaslastest). Osaline DPD puudulikkus mõjutab hinnanguliselt 3-8% Kaukaasia elanikkonnast.\nSüsteemse 5-FU või selle eelravimiga ravitavatel patsientidel põhjustab DPD ensüümi funktsiooni kahjustus suurenenud tõsise või eluohtliku toksilisuse riski:\nRaske ravimitoksilisuse oht suureneb DPD puudulikkusega patsientidel, toksilisuse intensiivsus korreleerub DPD puudulikkuse ulatusega.\nTäieliku DPD puudulikkusega patsientidel on suurem oht eluohtliku või surmaga lõppeva toksilisuse tekkeks, mistõttu on flutsütosiiniga ravi nendes tingimustes vastunäidustatud.\nKui ravimi toksilisus on kinnitatud või kahtlustatakse, võib kaaluda DPD aktiivsuse määramist ja flutsütosiinravi lõpetamist.\nTervishoiutöötajatel palutakse teavitada kõigist võimalikest kõrvaltoimetest asjakohasele loa omanikule või nende esindajale:\nMeda Pharma GmbH & Co KG, Benzstrasse 1, 61352 Bad Homburg v. d. Kõrgus, www.medapharm.de\nTeise võimalusena võib arvatavatest kõrvaltoimetest teatada ka Föderaalsele Narkootikumide ja Meditsiiniseadmete Instituudile (BfArM): elektrooniliselt Interneti kaudu (www.bfarm.de - ravimid - ravimiohutuse järelevalve - riskid), kirjalikult postiaadressile Kurt-Georg- Kiesinger Allee 3, 53175 Bonn või faksiga 0228/207 5207.\nRavimidirektiivi V lisa Retseptiga kõlblikud meditsiiniseadmed\n2022 © https://doctorlundquist.com Punane käsikiri flutsütosiinil


Eesti Koostöö Kogu kutsub seminarile "Riigipidamisest sotsiaalreformideni" - Hea Kodanik\nUudised Eesti Koostöö Kogu kutsub seminarile “Riigipidamisest sotsiaalreformideni”\nEesti Koostöö Kogu kutsub seminarile “Riigipidamisest sotsiaalreformideni”\nEesti Koostöö Kogu kutsub seminarile „Riigipidamisest sotsiaalreformideni”, kus tõmmatakse kokku riigipidamise kava kolmeaastane töö, tutvustatakse sotsiaalreformide teemalisi plaane, 2016. aasta alguses valmivat rahvaalgatusveebi ning pooleteise aasta pärast ilmuva inimarengu aruande fookust.\nRegisteeru seminarile siin.\nAasta tagasi avalikustas Eesti Koostöö Kogu Riigipidamise kava ettepanekud viies valdkonnas: arutlev demokraatia, kohalik omavalitsus, riigihaldus, valitsus ja parlament. Nüüdseks on käivitunud haldusreformi nime all kohalike omavalitsuste ühendamine, valitsus plaanib vähendada riigipalgalisi, teha riigiauditi, peatada seaduste ületootmine ning alustatud on nullbürokraatia initsiatiiviga. Kas need on sammud, mis kahaneva rahvaarvu ja madala rahvastikutiheduse oludes Eestile edu tagavad? Seminaril räägib Külli Taro, mis on aastaga muutunud ja mis vajab veel tagant tõukamist, et Eesti saaks hiilata jõukohase, nobeda ja targa riigihaldusega. Tutvu Riigipidamise kava ettepanekute ja hinnanguga olukorrale 2015. aasta lõpuks siin.\nSotsiaalpartnerlusprogramm on Koostöö Kogu järgmise kahe aasta prioriteet, sest nii nagu Riigipidamise kava puhul, tuleb teada, millist sotsiaalsüsteemi, ennekõike pensionisüsteemi, suudame kahaneva tööealise rahvaarvuga riigis ülal pidada. Pensionisüsteemi kujundamisel ei piisa pelgalt pensioniea tõstmisest või pensioniindeksi arvutamisest. Kokku peab leppima, milline on pensioni eesmärk ja roll 21. sajandi töösuhetes. Programmijuht Liisi Uder teeb ülevaate programmi lähtekohtadest ja eesmärkidest.\n2016. aasta veebruaris valmiv rahvaalgatusveeb võimaldab Riigikogule kollektiivseid pöördumisi koostada ja digiallkirjastatult esitada. Vastav õigus tekks Rahvakogu protsessi tulemusel 2014. aastal ning seni on parlamendi komisjonid arutanud 11 kollektiivset pöördumist. Koostöö Kogu juhataja Teele Pehk selgitab, kuidas tulevane rahvaalgatusveeb aitab kaasa arutluskultuuri, ühisloome ja heade algatuste levikule Eestis.\nJärgmine Eesti inimarengu aruanne keskendub üleilmsele eestlusele ning uurib avatud rahvusluse võimalikkust Eestis. 2017. aasta kevadel ilmuva inimarengu aruande sisustavad sotsiaalteadlased, hetkel ongi käimas peatoimetajakandidaatide kavandite konkurss. Koostöö Kogu annab Eesti inimarengu aruannet välja alates 2003. aastast. Koostöö Kogu juhataja Teele Pehk heidab valgust inimarengu aruande koostamise protsessile.


