8. LGITMiK (1965�1970) - ETV 1955-1990\nTeatri, Muusika ja Kinematograafia Instituut)\nMinu m�rkmikesse hakkavad tekkima venekeelsed pealkirjad, filmi- ja teatrimeeste nimed, nende filmid ja lavastused, draamakirjanike elulood. K�ib l�putu kunstialbumite lappamine, kunstnike koolkondadesse paigutamine ja muusikaliteratuuri uurimine ... ja 1965. aasta hilissuvel s�idavadki Eesti Televisiooni �lalnimetatud t��tajad Leningradi.\nLeningrad � aastast 1924. Ja nagu seletab Richard Kleisi, Helmut P�rkopi, Heinrich Riikoja ja Johannes Voldemar Veski 1938. aastal ilmunud �V�ikese Ents�klopeedia� 3. tr�kk (sain vihikutes teatmeteose �nnestunud vahetuse teel kaheksak�mnendail aastail v�lja antud ENEKEse vastu, mille �heks toimetajaks on ikka sama Tartu �likooli rektor (1940) Heinrich Riikoja): � endine Sankt-Peterburg, eesti keeles Peterburi; Maailmas�ja ajal Petrograd. Maailmas�jale ei pidanud 1938. aastal veel j�rjekorranumbrit ette kirjutama. Neevalinnaga on eestlastel aga ikka pistmist olnud ja mingi hulk rahvuskaaslasi seal alati elanud. 1965. aastal oli Leningrad k�ige l�hem suurlinn, kuhu eestimaalane v�hemagi sekelduseta v�is vabalt s�ita.\nKoolitee Leningradis algas tavaliselt varahommikul Varssavi vaksalist, kuhu Tallinna rong saabus. K�ige m�istlikum oligi Leningradi s�ita �ise rongiga. Magama peab ikka ja noorel inimesel polegi oluline, kus � v�ib ka platskaartvaguni kolmandal polkal, kus ebamugavuse taandab rongirataste suigutav l�nksumine. Vahel oli reisikaaslaseks Toomas Alatalu, kes ruttas Leningradi �likooli aspirantuuri, enamasti ikka juba liikuva rongi viimasesse vagunisse h�pates. Metroojaama, Balti vaksalisse, vantsisime veel koos, edasi l�ksid meie teed lahku. Mina s�itsin �lest�usu v�ljakule ja v�ljusin Nevski prospektile, kus olid kuni 1920. aastani �hes ��rikorteris elanud minu t�di ja t�dimees. K�igepealt tuli esimeses ettejuhtuvas kohvikus hommikus��giasi �ra ajada. Edasi Admiraliteedi poole, mille tornitipp paljudelt radiaalselt kulgevatelt t�navatelt selgesti k�tte paistab ja kus Kihnu J�nn\nJuhan Smuuli jutu j�rgi p�ksirihmaga kurssi seadis, kaptenieksami sooritas, ehk palee, mille k�rvale �tienne Falconet 1782. aastal Katarina II palvel Peeter I ratsamonumendi, tuntud �Vaskratsaniku�, p�stitas.\nEnne Anit�kovi hobusetaltsutajatega silda (skulptuurid l�i baltisaksa kujur Peter Clodt von J�rgensburg 1833�1850) tuli p��rata paremale ning minna Fontanka kaldapealset m��da krahv ja kindralfeldmarssal Boriss Petrovit� �eremetjevi lossini. �eremetjev oli mees, kellega eesti rahval P�hjas�ja ajal palju pahandust on olnud, kes Narva lahingus Peeter I ratsav�ge kamandas ning kelle juhatusel Erastvere ja Hummuli lahingus (1702) Rootsi v�gesid l��di, Eestimaad r��stati ja Tartu linna piirati (1704).\nN��d, enam kui paar sajandit hiljem, asus lossis Arktika ja Antarktika teadusliku uurimise Instituut. Sinna tuli vahel sisse astuda, et �le anda �dede Viidingute � Mari v�i Anni � saadetised abikaasadele Andres Tarandile v�i Enn Kreemile, kes talvitusid L�unanabal.\nMuide, Enn Kreemiga istusime m�nda aega hiljem televisioonimajas �hes toas ja esimene asi, mida minult sooviti, oli: ��ra Sa mu poissi �ue luba?!� Jaagup Kreem oli parajasti �nnelikus ja energilises iseseisvumiseas ning enamasti arenesid s�ndmused nii: telefonihelin � �Tere. Kas issi on seal?�. Ja kui ei olnud, siis: �Kuule, onu, kas v�ib, ma l�hen �ue?!�. Onu pidi siis Kreemide pere p��stma esiteks poisi otsimisest ja hiljem murjani p�hjalikust puhtaksrookimisest, s.t �uemineku isa korralduseni rangelt �ra keelama.\nEdasi tuli astuda veel m�ned sammud ja j�udsimegi j�rjekordse sillani, mille �ks ots viis �le Fontanka Leningradi tsirkuse ette, teine toetus v�ikesele skv��rile, kust algaski Mohhovaja t�nav ja majas number 34 asus LGITMiK. Kohe �le t�nava paiknes amfiteatri saaliga �ppelava, kus tehti t�islavastustega proove ja anti linnarahvale teatrietendusi. Sisseastumiseksamid\nSisseastumiseksamite ajaks majutati meid Vassili saarele, teisele poole sadamat, �eleznovodski t�navale. Sealse �hiselamu alumise korruse �hisk��gis praadis omletti tulevane Kongo kultuuriminister, elasid tema kursusekaaslased, draama-, opereti- ja nukun�itlejaks valmistujad. Meile j�tkus ruumi �lemise korruse v�imlas. Seal siis k�ik l�bisegi ��bisimegi. P�eval aga tuli sooritada sisseastumiseksamid.\nEsmasp�eval, 13. septembril\nTeisip�eval, 14. septembril\nkirjand vene- ja n�ukogude kirjanduse teemadel.\nKolmap�eval, neljap�eval 15.�16. septembril\net��did, muusikalised katsed.\nReedel, laup�eval, 17.�18. septembril\nEsmasp�eval, 20. septembril\nKolmap�eval, 22. septembril\nvene keele ja kirjanduse suuline eksam.\nNeljap�eval, 23. septembril\n25.�29. septembril sissejuhatav sessioon neile, kes esimese n�dala vastu pidasid.\nKonkurss oli 7 inimest kohale. Konsultatsioonil selgitasid meie tulevased �ppej�ud Vadim Petrovit� Gorlov ja Aleksei Aleksandrovit� Resser sisseastumistingimusi ja teatasid, et kohtume nendega neljal korral.