Kõik teadsid, aga vaikisid. Endine aasta ema piinas kasulapsi aastakümneid - Eesti Päevaleht\nKõik teadsid, aga vaikisid. Endine aasta ema piinas kasulapsi aastakümneid\nÜks kasulaps leppis teisega kokku, et võtavad süü vaheldumisi omaks, sest keha ei kannatanud karistamist välja.\nEestimaa uhkus 2008. Aasta ema 2013. Eesti kasuperede liidu ja Hiiumaa puuetega inimeste koja juht. Eesti Punase Risti IV klassi teenetemärgi saaja. Prokuratuur süüdistab Malle Kobinat (68) viie 9–17-aastase kasulapse väärkohtlemises aastatel 2016–2019, nende korduvas löömises nii käe kui ka jalaga ning luku taha panekus perioodideks, mis ulatusid mõnest tunnist mitme päevani.\nEbaseadusliku vabaduse võtmise paragrahvi alusel heidab prokuratuur Kobinale ette ka „karistusmeetodit”, millega ta sundis lapsi seisma ühe koha peal vähemalt 12 tundi järjest.\nMerilin paigutati Kobina perekodusse elama umbes kaks kümnendit tagasi. Ta oli siis seitsmeaastane. Ta elas Kobinate juures kümme aastat. Merilin räägib, et sai seal karistada kõige eest, mille eest vähegi üht inimest karistada annab.\nKui ta ei jõudnud koolist õigel ajal koju, sai ta vitsa, samuti halva hinde eest. Või kui ei teinud piisavalt hästi koduseid majapidamistöid. „Olen samamoodi seisnud kümme kuni 12 tundi keset köögipõrandat ja läinud järgmisel hommikul rõõmsalt kooli,” meenutab ta. „Malle käis aeg-ajalt kontrollimas, ega ma istu.”\nKommenteeri Loe kommentaare (743)


Kes on paju, kes remmelgas? - Maakodu\nKes on paju, kes remmelgas?\nPajusid on meil looduses paarkümmend liiki. Nende täpne määramine on paras ülesanne ainult õppinud ja eriliselt pajudele andunud botaanikule.\nNoor kerapaju Türil Pärnu jõe kaldal.\nTeised inimesed teevad pajudel (Salix) vahet peamiselt kasvukuju järgi – need pajud, mis kasvavad puuks, on remmelgad. Ehkki tihti öeldakse ka remmelga kohta paju: hõbepaju ja kerapaju näiteks.\nHõbepaju (S. alba) ongi üks meie ilusamaid remmelgaid: süstjad hõbehallid lehed püüavad pilku terve suve. Talvel tuleb raagus puudel esile noorte võrsete ilus helekollane koor – mida kevade poole, seda värvirikkam.\nHõbepajul on ka pikkade maani rippuvate okstega sort ‘Tristis’. Selline leinapaju on eriti ilus suurema tiigi kaldal või ojakäärus üksikuna kasvades, kus võra kuju kenasti silma paistab. Ka lehtede värv on hõbepajudel erinev: enamikul on vanemad lehed hõbehallid ainult alt, vormil argentea aga mõlemalt poolt.\nKerapaju on rabeda remmelga (S. fragilis) vorm, tuntud sordina ‘Bullata’. Neid korrapärase ümmarguse võraga puid näeme sageli Lõuna-Eestis.\nMõlemad remmelgad kasvavad suurteks, kuni paarikümne meetri kõrgusteks puudeks. Tänapäeva väikeaeda nad ei sobi, küll aga maakodusse puiestee- või koplipuuks, tuulevarjuks põllupeenrale, sauna taha tiigi äärde.\nMitu pajuliiki kasvatavad ilusaid pikki ühtlase jämedusega oksi, millest saab kenasid punutisi. Ühe sellise liigi nimi ongi meil korvipaju (S. viminalis), sel on mitu hübriidset sorti. Veel paremaid punumisvitsu saab punapaju (S. purpurea) võrsetest.\nVitsade saamiseks tuleb pajuistandus igal kevadel enne lehtimist tagasi lõigata, sest head punumismaterjali saab ainult üheaastastest vitstest. Korvipajust saab kiiresti ka vähenõudliku tuulekaitseheki paika, kus ilu ei ole esmatähtis. Mis ei tähenda, et hekk oleks inetu. Ka pajuhekki tuleb vähemalt üle paari aasta tugevasti tagasi lõigata, muidu kasvab see 4–5 m kõrguseks.\nPõõsakujulisi pajusid on kerge paljundada pistokstega. Nõnda ei ole istanduse või heki rajamisel muud muret, kui paraja pikkusega oksajupid kevadel mulda torgata.\nRemmelgate pistoksad tehakse nii suured ja jämedad, et neid kutsutakse pistvaiadeks. Mida suurem ja jämedam see on, seda kiiremini kasvatab endale ilusa võra. Vaia alumist otsa võib kirvega isegi natuke teritada, kuid kõvemas mullas on mõistlikum teha kangiga auk ette ja vai kirvesilmaga maasse koputada. Umbes kolmandik vaiast peaks mulda saama. Vaia ülemine ots katke pookevaha või värviga, et see kuivama ei hakkaks. Muld vaia ümber tallake kinni, kuival kevadel ka kastke.\nÕige aeg istutustööks on varakevad, kui kelts juba sulanud. Mugav on vaiad lõigata kohe enne istutamist (siis peab sobivad oksad sügisel mingil moel ära märkima). Sügisel lõigatud oksad kaevake talveks poolviltu maasse, kastke ja katke turbaga, et nad talve jooksul ära ei kuivaks.\nVäikeaeda sobivad madalad pajuliigid. Viimaste aastate suurmood on raagremmelga (S. caprea) sort ‘Kilmarnock’, umbes poolteise meetri kõrgune tüvialusele poogitud leinavorm. Ta rõõmustab juba varakevadel silma rohke õitsemisega.\nTeine uustulnuk meie puukoolides on tervelehine paju (S. integra), selle sortidel on noored lehed roosa-valgekirjud. Paari-kolme meetri kõrguseks kasvavad ka Matsuda remmelga (S. matsudana) hübriidid (liik ise on meil külmaõrn). Kuid Venemaal saadud sordirühm ‘Ural’ talub meie talve hästi. Hübriidsed sordid on vonklevate ja keerduvate okstega, eriti kenad maikuus õitsemise aegu.


PassLaPaz: veebruar 2016\nPostitaja: PassPass kell 07:14 Kommentaare ei ole:\nAlljärgnev postitus räägib minu nädalavahetusest Copacabanas. Vahepeal liitus meiega uus vabatahtlik - Bia Brasiiliast. Bia on peaaegu terve Lõuna-Ameerika läbi rännanud ja enda sõnul ei jaksa ta liiga pikka aega kodus olla, sest "maailm kutsub". Copacabasse läksime seega neljakesi - mina, Melissa Tšiilist ning Larissa ja Bia Brasiiliast.\nReis algas laupäeva varahommikul väikesest bussijaamast surnuaia lähistel. Eksisime algul kõrvaltänavasse, kus müüdi-meisterdati boliivia rahvarõivaid ning nende juurde käivaid peakatteid. Küsisime teed väikeses putkas ÜLIILUSAID kaabusid-kübaraid meisterdavalt vanahärralt. Kui ma ta peakatteid kiitsin, siis teatas onu kuldhammastega naeratuse saatel, et ta on selles samas putkas juba 35 aastat kübaraid meisterdanud ning tema poeg võtab kunagi ameti üle. Nii et kui mul reisi lõpus veel raha üle on, ostan onu putkast ühe kihvti kaabu (mis siis, et analoogse kübara võib leida ka H&M'ist).\nBussijaamas hõikasid bussijuhid-piletimüüjad üksteise võidu "A CopacabaaanAAA, CopacabaaanAAA". Igaüks teatas täiesti erineva piletihinna. "Miks te oma pileteid 45 boliviaanoga müüte, kui äsja välja sõitnud buss 30nega müüs", küsisime ühelt piletimüüjalt. Müüja vastas silmi pööritades, et nagunii enne pärastlõunat ühtegi bussi ei välju, nii et peate 45ega leppima. Tema selja taga oli suur plakat, mis teatas, et bussid Copacabanasse väljuvad iga päev pooletunniste vahedega. Lõpuks leidsime normaalse diili ning sõit võis alata. Sõiduteed Boliivias on erinevad - on selliseid, mis põrutavad siseorganid keha küljest lahti, kuid mõned on jällegi väga siledaks remonditud.\nCopacabana on turistilinn Titicaca järve ääres. Titicaca asub Peruu ja Boliivia vahel ning on Lõuna-Ameerika suurim järv. Ühtlasi on tegu maailma kõige kõrgema laevatatava järvega - see asub 3800 meetri kõrgusel mägede vahel. Karnevalimeeleolu pole Boliivias veel lõppenud, mistõttu igas teeäärses külas käis korralik simman. Poolel teel pidime bussist väljuma, sest ees oli järvesopp: reisijad paigutati mootorpaatidesse ja buss viidi hiiglasuurt kapiust meenutaval alusel üle veekogu. Mootorpaate sõitis väikese sopi peal mitukümmend - kui samasugust vaatepilti oleks Euroopas nähtud, oleks keegi naljahammas kindlasti mingi lollaka pagulasenaljaga hakkama saanud, kuid siin taolised mured puuduvad.\nSedasi viidi bussid üle vee.\nKohe, kui astusime Copacabanas bussi pealt maha, sain aru, et siia linnakesse PEAB kunagi uuesti tulema. Kogu linn oli paksult täis seljakotituriste vanuses 20-35. Tunne oli nagu kõikide maailmarändurite staabis, sest kõigil oli ühesugune õnnis teekonnal kulgemise nägu peas. Kuna kõik rändurid olid äärmiselt suhtlemisaltid, tegime tutvust toredate inimestega, keda suure tõenäosusega ei kohta enam kunagi. "Tere, kust pärit oled, mis riigid oled läbi käinud, kuhu edasi rändad, millal su teekond lõpeb?" stiilis kulges tavaline vestlus. Copacabana on kõigile mugavaks tehtud - iga nurga peal olid vigaste inglisekeelsete siltidega hostelid, söögikohtades pakuti Caesari salatit, pizzat ja muud rahvusvahelist (igavat) toitu. Ööbisime funkylt kirevas seljakotirändurite hostelis, kust avanes lõunamaine vaade järvele ja Copacabana katustele-pesunööridele. Raadiost mängis bossanoova ja ma otsustasin, et tegelikult on see päris tore muusikastiil.\nKuigi Copacabana elatub ilmselgelt ainult turismist, ei ole linn kaotanud ehedust - tänavatel jalutasid laamad ning õhtusel karnevalisimmanil oli peaväljakul mustmiljon tantsivat indiaanlast (ja mõned uudistavad turistid, kes mõjusid üritusel kontvõõrastena:)). Indiaanlastel on komme õlletopsist viimane lonks Pachamamale ehk emakesele maale kallata. Tantsuplatsil vohava õlleleha põhjal leidsin, et tänaseks on seltsimees Pachamamal ammu meri põlvini.\nKohalike pidustused päeval ja õhtul.\nJärgmisel päeval sõitsime valge mootorpaadiga Isla de Solile ehk Päikesesaarele, mis on suurim Titicaca järvel. Peale meie vabatahtlike kamba olid paatkonnas veel tšiili seljakotituristid ja brasiilia geoloog. Juba sõidu algul vennastusime uute tuttavatega ja veetsime päevakese ühise seltskonnana. Peas hakkas muidugi mängima Hercule Poirot'i stsenaarium, kus rahulikult algaval paadiekskursioonil hakkavad toimuma intriigid ning üks tegelastest on mõrvar. Nii kahju, et jalutamiseks oli aega vaid 3 tundi, sest saar pakub vaatamisväärsusi antropoloogia- ,ornitoloogia- ja botaanikahuvilistele. Järgmisel korral, mil Isla de Sol'i külastan (juhtub kindlasti!), võtan kaasa telgi, installin ennast randa ning matkan KOGU saare läbi. Valgel liivarannal oli mõnus festivalimeeleolu, sest hipidest turistid loopisid taldrikut ja mängisid kitarri. Muidu pääses peamiselt vaid turistidele mõeldud jalutusradadele - mis on mõistetav, sest vastasel juhul oleksid saareelanike põllud-peenrad-hoovid turistihorde täis.\nMurphy seaduse kohaselt sai mul enne Isla de Soli külastamist telefon tühjaks ja kaameral film täis. Nii et piltide nägemiseks tuleb natuke kannatust varuda.\nJa õhtul sõitsime bussiga La Pazi tagasi - täiesti juhuslikult olid samas bussis meie uued tuttavad paadiekskursioonilt. Siin on kombeks bussides kõlaritest valjult cumbiat, reggatoni ja muud latiinotümpsu lasta, nii et tagasihoidlikust plaanist tukkuda ei tulnud midagi välja. Seda enam et mu reisikaaslased üürgasid lauludele kaasa (valjult).