\nL�hijutu p�hjal tuleb koostada:\n�\tkirjanduslik stsenaarium, peatudes detailsemalt �hel stseenil,\n�\teksplikatsioon, m��ratleda ideelis-kunstilised kavatsused, s�nastada pealis�lesanne, kirjeldada l�bivat tegevust ja kontrategevust. Leida �anr, kirjeldada n�itlejate m�ngu olulisi momente ja muusikalist kujundust. T�� kirjutamiseks antakse aega kuus tundi.\n2. Et��did � kas etteantud teemal, vanas�na p�hjal v�i kujundada mingil teemal staatiline kaader.\n3. N�itlejameisterlikkus � m�elda kolme antud m�rks�na p�hjal v�lja et��d ja see lavastada. 4. Kollokvium � vestlus eelk�ige stsenaariumi p�hjal, kusjuures k�simusi esitatakse k�igi kunstialade kohta. Oma kirjat��d (kirjand asendati rahvuskoolidest tulnuile �mberjutustusega) tuli vaatamata v�hesele vene keele kirjutamiskogemusele ise valmis meisterdada. See �nnestus t�nu tugevale konsultandile Uno Maasikale, kes �le t�nava asuvas rjumot�najas istus ja hoolsalt vigu parandas. Muide, rjumot�najad olid tol ajal Leningradis laialt levinud. T�psemalt �eldes olid need v�ikesed keldripoed, kus �he rubla eest sai 50 grammi viina ja �he v�ileiva � kogu lugu. V�ileiba ei saanud 50 grammita ja 50 grammi ilma v�ileivata. Kordade arv ei olnud piiratud ja selle v�ileivaga sai eksamij�rgse pinge kenasti maandatud.\nMul tuli v�lja m�elda et��d s�nade koolivihik , t�rv ja linnuke p�hjal. Mismoodi see linnuke seal lendas ja kus v�is olla\npoint, mitte ei m�leta, aga vanast m�rkmikust leidsin kirja panduna grupi, kellega koos olin neid et��de lavastanud ja m�nginud. Sinna kuulusid Stanislav Kovaljov � poolh�imlane Marimaalt, ja nagu hiljem selgus, kursuse k�ige andekam n�itleja; Boris Kaplan, kes siis oli veel Kaplan, aga kes praegu on\nKereselidze ja elab Hersonis. Siis veel keegi T�umak ja l�puks l�tlanna Guna Balode, siis juba k�rgema haridusega filmin�itleja, l�petanud Sergei Gerassimovi kursused VGIK-is.\nKollokviumil hiilgas oma teadmistega muusikak�simustele vastates konservatooriumiharidusega koorijuht Maie Kivita. Minu peaaegu l�petatud tehniliste teadmiste vastu, mis olid omandatud TPI t��stus-tsiviilehituse �ppegrupis koos Mikk Mikiveri, muusik Valdo Ratassepa, arhitektide Peep J�nese, J�ri Jaama, tuntud m�lum�ngur Peep P�rna, aga ka t�naste doktorite, professorite Karl �igeri, �lo T�rno, J�ri Suti ja mitmete asjalike ehitajatega teatud aja koos �ppides, ei tundnud huvi mitte keegi! Ka teatrialaseid k�simusi, mille vastused sisseastumisel peamiseks kriteeriumiks olid, ei saadudki meile esitada, sest Vene kaasaegset teatrit olime n�inud v�he, Eesti teatrit aga ei tundnud k�sijad.\nEriala eksamitulemuste kokkuv�te oli meist k�ige parem Maiel � 3,81 punkti, minul vaid 3,26. Kuna Maie Kivita t��tas toona televisioonis ajutiselt, mittekoosseisulisena, j�in mina p�rast k�ikide eksamite sooritamist kohe kursuse nimekirja, tema kuni dokumentide kordasaamiseni ehk j�rgmise �ppesessioonini kandidaadiks.\nViieaastase stuudiumi l�petas 1970. aastal 27 draama- ja televisioonire�iss��ri, l�tlasest\nAttest kuni aser Kasim-Zade-Azerh-Kafar-Akki-Ogl�ni, keda me selguse ja l�hiduse m�ttes Azeriks kutsusime.\nL�hemalt v�ib kooli draamakunsti teaduskonna tegevusest aastail 1968�1973 lugeda v�ljaandest �Stsenit�eskaja pedagogika� (Leningrad, 1973).\nAlmanahh algab Georgi Tovstonogovi 1970. aasta esimese draamakunsti loengutunni �leskirjutusega ja l�peb instituudi asutaja Vsevolod Meierholdi 1918. aasta juulis kirjutatud �Lavaliste etenduste meisterlikkuse kursuste� (tolleaegses k�nepruugis) esimese �ppeaasta tulemuste kokkuv�ttega �Lavastuse �ppimise skeemid�. Lisades on kirjas diplomilavastused, nende aastate l�petajate nimed � n�itlejad ja re�iss��rid, nukuteatri n�itlejad ja kunstnik-skulptorid, lasteteatri- ja muusikalise kom��diateatri n�itlejad ning l�puks televisioonire�iss��ride kaug�ppeosakonna l�petajad.\nTelevisioonirahva esimene lend l�petas 1968. aastal ja 1972. aastaks oli l�petajaid Eestimaalt seitse � Jaak Mamers, Arno Sassian, Maie Kivita, Hillar Peep ja meiega koos l�petanud Helle Karis dotsent David Karassiku meistriklassist. Muuseas, Helle Karis sooritas 1964. aastal edukalt eriala sisseastumiseksamid Moskva kinoinstituuti (VGIK). Kui tal paluti dokumendid Leningradist �ra tuua, l�i ta kartma aine ees, kus ajaloolist t�de �learu katkutud ja sakitud oli. �See oli aine, millest ma ei saanud ka m�istusega �ldse aru. Kartsin neid eksameid, kuigi mind oleks arvatavasti l�bi veetud,� arvab Helle Karis tagantj�rele ja see on vist ainus, mida ta oma elus t�siselt kahetsenud on. 1971. aastal l�petasid stuudiumi Uno Maasikas, Rein Proso, hiljem Riho Raie\nja 1983. a Vilja Palm, ETV teleteatri peare�iss��r aastatel 1988�1999 (sarja �Wikmani poisid� re�iss��r, 1995), 1986. aastal Jalvisted � Juho, Natalja ja ongi k�ik.\nTeatrilavastajatest olid Tovstonogovi koolis enne meid �ppinud Sulev N�mmik ja 1967. aastal Georgi Tovstonogovi\n�pilasena Heino Torga.\n�ppeprogrammi tutvustamiseks esines sissejuhatava loenguga paljudele juba tuttav Ivan Jermakov, n��d siis kateedrijuhataja ja k�rgkooli lektori rollis. Saime teada, mis meid l�hema viie aasta jooksul ees ootab ja v�isime v�rrelda oma ettekujutust ja teadmisi televisioonist nende teoreetiliste seisukohtadega, millele tugines kateeder ja mis esitati loengupeat�kis.\nMis (sic!) me sellised oleme?\nOleme s�nteetiline n�htus, tehniline kunst ... Peamine on kohaloleku efekt. Peame andma vaatajale v�imaluse kohe, samal s�ndmuse toimumise hetkel n�ha ja kuulda inimest, peame andma vaatajale tehnika abil v�imaluse m�elda, v�imaluse n�ha neid m�tteid. Inimesi tuleb maast-madalast hakata �petama oraatoriteks, v�ikesest peast loogiliselt m�tlema ja ennast v�ljendama. Re�iss��ri �lesanne n�itleja jaoks televisioonis on vaadata kogu aeg saali, tunda vaatajat! Kui k�ik v�ib muutuda, areneda, siis �ks ei muutu kunagi � see on ekraan. Oleme v�ikese ekraani kunst (maloekrannoe kino � termin, mida ametlikult kasutati ja mille vastu televisiooni t�elised patrioodid vihaselt v�itlesid). Re�iss��r peab teadma, millisesse teatrisse ta on tulnud. V�ga vajalik on oma esteetiliste t�dede otsimine, neile kinnituse leidmine. Peame v�lja t��tama televisiooni-re�iss��ri profiili. Televisioon algab �hiskondlik-poliitilistest saadetest ja seal ta elab!\nV�idete t�estuseks tsiteeriti Stanislavskit, Meierholdi, Eisensteini, Rene Clair�i, ja toodi n�iteid Sergei Urussevskilt, Stanley Kramer�ilt, Dziga Vertovilt, ning tunti r��mu televisiooni kriitikute esimestest artiklitest. Vladimir Sappakut aga ei mainitud kordagi, vaatamata sellele, et �Televisioon ja meie� oli lebanud juba kaks aastat lugemislaual. Kas ikka veel Venemaa kahe pealinna vahelised vastuolud?! Koolit��d\nEdasi jagati v�lja kodut��d � Maksim Gorki teose �Vaenlased� ja �he m�ngufilmi anal��s. J�rgmisele sessioonile tuli kaasa v�tta �ks oma saate stsenaarium, korralikult l�bi t��tatud vasema poolega ehk p�hjaliku pildirea kirjeldusega. Ka pidi saade olema viimase poole aasta jooksul eetris olnud. Lisaks oli vaja m�elda et��dile, mis tuli lavastada j�rgmisel sessioonil. Loomulikult sooviti nii �Vaenlaste� kui ka valitud filmi k�sitlust l�htuvalt pealis�lesandest, l�bivast tegevusest jne.\nV�ibolla on j�rgmine absats lugejale igavav�itu ja teatrikoolis k�inule �learu tuttav, aga M. Gorki �Vaenlaste� kodut�� teoreetiline osa pidi sisaldama ka �he n�idendi tegelaskuju � Tatjana, Nadja v�i Levini anal��si.\nTuleb leida valitud kangelase koht n�idendis. Miks oli Gorkil vaja\nl�litada tegelaste hulka selline kuju? Millist m�ju avaldab see\ntegelane n�idendi pealis�lesande lahendamisel?\nKuidas tegutseb valitud kangelane l�biva tegevuse liinis?\nLoominguline osa seisnes allj�rgnevas:\n�ppida tundma valitud kangelase elu, kirjeldada seda kuni n�idendini\nja l�hidalt ka p�rast n�idendit (naljatades soovitati � kuni\nm�ne p�evani enne surma). Leida k�ik oluline, mis on kujundanud\nvalitud kangelase iseloomu ja k�itumise. Vormilt v�is see olla\np�evik, �lestunnistus, re�iss��rile saadetud kaitsek�ne v�i\nnagu praegu armastatakse �elda mida iganes. Peamine n�ue oli �\nTuleb m��rata rolli pealis�lesanne ja l�biv tegevus.\nEsitada rolli tegevustiku anal��s. Kirjeldada k�iki s�ndmusi, mis\nm�jutavad antud kuju, s�ndmusi nii laval kui lava taga.\nTuleb m��ratleda re�iss��ri pealis�lesanne. Mida soovid �elda praegusele vaatajale? V�ljendustes soovitati olla verbaalne, konkreetsete viidetega vaatustele, stseenidele, t�iendavat kirjandust t�pselt tsiteerides!\nT��de kooli saatmise viimaseks t�htp�evaks oli m��ratud juba 5. november. Tohutu p�hjalikkusega lisati kohustuslikku kirjandust. Teatri- ja filmialaste teostega olime ju enamv�hem tuttavad, kuid lavak�ne ja n�itlejameisterlikkuse lekt��r algas lisaks Stanislavskile hoopis kahe suure Ivani t��dest. Akadeemik Ivan Set�enovi (Tartu �likooli auliige 1902. aastast, �Peaaju refleksid� 1863) p�hjal pidime teada saama, et nii teadvus kui ka alateadvus talitleb reflektoorselt; akadeemik Ivan Pavlovi (Nobeli preemia 1904) t��des tuli lisaks koolis �pitule s��vida tingrefleksidesse ja veenduda inimese kahe signaalis�steemi olemasolus. Samas pidime uurima joogide hingamist, olema kursis ps�hholoogia ja k�berneetika uudistega. Tungivalt soovitati tutvuda �igusteadlase Anatoli Koni kohtuk�nede ja protsesside kirjeldustega (eesti keeles ilmus �M�lestusi Vera Zassulit�i kohtuasjast� alles 1977. a).\nV�liskirjandus ja -teater. M�ned probleemid lahendas siin A. Aniksti 1967. aastal ilmunud raamat �Draamateooria Aristotelesest Lessingini� (Nauka, Moskva 1967). Kirjanduse lugemist tuli aga alustada juba Homerosest. �Iliast� n�uti vaid peat�kkide kaupa, �Od�sseiat� tervikuna. Ja nii edasi � antiikdraamast l�bi sajandite ja ajastute Shakespeare�ni ning sealt t�nap�evani v�lja. Kui �Shakespeare valitud teostest� oli 1966. aastaks ilmunud Georg Meri jt t�lkes 5 k�idet, siis m�nigi raamat kohustusliku kirjanduse nimekirjast ilmus maakeelsena alles hiljuti � n�iteks Apuleiuse �Metamorfoosid ehk Kuldne eesel� (Hortus Litterarum, 1994). Mis seal salata et eksamile veidigi kergema s�damega minna, tuli mitmel puhul kasutada originaalteose asemel kirjandusantoloogiaid ja lugemikke.\nMeistritest p�hendus Vadim Petrovit� Gorlov kahel esimesel �ppeaastal meie praktilise n�itejuhtimise ja n�itlejameisterlikkuse t�stmisele. Igal sessioonil tuli midagi kiiresti ja palju lavastada, ise �mber kehastuda. Kursus jaotati v�ikesteks gruppideks ja proovid, �igemini vaidlused, kestsid viimase metroorongini ning Vadim Petrovit� pidas vapralt l�puni vastu.