\nEile oli mul juubel ja kell kaheksa äratati mind koogikese ja lauluga (nii armas). Pärast tööpäeva lõppu kogunesime kaasvabatahtlike ja AIESECi liikmetega minu häärberisse, et süüa pizzat ja nautida veini. Brasiilia tüdrukud meisterdasid brasiilia magustoidu (vääga kleepuv, magus ja hea) ning caipirinha-kokteile. Nii et juubilarile igati vääriline peoke. Päris sünnipäevakingiks pean aga väljasõitu Salar de Uyunisse - maailma suurimale soolatasandikule!\nLõpetuseks lisan pilte oma nunnust kodulinnaosast Achumanist.\n...ja niisama tähelepanekuid La Pazist\nTurg San Pedro linnaosas, kust minu perekond toiduvarud ostab\nPostitaja: PassPass kell 19:45 Kommentaare ei ole:\nViimastel päevadel on nii palju elamusi olnud, et ei teagi, kust alustada. Nagu eelmises postituses öeldud, on siin Oruro karnevali ajal 5-päevane nädalavahetus, mistõttu oli aega maad kaeda ka väljaspool La Pazi. Karneval on boliivlastele nagu meile Laulupidu ja Jaanipäev ühes, mistõttu oli enamik asutustest suletud - nii söögikohad kui ka lihtsalt poekesed. Või kui toiduasutus oligi avatud, ei serveeritud seal enamikke roogasid, nii et põhimõte "Süüa ei ole, kokk on laulupeol" (tsitaat eesti filmiklassikast) toimib siin igati.\nEt keskhommikuks karnevalilinnas Oruros olla, alustasime päevakesega juba kell 6 bussijaamas. Sõit kulges armsalt, sest läbi une sai bussiaknast vaadata eesleid, kaktuseid ja mägede siluette. Kuna ühtegi boliivlast meiega seekord kaasas polnud, osutus karnevalilinnas orienteerumine päris suureks pähkliks, sest igal pool sagisid ringi karnevalikostüümides onud ja tädid ja puudu olid suunavad sildid jm liiklemist hõlbustav inventar. Lisaks osutus Oruro üsna inetuks linnaks, sest igal pool olid koledad poolelijäänud majalobudikud, tänavad olid prügiporised ja üldse oli vaatepilt väljaspool karnevalimelu maru trööstitu (võimalik, et keskmine Lõuna-Ameerika (väike)linn ongi taoline - ma ju ei tea, sest see on seni mulle teine linn siin). Õnneks olid siin toidud maitsvad ja odavad - näiteks sain korraliku boliivia stiilis rotiburksi ca 50 eurosendi eest. Ja minu lemmikutest - eksootilistest mahladest - ma parem ei räägigi!\nMuidu oli karneval võimas, sest umbes kilomeetrise tänavalõigu peal tantsisid tuhanded inimesed boliivia rahvatantse, mida on kokku mitukümmend. Igal tantsul on oma sünnilinn, sajanditepikkune lugu ning kostüümidel oma tähendus. Kui eestlased on laulurahvas, siis boliivlased on kindlalt tantsurahvas. Nii et pole mingi ime, et boliivlased peavad karnevali oma auks ja uhkuseks - nagu meil on Laulu- ja tantsupidu. Üht tantsu (caporales) oskan juba ise ka natuke tantsida. Üldse on tore, et viimane kui üks boliivlane, kellega ma tantsudest ja iidsetest traditsioonidest rääkinud olen, teab kõikide tantsude või indiaanlaste sümboleid une pealt. Ega karnevalist muud juttu polegi, näitan parem pildis ja helis:\nJaanipäevameeleolu oli sel pikal nädalavahetusel tugev, sest üsna palju nägin lausjoomist ja läbu. Kui meil on taoliste suurürituste puhul appi kutsutud sinised Toi-Toi putkad, siis siin ajasid inimesed südamerahus oma asju karnevalitänavatel. Ka minu võõrustajad on öelnud, et viimasel ajal on karneval paljudele lihtsalt ettekääne end tarakaniks juua. Nii et võib-olla veel üks ühine asi eestlaste ja boliivlaste vahel. Karnevalimöll oli kokkuvõttes lahe, aga kohalike kiidulaulu põhjal ootasin muidugi enamat. Ja pilet oleks võinud odavam olla - 19 euro eest kitsal ja porisel tribüünil tantsimist vahtida oli liig, eriti siinse hinnataseme juures.\nKarnevali ajal on veel üks traditsioon - pidev spontaanne VEESÕDA!!. Enamik veesõdalastest on muidugi lapsed ja pubekad, aga siin-seal nägin ka lapsemeelseid täiskasvanuid veepüstolite -ja pommidega. Kuna meie pühapäevane Coroico sõit jäi teeolude tõttu ära, läksin veehuviliste pereliikmetega hoopis veesõda pidama San Migueli linnaossa. Karnevali ajal tasub olla ettevaatlik, sest nii mõnestki autoaknast võib veepomm- või juga kaela lennata. Seda üldiselt heaks tooniks ei peeta, sest veesõda on ikka neile, kes ise tahavad märjaks saada. Aga ikkagi, kui nägin autoaknast mõnd veepüstoliga kavala näoga kodanikku, sai ta minugi käest korraliku sahmaka. Kogu auto (sh ka istmed) olid pärast veesõda vahtu ja vett täis. Ja tuju oli maru hea!\nPärast edukat veesõda. Pildilt on puudu mõned võõrustajapere liikmed, keda vesi nii väga ei huvitanud.\nEsmaspäeval külastasime Tiwanakut. Vahetult enne ekskursiooni avastas mu pererahvas, et mul on A-negatiivne veri, mis on siin üliharuldane. Nimelt on neil haiglas raskes seisus vana sugulane, kellel mu verd oli hädasti tarvis. Nii et varahommikul enne Tiwanaku ekskursiooni viidi mind vormelikiirusel verekeskusesse verd annetama. Kahjuks saan kasulik olla alles paari nädala pärast, sest mu veri pole siinse hapnikupuudusega veel harjunud.