\nTeisip�eval, 8. veebruaril 1967. aastal, II kursuse esimese sessiooni eelviimasel p�eval, toimus re�issuuri arvestus. P�hap�eva olime veetnud Ermitaa�is, esmasp�eval lihvisime s�da��tunnini oma etteasteid. Seekord oli tegemist valmidega. Maie m�ngis erinevates �lavastustes� Liblikat ja Hiirt, mina H�rga ja Varblast ning soleerisin kanapoegade kooris teemal: �Ts�pljonok �arenn�i, ts�pljonok varenn�i, ts�pljonok to�e hot�et �it!� (�Tibuke praetult, tibuke keedetult, tibuke tahab elada ka�). Eks koomiline v�is see ikka v�lja n�ha k�ll, kui t�isinimesed, m�ned juba varases keskeas, tembutavad ja laulda m�irgavad. P��dsime ja pingutasime, et olla veidigi Georgi Tovstonogovi kuulsate kursuslaste ja nende �Zrimaja pesnja� v��rilised. Valmidega j�tkus t�� ka kevadsemestril ja kursuse l�petamisel andsime m�rkimisv��rse, instituudis isegi teatud t�helepanu p�lvinud kontserdi.\nAleksei Aleksandrovit� Resseri �lesandeks j�i meie teoreetiline innustamine ehk loengud Stanislavski s�steemist ja televisioonist selle sees. Aleksei Aleksandrovit� oli arukas ja erudeeritud inimene, kes t�iendas pidevalt oma teadmisi kodulinna ajaloost ja inimestest. Igal �ppesessioonil korraldas ta meile fantastiliselt k�rgetasemelise ekskursiooni lubatud ja lubamatutel teemadel, ennekuulmatute faktidega lubatud ja keelatud isikute, �ismide� ja s�ndmuste kohta. Tema ettekandeid illustreerisid peast esitatud tsitaadid ja pikad luuletused, iseloomustas kirglik esitluslaad katarsise ja peaaegu kokkuvarisemiseni ekskursiooni l�pul. Aleksei Aleksandrovit�i �lesastumist saatsid meie t�nulikkusest innustunud ovatsioonid. Samasuguse kirega kandis ta ette ka oma loengud. Seistes auditooriumi ees t�isnurka kallutatud �lakehaga, k�ed p�randa kohal k�lkumas, alustas ta meile vajaliku m�tte sisendamist, mille me pidime l�puks kinni p��dma lae alt, tema �lest�stetud k�te vahelt, kuhu see oli apoteoosina t�stetud.\nAleksei Aleksandrovit�: Mitte k�ikidele pole antud v�imalust olla uue kunsti h�lli juures. Me peame avastama seadused, mille abil hakkame juhendama tavalisi inimesi nii, nagu juhendas n�itlejaid Stanislavski. Reaalse elu tasand on (я есмь) � mina olen, kunst seisneb v�ljam�eldises (если бы) � kui ma oleksin! Mitte �htegi p�eva m�tlemata, mis seob esimest v�i teist kunstiga! Elut�de ja kunstit�de on erinevad n�htused. Osa m�ngida on kergem, kui esineda enda nimel. Ma ainult natuke m�ngin, inimene on ainult natuke surnud!? Iga�ks v�ib huvitavalt esineda iseendana. Tuleb leida tee tema juurde, tuleb osata talle l�heneda. Tuleb osata inimesi veenda, et nad tahaksid esineda. Inimene peab tahtma oma elukogemust edasi anda. Tuleb �petada inimesi t�de v�lja �tlema, tuleb �petada vaatajaid kuulama! V�ga t�htis on isiksuse v�lu. Tuleb armuda inimestesse, kellega t��tate. Oleme l�puni inimestega seotud�. (Need on vaid m�ned m�rkmed loengukonspektist.)\nEdasi tuli kuulata Aleksei Aleksandrovit� loenguid Stanislavski s�steemist (minu jaoks j�rjekordselt), l�bivast tegevusest ja vastutegevusest. Tahvlile joonistati nooled kogu n�idendi ja iga peategelase ja vastutegutseja tarbeks � nagu s�jategevuse lahinguplaan. Sellest oli tublisti kasu kodut��de tegemisel. Mind �llatas reaalse elu (mina olen) sidumine ja seotus Stanislavski s�steemiga. Aga m�tlema pani esitatud vajadus sisendada inimesele soovi esineda televisioonis. Oma praktikast, mis siis k�ll alles viie aasta pikkune oli, ei �nnestunud mul meenutada �htegi juhtumit, kus ajakirjanik v�i re�iss��r oma energiat, veel v�hem seksapiilsust inimese veenmiseks eriliselt kulutanud oleks. Sajandite v�ltel on inimkonda programmeeritud vajadus anda edasi oma elukogemus. Kui seda poleks seni tehtud, k�kitaksime alles puu otsas. Sama kindlalt v�ib ka nentida, et tublisti suurenenud on inimlik edevus. M�rksa keerulisem ja re�iss��ri jaoks professionaalselt vajalikum on oskus n�idata inimest teleekraanil nii, et ta j��ks inimeseks ja et oleks n�ha tema suhtlemine vaatajaga.\n�heks n�iteks formaalsest suhtumisest esinemisse v�iks tuua ETVle kunagi kohustuslikuks tehtud saatesarja �Tsiviilkaitse k�igile�, mis oli tavaliselt eetris kas saatekava alguses v�i isegi enne seda. Seal esinesid enamasti k�rgemad erus�jav�elased keelemusklile kulunud venekeelse loenguga mingil v�ga vajalikul teemal. Auditooriumi moodustas vaevalt paar protsenti kogu vaatajaskonnast. Esineja juhendamine v�is toimuda nii: �Seltsimees polkovnik, Teie istute sellele toolile ja vaatate sellesse kaamerasse. Alustamiseks annab abi k�ega m�rku. K�ik!�. �Slu�ajusj!� kostab s�jav�elane.\nKaadrisse ilmub midagi pingsalt j�llitav s�jav�elane. Aga kohe (arvata v�ib, et abi k�eliigutuse peale) manab ta n�ole m�istva naeratuse, noogutab, vaatab kaadrisse ja alustab. Aparaadiga suhelda pole aga lihtne. Peagi otsib lektor pilkkontakti operaatoriga, kes aga poeb kaamera taha peitu, re�iss��ri abi on kusagil kaugemal. Veel m�nda aega suudab esineja suhelda kaamera vahendusel vaatajaga, siis aga l�heb pilk r�ndama �le k�rvalseisvate kaamerate, �le muu aparatuuri, kuni tardub kusagil p�randa l�hedal. Esineja on leidnud monitori, kus keegi s�jav�elane midagi r��gib. Veel hetk, mees tunneb �ra iseenda ja j��b seda k�ige kaunimat ja targemat inimest imetlema, kuni tekst otsa saab ja saade �ra l�peb. Suhtlemist vaatajaga ei toimunud, puudus silmside vaatajaga, visuaalne kommunikatsiooniprotsess ei olnud sisuline. Mida teha? T��\n�ige pea tuli nendele probleemidele t�siselt m�elda, ka teooriat uurida, sest 1967. �ppeaasta koduse �lesande teema oli �T�� esinejaga kaadris�. Heaks abimeheks m�tisklemisel olid ajakirjas �Sovjetskoje radio i televidenie� avaldatud artiklid, milles kirjutati �ige usinasti televisiooni lahtim�testamise ja saadete tegemise p�evakohastest probleemidest ja ka telere�iss��ri ametist.\nKoolit�� algul kurtsin koos Leonid Zolotarevskiga, et sellised teosed, nagu �Minu elu televisioonis� ja �Improvisaatori t�� enda kallal� pole veel ilmunud ning seet�ttu tuleb arutlustes esinemisest televisioonis tugineda enda ja oma kolleegide praktilistele kogemustele ning t�helepanekutele (�Elava televisiooni alfa ja oomega�. Ajakiri Sovjetskoje radio i televidenie, nr 4, 1967). Aastaid hiljem teatab ETV kunstiline juht, peare�iss��r T�nis Kask teleajakirjanikele:\nTelevisioonis on tekkinud re�iss��ri osa devalveerumine, tema t�htsuse ja vajaduse allak�ik saate juures. Telere�iss��rid jagunevad kolme gruppi:\nkeda saate juures on vaja,\nkes saate juures v�ivad olla,\nkeda saate juures vaja ei ole.\n�nneks on viimane grupp k�llaltki v�ike, aga kartusttekitavalt suur on teine grupp. Ka toimetajatega on sama lugu. Ajapikku annab siin tunda meie professionaalne ettevalmistus, �igemini professionaalse ettevalmistuse puudumine.\n(TV kujundikeel, loeng 23. aprillil 1974)\nMida siis saate juures olla v�iv v�i selle juures vajalik re�iss��r esinejatega ette v�tta suudab?\nNagu me juba veenduda v�isime, ei aidanud eelnev teatrialane ettevalmistus palju edasi. N�itleja�lesannet saatesse palutud tavalisele inimesele anda pole v�imalik. Ei saa ju �elda, et palun minge selle lauani ja esitage samal ajal oma teksti. Inimene kas �tleb ja l�heb v�i l�heb ja siis �tleb, aga v�ib re�iss��ri soovile vastu tulla p��des koguni komistada ja kukkuda. Ka helitehnilised tingimused ei v�imaldanud toona d�naamilisi misanstseene planeerida. Mikrofonikooguga oli v�imalik p��da heli �hes v�i teises kaadris, aga mitte kogu saate jooksul esinejaid taga ajada. Seega prevaleeris staatiline, lauatagune vestlusvorm ehk r��kivad pead ehk pildiraadio ehk jne. Aga ka sellise saate tegemisel tuli pildin�itajatel k�llaltki osav olla, selleks et vaataja ei peaks suhtlema vestleja k�rva, profiili v�i siluetiga, mida t�nap�evalgi ette tuleb, kuid mis ei pruugi sugugi kavatsuslik olla. Miski ei tohi segada esinejale silma vaatamist, miski ei tohi segada esinejaga suhtlemist.\nLisaks Vladimir Sappakule leidus tol ajal juba teisigi televisiooni suhtlemisprotsessi kirjeldajaid. N�iteks arutleb Leonid Dmitrijev nii: �Elus pole s�nnis vaadata inimesele otse silma. Ebamugav on see nii meile kui ka temale. Televiisori ekraanil v�ib vaadata niipalju kui tahes, �ksikasju nautides. Ja h�bi pole sugugi ei sellel, keda vaadatakse (teab, mille peale v�lja l�ks!), ega sellel, kes vaatab (niikuinii ta ei n�e!) Ja mitte lihtsalt vaadata, vaid ka v�ljan�gemist � silmi, naeratust, soengut, riietust hinnata. J�lgides inimese �este ja miimikat, kuulates h��le t�mbrit, tema s�nadega n�ustudes v�i mitte, p��ame alati tungida p�hamast p�hamasse � tema hinge, m�ista, kes ta selline on?� (�Dokumentaalne kunst�. Sovjetskoje radio i televidenije�, nr 6, 1967).\n1986. aasta Eesti Teleraadiokomitee iga-aastases almanahhis �Panoraam�, mida tookordne toimetaja Aare Tiisv�li tagasihoidlikult bro���riks nimetab, k�sitletakse esinemisprobleeme j�rgnevalt:\nAjaleht kirjutab! Raadio r��gib! Televiisor �tleb!\n�eldu seostub otsemaid konkreetse �tlejaga, meile silma vaatajaga. Oma silm on kuningas! Uus usutavuse tase kommunikatsiooniprotsessis. Televisiooni suurekstegeva luubi all, kus t�helepanu on koondunud just praegu �eldavale s�nale, praegu m�eldavale m�ttele, tekib situatsioon, kus m�tte liikumine on n�htav, ja mis veel olulisem, v�ljendaja siirus kontrollitav. Silm on hinge peegel! N�ete, juba mitme vanas�na abil saab k�nelda televisioonist, kaasaja tehnilisest suhtlemisvahendist. V�ib arvata, et televisioon on k�llalt l�hedane inimestevahelisele suhtlemisele, loomulikule inimkontaktile k�igi oma silmavaatamiste, �hkamiste, miimika ja �estidega ... ka televaataja teab, et enamlevinum saatevorm on vestlus, intervjuu, mis iseenesest on eelk�ige normaalne inimestevaheline suhtlemisviis, ja alles siis raadio-tele-ajakirjanduslik �anr. Milline roll ja �lesanded on selles, �tleksime peaaegu et intiimses situatsioonis (kahe inimese omavahelises jutuajamises) re�iil? Kas suudab re�iss��r kolmanda inimesena (koos kogu v�ljendusvahendite tehnilise arsenali: valguse, kaamera, heli- jne aparatuuri ja teenindava personaliga) seda intiimvestlust n�idates ja professiooni nimel tegutsedes j��da abistavaks, mitte segavaks l�liks?