\nNiisiis Tiwanaku - iidse inkade-eelse tsivilisatsiooni varemeid (3800 m merepinnast!). Esimesed leiud pärinevad aastast 1500 eKr, inkad vallutasid selle alles 1200 pKr. Paljud teadlased arvavad, et Tiwanaku kultuur on koguni 14 000 aastat vana. Varemed asuvad nn altplanol - väga kõrgel asuval tasandikul, kus on kogu aeg tuuline ja jahedavõitu. Samal tasandikul asuvad ka Oruro ja Potosi linnad ning Titicaca järv. Tänaseks pole Tiwanakust enam palju järgi, sest konkistadoorid kasutasid sealset kivi ja kulda omal otstarbel. Lahke indiaanlasest giid rääkis tarka hispaaniakeelset juttu, millest sain aru ca 30%, nii et puudujääv info tuleb mul internetist järele vaadata. Kõrgel-kõrgel sain näkku ka päikese- ja tuulepõletuse, kuigi ilm ei olnud teab mis palav. Vallidesse oli end sisse seadnud sadakond inkarähni, kes esmapilgul meenutavad ülekasvanud kollast jäälindu. Nad olid mõnusalt uimased ja paksud, nii et neid oli päris lihtne jälgida. Kohalikus väikeses külas oli ka kaks restorani, mis erinesid nagu öö ja päev - üks oli viimseni vuntsitud ja turistihindadega (praad 7-9 euri), teine vähe kulunum, ent autentne kohalike külaelanike söökla. Loomulikult läksime viimasesse, kus sain pooleteise euro eest korraliku lõunasöögi.\nAlates päevast, mil mu kõrgusehaigus üle läks, olen nuianud matkakest mägedesse või niisama loodusesse. Eile sai plaan teoks ja, nagu öeldakse, süües kasvab isu. Ma jalutaksin iga päev mõnda mäetippu, kui ainult saaks!\nNiisiis vallutasime eile La Pazi külje all oleva mäe nimega Muela de Diablo (Kuradihammas eesti keeles). Kuigi tipu kõrgus on ligi 3800 meetrit, oli tõusu kõigest ühe järsu kilomeetri võrra, sest alustasime ca 2800 meetrilt. Muide, juba esimesel päeval jäi see mägi oma omapärase kujuga mulle silma:\nSõitsime ühistranspordiga piirkonda, kus lõppeb La Paz ja algavad mägikülad. Kant oli üsna trööstitu, kuid eespool sinetavad mäetipud varjutasid selle. Teekonna algus oli pikk ja igav, sest räpased külad muutusid pikapeale üksluiseks ja tüütuks - kuni nägime ühte väikest veoautot. Kohalikud noored palusid indiaanlasest juhilt luba autokastis sõiduks ja mõeldud-tehtud. Mulle oli see üks ärevamaid autosõite üldse, sest külad asendusid õige pea kitsa serpentiin-mägiteega, all kuristik. Mu matkakaaslased kilkasid rõõmust, seistes püstijalu autokastis ja tehes selfiesid - samal ajal kui ma surmtõsise näoga käepidemest kinni hoidsin. Autosõit lõppes alles päris mägedes, kus paiknesid siin-seal üksikud talud. Hoovides valitses jaanipäevameeleolu, kusjuures osasid vaadates oli tunne, nagu pidu oleks tõepoolest kestnud viimased 5 päeva. Kõikjalt hõljus lõkke- ja laamaliha lõhn, cholitad tantsisid ning mustmiljon põnevat värvulist tahtsid määramist. Siin-seal lendasid mägikarakaarad, kes on siinsed levinuimad röövlinnud.\nTeekond sai alguse sellisest nimetust külast.\nÜhe aimarakeelse perekonna hoovi väravas ilutses lehmapea - see pidavat halva energia majapidamisest eemal hoidma. Taamal on veel vallutamata mägi.\nPaar tundi enne mägedevallutust.\nPuhkama peab ka!\nÜldiselt möödus mäkketõus suurema vaevata, kuni jõudsime Muela de Diabloni - alles siis läks päriselt turnimiseks kaljulõhede vahel. Viimased fotod on tehtud kahjuks enne tippu jõudmist, sest lõpuks tuli kotid alla jätta ja niisama edasi punnitada. Ega me kõige-kõrgemasse tippu ei jõudnudki - ees laiutas sile kaljusein ja tarvis oleks olnud erivarustust. Aga need olid kõigest üksikud meetrid. Pärast Diablot ronisime ka ühe väiksema nimetu tipu otsa, kust avanes hunnitu vaade La Pazile. Võimaaas!\nVaade nimetu mäetipu otsast I\nVaade nimetu mäetipu otsast II (mõlemad pildid töötlemata-croppimata)\nLa Paz on seni kõige kontrastiderohkem linn, mida näinud olen. Suur osa kesklinnast ja minu kodupiirkond on väga ilusad ja vuntsitud - siin rohkelt sakslasi tänavatel näinud ja rohkem saksalikku kohta annab La Pazist otsida. Ja siis on räpased ja vaesed piirkonnad, kuhu mul ei soovitata üksinda jalutama minna ja mis meenutavad rohkem mingit kolmanda maailma riiki. Panen siia video El Altost, mis möödasõidul meenutab rohkem mingit indiasarnast kohta.\nPostitaja: PassPass kell 08:47 Kommentaare ei ole:


Marko Kübarsepp: ulukiuurijaid on vähe | looduskalender.ee\n10.02.2013 - 01:19 | Looduskalender\nPildistas Algirdas-Andrus Martsoo\nMarko ja "Habe"\n"Habe" on isashunt, kes märgistatud 23.05.2012, kell 2.00. Kehamassi oli Habel püüdmise hetkel 40,8 kg. Tüvepikkust 127 cm. Vanus hinnanguliselt kolm aastat.\nEritundemärgina: vasakust kõrvast ca 3 cm2 suurune tükk puudu.\nSuurulukite teemaga sinasõber Marko Kübarsepp rääkis ajakirjale Loodusesõber 2010. aastal võsavillemi käekäigust Eestis.\nLapsepõlve huvid olid seotud ikka mängimisega. Kuna sündisin Tallinnas, kibelesin ikka väga maale, Võrtsjärve ääres elava vanaema juurde. Käisime seal koolivaheaegadel koos vennaga. Kõige mannetum tunne oli alati siis, kui sügisel pärast pikka vaheaega nii koolist kui linnast pidi jälle n-ö kivide vahele naasma. Lisaks vennale olid vanaema juures ka onulapsed. Neljakesi seal mängisimegi ning ajasime igasuguseid asju. Võisin olla nii umbes üksteist aastat vana, kui hakkasin teistest eakaaslastest märksa enam looduse vastu huvi tundma. Olin vist 12aastane, kui vanaisa kinkis mulle Nikolai Rukovski raamatu “Mööda ulukite jälgi”. Alguses käisime koos venna ja onupojaga metsi ning põldusid pidi raamatu abiga jälgi õppimas. Et eriti hea meelega meid metsa üksi kolama ei lastud, sai ka n-ö vaikselt vehkat tehtud. Seepärast sai ka vanematele üritatud auku pähe rääkida, et mind maale kooli pandaks, otse loomulikult aga sellisest mõttest asja ei saanud... Sel moel vähemalt osaliselt kiindumus loodusesse minuni jõudiski.