\n(�Televisioonist, v�ljendusvahendeist, re�iist�. Panoraam. 1986)\nKontrollt��s alustasin esinejate klassifitseerimisest. J�ttes nende hulgast v�lja n�itleja rollis, jaotasin �lej��nud seltskonna kaheks, l�htuvalt sellest, kas esinemine toimub 1)\ntelevisiooni nimel v�i\nEsimesse gruppi kuuluksid k�ik televisioonit��tajad � diktorid, kommentaatorid, korrespondendid, reporterid, ka n�itlejad, kuid mitte rollis, ja �ldse esinejad, kes on saanud televisioonilt �lesande ja �iguse esindada k�nealust kommunikatsioonikanalit.\nTeise gruppi kuuluksid esinejad k�ige laiemas m�ttes, inimesed, kes on palutud televisiooni ja kellelt oodatakse midagi.\nMida me siis ootame televisiooni palutud esinejalt? K�igepealt iseendaks j��mist! Aga kuidas j��da erilistes tingimustes iseendaks? Tingimustes, kus su n�gu m��ritakse k�igepealt paksult pumatiga kokku, siis viiakse sind pro�ektorite valgusesse, pistetakse nina alla mikrofon ja n�utakse ausat vastust enamasti k�ll arukatele k�simustele. Lisaks tahab televaataja n�ha sinu m�tte liikumist ehk sind kui isiksust loomishetkel.\nSamas on erinevatel teleajakirjanikel, erinevatel televisioonikanali nimel tegutsejatel esinejaga suheldes iga�hel oma stiil ja olenevalt saatest ka erinevad soovid. M�ned n�ited:\nPant � esineja oli eelk�ige dokumentaalne kinnitus, illustratsioon\ntema enda koostatud plaanile, filigraanselt v�ljat��tatud m�ttele;\nKarem�e � sirgjooneline, aval l�henemine esinejale;\nTalvik � s�bralikult familiaarne, tulemuslikult esinejat toetav\nHein, Enn Eesmaa � intellektuaalne suhtlemine ratsionaalsel\nOtt � pealetungiv, ennastdemonstreeriv suhtlemine sensatsiooni,\nMaasikas � kergelt irooniline, vahel sarkastiline suhtumine\nMillisesse rolli seab professioon re�iss��ri k�ige elementaarsema �anri, televisiooniintervjuu ettevalmistamisel ja n�itamisel, millised on v�imalused t��tada elava s�naga? Arvestatavad k�ttesaadavad juhendid olid siis ja on ka praegu m�eldud eelk�ige ajakirjanikele, koostatud enamasti raadiomeeste poolt, teksti kirjutamise ja ettekandmise kogemustele tuginedes. TR� toimetistest �Fakt. S�na. Pilt� on juba juttu olnud. 1972. aastal ilmus\nOsmo A. Wiio raamat �Kas sinust saadakse aru?� (�Ymm�rret��nk� sanomasi?�. Helsinki, 1968). Ja alles 1996. aastal �Teleajakirjandus�. See on Tartu �likooli kirjastuse v�ljaanne, t�lgitud 1992. aastal H.- G. M�lleri ja M. Thorseni esimesest taanikeelsest teleajakirjandust k�sitlevast raamatust ja m�eldud ajakirjanikele. Lisaks mitmed suhtlemisoskust kirjeldavad ja vastavaid uurimusi k�sitlevad raamatud. Aastanumber oli aga siis 1967 ja kontrollt�� tuli esitada t�htajaks. Mida siis ikkagi teha?!\nArtiklis �Dokumentaalne kunst� (Sovjetskoje radio i televidenije.� nr 8, 1967) j�uab L. Dmitrijev j�reldusele, et ainus v�imalus inimest avada on stuudio varjatud kaameraga. Vaatamata koolit�� lehek�ljeserval laiavale m�rkusele �njet!� on selles iva. Piilukaamera meetodit kasutatakse inimese lahtiriietamiseks, tema t�elise mina avamiseks t�nap�evani, kahjuks enamasti k�ll televaataja naerutamiseks teiste inimeste arvel. Tolleaegse otsesaate tootmistingimustes ei saanud aga inimest lausa petma hakata. Filmilindile j��dvustamine oleks aga olnud v�ga kallis, liiatigi ei lubanud eetika materjali salaja, esinejale n�itamata, eetrisse anda. Selles k�simuses aktsepteerisin �ppej�udude arvamust. Vastupidiselt aga nende ootustele avada oma meetod t��s esinejaga, (kirjeldada, kuidas ma palehigis m�jutan esinejat televisiooni tulema, kuidas �petan istuma, kuidas astuma, kuhu vaatama ja kuidas r��kima) keeldusin vahetust �re�iss��ri t��st� esinema palutud inimesega.\nEsinejaga suhtleb intervjueerija, korrespondent, kommentaator jne, ehk televisiooni esindav teleajakirjanik. N�iteks oli Valdo Pandil kombeks oma esineja vastu v�tta juba garderoobis, juhatada ta stuudiosse, tutvustada esinemiskohta. Istet v�tnud, oskas ta sundimatult �le minna vestlusele ja eetrisse nii, et saatel�igu v�i intervjuu l�ppedes v�is esinejal tekkida k�simus � aga ma pidin ju televiisoris esinema, millal see siis veel tuleb! Veel suurema segaduse oleks esmakordsele esinejale tekitanud vist re�iss��ripoolne loeng v�i kategoorilised �petuss�nad enne saadet.\nTagantj�rele meistrite �llatust ja n�utust vaagides m�istsin, et tookord valitses ikka veel usaldamatus ajakirjaniku tegevuse ja esinemise vastu otsesaates. Tunnustatud ehk viseeritud inimesi oli v�he ja v�he oli ka suhtlemist eetris. P�hiline esineja oli diktor kaadritaguse tekstiga v�i rangelt viseeritud esineja monoloogiga eetris. Ja kuiv�rd nappis ka televisiooni tehnilisi vahendeid, tuligi t�siselt tegeleda esineja ja tema �lesastumisega otsesaates.\nAga kas ja kuidas pidanuks juhendama n�iteks Leo Soonp��d, Juri Lotmani loenguid, Toomas Alatalu kommentaare v�i Fred J�ssi vabavestlust loodusteemadel? Televisioonisaade\nvajalikuks t��d telekanalit esindava ajakirjanikuga, saatejuhiga ja\ntema vahendusel olin valmis vajaduse korral juhendama ka esinejat. Seletuseks\nkirjeldasin v�imalikku saate tootmise skeemi:\nToimetuse temaatilises plaanis on �ksiksaade v�i saatets�kkel. Re�iss��r valib koos toimetajaga p�deva ajakirjaniku probleemi lahendama.\nKoos ajakirjanikuga tutvutakse v�imalike esinejatega ja valitakse v�lja\nk�ige sobivam. Loomulikult t�stab elu esile kangelased, aga loominguline grupp valib esineja k�iki inimlikke eemusi ja taamusi hinnates. Re�iss��r peab tundma esinejat, tema v�limust, temperamenti, k�itumismaneeri ja muud erip�rast, millel v�ib esteetilise tulemuse saavutamisel olla oluline t�htsus.\n3. Edasi t��tab ajakirjanik vestluse sisuliste probleemide kallal, re�iss��r\nteeb ettevalmistusi esinemiskohal selliste tingimuste loomiseks,\net ajakirjanik v�iks segamatult t��tada, edastada\ninformatsiooni esineja t��de ja tegemiste kohta v�i pikemal suhtlemisel\navada esineja isiksust.\nJ�rgneb kogu saates toimuva tegevuse arutelu (interj��r, misanstseen, illustreeriv materjal, v�imalikud lisaesinejad, ootamatused, isegi provokatsioonid, liikumine, pildi n�itamine jne), ka proov saatejuhiga, kui seda vaja peaks olema, kuid ilma esinejata. Lepitakse kokku, kuidas juhitakse saates esinejat/esinejaid, kuhu liigutakse, mida ja kuidas n�idatakse jne.\nT�� saatejuhiga v�ib aga toimuda mistahes meetodeid kasutades, alates Stanislavskist kuni saatejuhi v�ljavahetamiseni. L�puks fikseerib k�ik kokkulepped stsenaarium. Seega tuleb veel kord juttu teha stsenaariumist.\n`a propos � huvilisele, kes p��ab kunagi arhiivi abil tutvuda endisaegsete materjalidega, peab tungivalt soovitama alati silmas pidada konkreetset aega ja v�imalusi, arvestada tehnika kasinusest ja varalisest nappusest johtuva, tegijatele esitatava odavuse n�udega. Eeltoodule lisanduvad otsetelevisiooni tingimused ja alles siis m�istame p�hjaliku l�bim�tlemise vajadust. Valitsevad tingimused v�isid j�tta re�iss��rile v�hese v�imaluse improvisatsiooniks, kuid sundisid teda saadet hoolega ette valmistama, vaeva n�gema! V�ib arvata, et t�nap�eva televisioonil oleks m�ndagi, mida m��danikust eeskujuks v�tta.\nStsenaarium. Eesti televisiooni tolleaegsed parimad ajakirjanikud olid k�ik mingi aja t��tanud raadios. On selge, et seal tuli esinemise tekst kirja panna. See traditsioon j�tkus ka televisioonis. Kas see oli harjumus? Televisioonis on peamine ju otse, vabalt �eldud s�na, praegu m�eldav m�te?! Ene Hion: Kirjutamine sunnib inimest m�tlema. Kui sa asja l�bi kirjutad, siis sa m�tled selle l�bi. Ja sa oled kohustatud m�tlema, sest laused on l�petatud m�tted ja sa istud selle teksti juures nii kaua, kuni tead t�pselt, mida sa �elda tahad, kuni m�te on selge. Selleks on minu arvates kirjutamist vaja. Valdo Pandil oli raadios niisugune reegel, et ta ei lugenud kunagi kellegi teise teksti. Kirjutatud tekst on sinu isiklikud m�tted, vormistatud, l�bim�eldud, eelduse, arenduse ja l�puga. Nad on niisugused, mida sinu m�tteaparaat v�imaldab � ei paremad ega ka mitte kehvemad. Valdo meelest v�ljendas inimese tekst tema m�tteid, tema isiksust.\nMa arvan, et niisugune t�� oma teksti kallal, harjumus alustada ja l�petada lauseid ja panna lausesse m�te, j��b sulle k�lge ja sa kasutad seda igas olukorras. Valdoga oli alati, �ksk�ik, kas otse, improviseeritud saates v�i teksti najal olevas saates kindel olla, sest sa teadsid, et ta ei j�� �hku ... !\nKoost��st re�iss��r Virve Koppeliga r��gib Ene Hion:\nMulle on meelde j��nud �ks saade, mis oli tehtud Prantsuse l�tseumist, siis oli see 7. keskkool ja mina olin selles kooli l�petanud. Saade toimus �hes klassitoas, tahvli juures. Mingi arutelu selle �le, kuidas inimene muutub, vanemaks ja targemaks saab ning mismoodi ta hindab seda, mille ta on l�bi teinud. Vestluspartnereid ei olnud. Sellised saated olid suurel m��ral re�iss��ri fantaasia poolt kantud. Reporter pakkus ainult mingi teksti. Ja siiski ma arvan, et see tekst oli mul mitu korda l�bi kirjutatud. Re�iss��r teadis �sna t�pselt, mida ma kavatsen r��kida. Aga ma kandsin selle ette ikkagi otse, peast, mitte paberilt, ja vaevalt, et ma s�na-s�nalt kirjutatut j�rgida sain. See andis re�iss��rile v�imaluse m�elda, ette valmistada ja ka improviseerida.\nVirve Koppel: Stsenaarium peab olema niisugune, et ta kannab, et on v�imalik millestki midagi teha. Selles m�ttes ei suutnud mina nii, nagu m�ned re�iss��rid tegid, et ootasid �ra, kuni stsenaarium tuli ja alles siis hakkasid proovima sellest midagi teha. Mina tahtsin alati idee s�nni juures olla, sinna vahele oma m�tteid avaldada ja r��kida ....\n... aga esinejaga oli v�imalik teha t��d k�vasti. Seda ma imestangi praegu (13. augustil 1998), et keegi ei viitsi esinejaga t��d teha. Mingi riigitegelane kaadris, pea sassis otsas. Kes oli re�iipuldis, kes �tles, et tee inimene korda, r��kimata sellest, et nad parandaksid t�elisi vigu. Kulla mees, mis sa vehid nagu hispaanlane v�i nagu n�itleja k�tega. R��gi normaalselt. Eesti inimene ei vehi �ldse k�tega. K�ik see on praegu absoluutselt tegemata! Vanasti, kui T�nis Kask oli peare�iss��r, siis oli komisjon, kes andis inimestele loa eetrisse minna. Aga n��d on nii, et iga�ks ronib eetrisse ja kohutav on kuulata, milliseid vigu nad teevad, kuidas nad r��givad.