\nLugesin vanaisa kingitud raamatu „korralikult” läbi ja võtsin metsagi kaasa. Koostasin jäljekaarte jms, koostasin isegi raamatu õpetusel kipsjäljendite kogu. Sellest on kahjuks alles vaid mõned üksikud eksemplarid. Vaikselt kiindumus looduse ja eelkõige just terioloogia vastu süvenes ja süvenes.\nSee oli 2001. aastal, kui käisin Ilmar Rootsiga Alam-Pedjal hunte peibutamas. Ilmar kutsus ulgumist matkides hundi umbes 5 meetri kaugusele. Meie seisime ühel pool kraavi, hunt teisel. Kuna oli nii tuulevaikne ilm, siis hunt meie lõhna ei tundnud ja tuli meile pahaaimamatult nii lähedale. Hundi hingeldamine ning hirmsal kombel nuuskimisega püüd võõra liigikaaslase lõhna tunda oli kuulda. Nagu oleks oma koeraga jalutanud.\nSee oli minu esimene nii lähedane kohtumine hundiga ja tunne oli igati meeliülendav. Edaspidi on selliseid kohtumisi olnud omajagu (täpselt ei mäletagi enam, kui palju) nii Alam-Pedjal kui ka mujal Eestis.\nMuu Euroopaga võrreldes on ulukiuurimine meil ikkagi lapsekingades. Nii väikese riigi puhul, nagu seda on Eesti, ei ole minu meelest isegi õige rääkida mingist ulukiuurimisest. Suur enamik uuringutest baseerub väikese hulga uurijate suurel entusiasmil. Viimased paar aastat on asjad ses osas hakanud veelgi enam allamäge veerema*. Seoses üldise majandusliku olukorra allakäiguga on ka ulukiuurimise ressursid kõvasti kahanenud. Samas ei ole midagi imestada, sest nimetatud ala on üks suuremaid ressursse nõudvaid bioloogia harusid. Seetõttu saavad seda endale lubada vaid rikkad riigid, kus aga suurkiskjad ammu koos sobilike elupaikadega on kahjuks hävinenud.\nEestit asustav hunt ei ole maailma suuremate killast. Meil on keskmine kütitud hundi kaal 38 kilogrammi. Aga esineb ka 50kiloseid isendeid. Jutud 80kilostest huntidest on ilmselge liialdus. Kõige suuremad hundid elavad Lähis-Arktikas – Põhja-Kanadas, Gröönimaal ning Venemaa lähisarktilistel saartel. Nende kehakaal ulatub keskmiselt 70 kilogrammini.\nHuntide uurimisel ja ka jahil on väga suureks abiks korralik lumikate.\nUsutles Mats Kangur, www.loodusesober.ee\n*Usutlus on ilmunud ajakirjas Loodusesõber 2010 aasta talvel.\nPraeguseks on olukord tunduvalt paremaks läinud: aastaks 2012. sai Eestis kaelustatud kolm hunti ning KIKi (Keskkonnainvesteeringute Keskus) poolt toetatakse huntide tegevuse jälgimist igapäevaselt.\nMarko Kübarsepp esineb Viljandi Linnaraamatukogus\n13. veebruaril algusega kell 17.30 toimub Viljandi Linnaraamatukogu III korruse näitustesaalis (Tallinna tn 11/1) loodusõhtu „Aasta loom - Hunt“. Loodusõhtu külaliseks on Keskkonnateabe Keskuse ulukiseire osakonna kiskjate seire peaspetsialist Marko Kübarsepp. Räägitakse hundist, kui meie aasta loomast üldiselt, levikust Eestis ja maailmas ning tema rollist ökosüsteemis. Antakse ülevaade liigi käitumisest ja muudest huvitavatest aspektidest. Tutvustatakse Eestis kasutatavaid seire ning uurimise meetodeid ning esialgseid uurimistulemusi.\nOsalemine on kõigile tasuta. Loodusõhtu pikkuseks on ligikaudu 2 tundi.


PÄEVAKLÕPS: BRITNEY SPEARS, mis sinu rannafiguurist sai? | Buduaar\nPÄEVAKLÕPS: BRITNEY SPEARS, mis sinu rannafiguurist sai?\n2016. aasta 30. juuni 00:16\nPopstaar Britney Spears (34) kuulub nende naiste hulka, kelle kehakaal on pidevas kõikumises ning ta on meediale varemgi tunnistanud, et head füüsilist vormi hoida pole sugugi kerge. Sellegipoolest suutis ta eratreeneri abiga saavutada lausa kadestamisväärse figuuri, ent tänaseks on see taas kadunud.\nVeel aprilli alguses poseeris Britney paparatsodele julgetes rannarõivastes, tundes uhkust oma treenitud keha üle.\nNüüd, paar kuud hiljem tundub aga, et Britney on otsustanud tervisliku eluviisiga hüvasti jätta. Sellegipoolest näeb ta bikiinides üsnagi hea välja, ent tuleb tõdeda, et treenitud keha sobib talle paremini.\nOn selge, et kahe poja emana peab Britney palju vaeva nägema, et heas vormis olla, ent muusikukarjääriga tegeledes on see paratamatus. Britney edukuse taga on suuresti alati olnud ka tema välimus. Teisalt on see ehtne näide sellest, et ka kuulsus on inimene ning ka nende kehakaal kõigub täpselt samamoodi nagu enamikel naistest.\nTegelikkuses ei mängi mingit rolli see, kas tegu on saleda või ülekaalulise naisega, ilus naine on treenitud ja toonuses figuuriga.


The Grand Hotel Hurghada 4★ | TravelHit Reisibüroo\nThe Grand Hotel Hurghada 4★\nPROMENADE، Hurghada, Red Sea Governorate 84517, Egiptus\nTel: +20 65 3463100\nHotelli eripära on mugav asukoht turismipiirkonnas (promenaad), Hurghada suurim looduslik rand ja Euroopa teeninduse tase. Ja ka tõeline roheline aed, mis ulatub mööda merd, jalutusradade ja pinkidega.\nHotell asub lennujaamast 5 km kaugusel, Hurghada kesklinnast 10 km kaugusel, mere ääres\nLennujaam: Hurghada lennujaam\nKaugus lähima lennujaamani: 5 km\nLähim linn: Hurghada\nKaugus lähima linnani: 10 000 m\nKaugus merest (1 liin): 100 m\nHotell asub esimesel liinil ja sellel on Hurghada parim rand, mida ääristab roheline aed koos jalutusradadega. Sissepääs vette on liivane ja õrn.\nHB eine (poolpansion), hommikusöök (karastusjoogid) ja õhtusöök (jooke pole) on hinna sees. Kõik hinna sees toit sisaldab hommiku-, lõuna- ja õhtusööki, sealhulgas jooke ja suupisteid kogu päeva jooksul.


Lamba- ja kitsekasvatus areneb raskuste kiuste - Põllumehe Teataja\nKategooria: Loomakasvatus, Põllumehe Teataja detsember 2018\nNii seadustega sätestatud reeglid kui ka turuolukord muudavad Eesti lamba- ja kitsekasvatajate elu keeruliseks, kuid sellegipoolest areneb sektor jõudsalt.\nEesti Lamba- ja Kitsekasvatajate Liit (ELKL) sai hiljuti 90-aastaseks. Põllumehe Teatajale räägivad lamba- ja kitsekasvatuse argipäevast liidu juhatuse esimees ja lambakasvataja Urmas Aava, juhatuse liige, lambakasvataja ja lambakasvatuskonsulent Ell Sellis, liidu liige, lamba- ja kitsekasvataja ja kitsekasvatuskonsulent Marge Salumäe, liidu kitseosakonna liige ja kitsekasvataja Mart Kase ning liidu aretustöö koordinaator ja lambakasvatuskonsulent Katrin Tähepõld.\nLamba- ja kitsekasvatajad on Eestis juba ajalooliselt koos tegutsenud, sest ühist on neil palju. Lambad ja kitsed on väikemäletsejad, kelle pidamistingimused ja toidulaud on üsna sarnased. Mõlemad on rohusööjad, kelle peamine toit on hein ja silo. Mõlemaid saab kasvatada liha-, piima-, naha- ja villatootmise eesmärgil.\nTeisest küljest ühendab lamba- ja kitsekasvatajaid väiksus. Kui teha eraldi organisatsioonid mõlema loomaliigi jaoks, oleks keerulisem sektori eest seista, inimestel ei jätkuks aega ja energiat.\nKõige suuremad erinevused on loomapidamise eesmärkides ja väljundis. Lammaste puhul tegeldakse peamiselt lihatootmisega, mis tähendab, et loomadega otseselt iga päev ükshaaval tegelda pole tarvis. Lambakasvatajad müüvad kokkuostjaile elusloomi, kes lähevad suures osas välismaale. Sageli kasvatatakse lambaid ka maastikuhoolduse jaoks.\nKitsekasvatajate eesmärk on enamasti toota piima ning valmistada sellest kitsepiimatooteid, mis tähendab igapäevast loomadega tegelemist. Samuti lisandub tootearendus ning toodete valmistamine ja turundamine. Tooteid turustatakse enamalt jaolt kohalikul turul.\nViimastel aastatel on Eestisse tekkinud ka esimesed piimalambafarmid ja samuti lihakitsefarmid. Väga sageli on lambakasvatajal ka mõned kitsed ja vastupidi.\nMõlemad sektorid arenevad\nNii lamba- kui ka kitsekasvatuses otsitakse uusi väljundeid ja turge. Turustamise pool on keeruline mõlemale, aga eriti lihaloomakasvatajatele. Kohalik turg on väike ja sageli ei osata siin veel lamba- ja kitseliha hinnata, liha letile jõudmise ahelat on keeruline korraldada ning see muudab ka lõpphinna kõrgeks. Samuti on riigi seatud nõudeid just väiketootjail keeruline täita.\nSellegipoolest on järjest rohkem tekkinud loomakasvatajaid, kes oma tootearendusega usinalt vaeva näevad. Seetõttu on kodumaist toodangut järjest rohkem ning lihtsam saada. Ka valik muutub mitmekesisemaks.\nLiidu juhid tõdevad, et kitsekasvatajad on kindlasti viimastel aastatel olnud aktiivsemad ja edukamad oma toodangu turustamisel kui lambakasvatajad.\nMaitsvad kitsejuustud ja praejuustud on leidnud Eesti tarbijate hulgast hulgaliselt fänne ning messidel ja laatadel on kitsekasvatajate toodang lõunaks juba müüdud ja letid tühjad.\nLambakasvatajate toodangust toob raha sisse peamiselt liha- ja nahamüük. Suur osa ettevõtete sissetulekust tuleb aga pigem põllumajandustoetustest.\nLambavilla realiseerimisel on tekkinud suletud ring. Villa ei osteta, sest Eesti lammaste villa kvaliteet on väga ebaühtlane. Lambakasvataja omakorda ei pööra tähelepanu villa kvaliteedile, sest müüa seda nagunii enamasti ei õnnestu.\nLambakasvatajad müüvad loomad suures osas kokkuostjatele, kes turustavad need enamasti Lääne-Euroopasse. Osa ettevõtteid ostab siiski lambaid kokku ka kodumaisel turul müümiseks. Lambaliha on müügil ka Eesti turgudel ja poekettides, aga neid tootjaid, kes suudavad kõigi vajalike tarneahela lülidega ise edukalt hakkama saada, on üksikuid.\nÜvasi talu kitsetalled. Foto: Kristina Traks\nKitsekasvatajate põhisissetulek tuleb enamasti piima ja piimatoodete müügist. Lisaks tegeldakse mõlemas sektoris ka tõuloomade ja karjatäienduseks minevate loomade müügiga. Väiketootjatel on suur abi ka neile kohandatud investeeringutoetustest.\nPaljud loomapidajad peavad omama põhitöökohta kuskil mujal ja loomadega tegeldakse lisatööna. Kuigi on ka selliseid näiteid, kus terve pere lööb kaasa ning väärindatakse nii lambaliha kui ka vill ja nahad ning suudetakse sellest ära elada. Sageli aga lisandub ka sel juhul mingi muu põllumajandusharu või hooldatakse oma loomadega poollooduslikke kooslusi.\nKitsekasvatuses on asi kahetine. Ühelt poolt on paari kitse pidamine enda tarbeks hobi. Kui loomade arv aga suureneb, siis asi muutub. Piim on loomakasvatussaadus ja selle töötlemine ja turustamine on väga täpselt reguleeritud ning nõuded äärmiselt karmid. Kuna Eestis puudub kitsepiima kokkuostusüsteem, siis on piimakitsekasvataja ainuke võimalus rajada meierei ja see on väga suur investeering. Selle töömahu kõrvalt on väga keeruline muul tööl käia.\nSamadel põhjustel müüb ka lambakasvataja oma loomad kokkuostu. Liha töötlemine nõuaks sellises mahus investeeringuid, et see ei tasuks väiketootjale ära.\nLamba- ja kitsekasvatajad on väiketootjad võrreldes enamiku sea- ja veisekasvatajatega nii käibe kui ka töötajate arvu järgi. Toetustega kaasnev bürokraatia – nõuded loomapidamisele, tootmisele, nõuetele vastavuse kontrollid – laieneb neile aga täies mahus.\nLiidu esindajad selgitavad ka seda, et investeeringutoetust saab vaid ettevõte, kus põllumajanduslik tulu on vähemalt 50 protsenti. Põllumajandustoodang on aga vaid loom, mida ta müüb. Kui ta müüb villast tehtud lõnga, siis on see tekstiilitoode. Kui loom on väärindatud vorstiks, siis see on toit. Siit tekib vajadus erinevate ettevõtete loomiseks, aga siis on jälle probleem, et nõutud aastakäive jääb kättesaamatuks, sest paraku kõrvaltegevused on tulusamad kui otsene looma kasvatamine.\nNoortaluniku toetuse taotlemisel on praktiliselt võimatu täita põllumajandusliku omatoodangu realiseerimise kohustust. Alustav ettevõte, kes soetab endale noorloomad – lambad või kitsed –, saab loodusseadustest tulenevalt esimesed talled oma loomadelt, kui need on minimaalselt kümne kuu, aga pigem siiski pooleteise aasta vanused. Aega kulub ka tallede kasvamiseks.\nEsimene lihalambakasvatusest saadav tulu saab seega tekkida järgmisel sügisel pärast tallede ostmist. Alustava põllumajandusettevõtte toetuse loogika aga sellega ei arvesta ja nii peabki alustav noortalunik kalkuleerima, kes toidab ilma rahata tema loomad ajal, kui ta ise tegeleb kõrvaltegevustega, et teenida raha esimese nõutava põllumajandusliku müügitulu tarbeks.\nKitsepiim ei käi toetuste ega hangete alla, mille kaudu jõuab lehmapiim koolidesse ja lasteaedadesse, kuigi kohaliku tootja toodetud kitsepiima viimine sinna oleks ELKL-i esindajate hinnangul õige samm. Samuti ei loeta tõusikkusid ega -jäärasid eraldi toetust väärivaiks loomadeks, vaid tavalisteks lihaloomadeks. Kuigi nende ülalpidamiseks läheb peaaegu kõige rohkem aega, raha ja prusse, mille nad peaga pooleks löövad.\n40% kitsedest ja üle poolte lammastest peetakse Eestimaal mahedana.\nMahepidamine on moes\nVeidi üle poolte lammaste ja umbes 40 protsenti kitsedest peetakse Eestis mahedana. Palju maid, mida karjatatakse lammastega, on nagunii sellised, mida oleks keeruline väetada. Kuna aga väga intensiivset söötmist vajavate loomade jaoks on sööta keeruline mahedana toota või osta, siis oleks keeruline seda numbrit ka palju suuremaks ajada.\nMahetoetused ei kata vahet, mille võrra mahejõusööt on kallim tavajõusöödast. Kui kits annab üle viie liitri piima päevas, siis ta vajab väga head jõusööta, mahedana pole sellist sööta Eestis olemas. Kui seda aga Hollandist sisse tuua, siis muutub mahepiimatootmine mittetasuvaks.\nUnistus fookusega restoranist\nLamba- ja kitsekasvatuse eestvedajad unistavad, et Eestis võiksid olla mõned restoranid, mis seisavad lamba- ja kitseliha väärtustamise ja propageerimise eest. Samuti võiks Eestis olla restoran, mis väärtustab kitsepiima. Kitse- ja lambapiimast tehakse toorjuustu, juustu, kohupiima, võid, jogurtit ja vadakut, millest omakorda saab valmistada mustmiljon toitu, eelroogadest magustoitudeni.\nLamba- ja kitsekasvatajate liidu juhid on kogenud, et inimesed sageli ei teagi, kui väärtuslik algmaterjal on kitse- ja lambapiim. Sama olukord on ka lamba- ja kitselihaga. Fookusega restoran oleks üks õige samm, aga see algatus vajaks restoraniäri seest karismaatilist juhti, leiavad eestvedajad.\nEesti Lamba- ja Kitsekasvatajate Liidu (ELKL) eelkäija Eesti Lambakasvatajate Selts asutati 1928. aasta novembris ning taasasutati 1990. aastal. Liidul on 180 liiget. Liidu põhitegevused on lamba- ja kitsesektori ning liidu liikmete huvide esindamine ning lammaste aretustöö. ELKL on Eesti suurim lambaaretusorganisatsioon, omades tegevusluba nelja lambatõu – EV, ET, dorper, lleyn – aretamiseks.\nLettidele peavad tulema omamaised tooted\nEesti Lamba- ja Kitsekasvatajate Liidu sünnipäeva tähistamisel novembris sai liidult tänukirja Saarte Lambakasvatajate Ühistu juht Veiko Maripuu, kes on lambaid kasvatanud 12 aastat.\nPraegu paarisajapealist lambakarja pidav mees meenutab, et lambakasvatust alustades uskus ta, et nii on võimalik olla vaba inimene vabal maal ehk täiesti sõltumatu – lammas annab liha, piima, sõnnikut, elurikkust, nahka, villa, jõusaali, vaimuerksust jne. „Peagi aga sain aru, et igal heal on oma tumedam pool,” tunnistab ta.\nMaripuu peab probleemiks, et lambakasvatajate sissetulekutest suurema osa moodustavad toetused. „Toetamise eesmärk peaks olema jätkusuutlikkus. Toetamine võiks olla lühiajaline,” leiab ta.\nSamas on ta kogenud, et investeeringutoetusi jätkub Eesti lambakasvatajatele minimaalselt, sest valdav osa ettevõtjatest ei kvalifitseeru selleks. „Ehk oleks mõttekas toetuste omaosalust suurendada? Lahenduseks on ka riigigarantiiga pikaajalised laenud. Nõuded on praegu paindumatud ning tihti ebaõiglaselt karmid ja mõttetud,” leiab ta.\nMaripuu on näinud, et avalikkuse ees domineerib eeskätt kas lambakasvatuse päikeseline või siis tume pool. Esimesel juhul räägitakse toetusmeetmetega käivitatud ettevõtmistest või lambakasvatusega kaasnevast elustiilist, teisel juhul kiskjakahjudest või muudest jamadest. Rohkem võiks aga tema hinnangul rääkida hoopis majandusest ja tootmisest.\nMaripuu imetleb väiketootjaid, kes ausa lõpptootega turule jõuavad. „Kuid mastaapset ühismajandust on samavõrd vaja. Eesmärk peaks olema võõramaise liha, villa, naha, piimatoodete ja teiste importkaupade asendamine omamaistega,” leiab ta.\nMaripuu räägib, et Eesti lambakasvatuses domineerivad hobipidajad, kes ei panusta majandusse otse, vaid kaudselt. „Maastikuhooldusega hoiame liigirikkust, otseturundusega hoiame üleval rahvuslikku rikkust ja nutikat toidujulgeolekut, enamik lambakasvatajatest on õnnelikud oma otsustes ja tegudes,” toob ta näiteid. Ta lisab, et lambakasvataja elu pole küll stabiilne, kuid näeb ka selles helgemat poolt – ebastabiilsus hoiab vaimu erksana.