\nKui oleme juba t�nasesse p�eva h�panud, lisan siia lugupeetud Helju Valsi arvamuse, avaldatud �htulehe rubriigis �Naised� Sandra Otsuse artiklis �Keeleline ja meeleline Helju Vals� (18. m�rts 2000). Helju Valss: Raadio, see on tehisv�ljaanne. Noh kuulge, nad v�iksid lisaks sellele, et nad pead ei kammi, v�hemalt oma h��le puhtaks k�hida. Televisioonist r��kimine v�tab Helju puristama. Ta ei varja p�lgust: Reporter ei k�i ainest �le, vastajad on k�sijast targemad. Ja Helju turtsub taas�.\nHelju Valsi kunagisest meeldivast ja t�husast koost��st Eesti televisiooniga r��gime �hes j�rgnevas peat�kis. Stsenaariumi kirjutamis- ja v�ljam�tlemisprobleemidest k�neldes lisan �he n�ite Rein Karem�elt. Kui tuli teha intervjuu m�ne tuntud inimesega, ei h�benenud Rein k�simustiku koostamisel ka kolleegidelt k�sida, mida v�iks esinejalt veel p�rida? Kas tal sellest ka kasu oli ja millised soovitused koos eeldatavate vastustega stsenaariumisse kirjutati, ei oska �elda, aga tolleaegne vastastikune usaldus ja kollektiivsus v�ljendus selles k�ll!\nInstituuti tuli esitada stsenaarium p�hjalikult l�bi t��tatud nn vasaku poolega, mida tavaliselt kirja ei pandud. Pildipoolt oli aga v�imalik taastada, sest mitmete �laltoodud tingimuste t�ttu pidi toimetuse arhiivis t�pne kirjanduslik stsenaarium alles olema. Stsenaarium oli vajalik mitte ainult loomingulise t�� jaoks. See dokument oli aluseks honorari maksmisel � autorile ja esinejatele, mitte aga re�iss��rile, operaatorile ega �helegi pildipoole esindajale.\nLeopold Piip k�neles k�ll, et sarnaselt kapitalismile k�ib ka �sotsialismi ajal rubla ringi k�va k�bar peas�. Raadio eeskujul koostatud honoreerimiseeskirjad ei n�inud aga ette re�iipoole materiaalset stimuleerimist. Pealegi puudus selleks ju igasugune alus.\nRe�iistsenaariumi koostamist ei n�utud esialgu isegi mitte telefilmis. Ainult suurt raha kulutavate m�ngufilmide puhul oli see vajalik. Lavastustasu hakati ka kroonikafilmi operaatoritele maksma m�rksa hiljem. Ja mille eest makstagi, kui alust ei ole? Liiati ei valatud televisioonitehnikaga t��tades higi, sest duubleid ei v�etud, montaa�i ei olnud, ja isegi siis, kui videosalvestus l�puks tuli, puudus sealgi esialgu videomontaa�. Kogu lugu tuli endiselt laussalvestusena kirja panna ja kui siis midagi kapitaalselt untsu l�ks, uuesti otsast alustada. Ainus v�imalus, kus re�iss��r v�is oma talenti arendada, olid juurdev�tted kitsasfilmil ja t�� telefilmis. Viimane oli aga enamuse jaoks harukordne\n5. J�rgneb kavandatu ellurakendamine ehk otsesaade. Ajakirjanik ja re�iss��r t��tavad koos. Nad kasutavad k�ll erinevaid v�ljendusvahendeid, kuid �hise eesm�rgi nimel ja selleks, et rahuldada �hiskonna erinevaid teabevajadusi, t�ita massikommunikatsiooni sotsiaalseid funktsioone. (Viimastega v�ib l�hemalt tutvuda Marju Lauristi ja Peeter Vihalemma raamatus �Massikommunikatsiooni teooria.� TR�, 1977 � �ppevahend �urnalistika �li�pilastele).\nMis puutub varjatud kaamerasse, siis esineja jaoks ongi kaamera varjatud. Esinejal pole vaja teada, kustkohast ja milline kaamera on parajasti temale suunatud. Saatejuht-ajakirjanik peab seda teadma, tunnetama kaamerat ja kogu oma tegevusega (liikumine kaadris, esineja juhtimine �helt objektilt teisele jne) soodustama esineja n�itamist. Samas peavad nii saatejuht kui ka re�iss��r olema valmis improvisatsiooniks � n�iteks olukorras, kus kaamera langeb rivist v�lja v�i juhtub midagi mikrofoniga. Muutunud tingimustes tuli saadet juhtida edasi nii, et viperused j��ksid m�rkamata nii esinejale kui ka vaatajale. See on raske, kuid mitte v�imatu ja isegi kui ka midagi sellist ei juhtu, peitub otsesaates televisiooni, kaugen�gemise ja -kuulmise, audiovisuaalse kanali peamine v�lu.\nLisaks paljudele muudele asjaoludele on re�iss��ril vaja tunda esineja temperamenti. Ainu�ksi suure plaani n�itamisel v�ib m�ne esineja puhul pool teksti kaotsi minna, sest n�gemata v�ivad j��da k�ik mitteverbaalse kommunikatsiooni hingekosutavalt palju�tlevad avaldumisvormid. N�iteks � tuleb grusiin arbuusid kaenlas. Palud teed juhatada. Annab sulle m�lemad arbuusid: �Poder�i arbuz!� ja teatab siis k�si laiutades: �Atkuda ja znaju! Atdai arbuz!� Ainult suurt plaani n�idates poleks ei l�unamaalast ega tuntud anekdooti temast.\n�Kogu inimaju mitmekesise tegevuse v�line vorm avaldub lihaste liikumises. Kas naerab laps m�nguasja silmates, muigab Gribaldi, kui teda aetakse taga liigse kodumaaarmastuse p�rast, v�riseb t�tarlaps m�ttest esimesele armastusele, avastab Newton maailma seadusi ja kirjutab neid paberile � k�ikjal on l�ppfaktiks lihaste liikumine,� kirjutab Ivan Set�enov (Set�enov, Ivan 1952. Peaaju refleksid. Moskva, Teaduste akadeemia toimetised).\nSeega v�ljendavad inimese ps�hhof�sioloogilist seisundit elu igal hetkel liigutused, olles inimteadvuse produkt. �Teadvus on teadmine iseendast,� esitab T� professor J�ri Allik k�ige napima definitsiooni (ETV saade �Noova�). Inimtegevuse � ... konkreetsed avaldusvormid s�ltuvad paljudest erinevatest faktoritest, organismi f�sioloogilistest omadustest, tema ettevalmistusest, temperamendist, karakterist, konkreetsetest tunnetustest ja vastuv�tlikkusest, aktiivsuses tasemest antud ajahetkel, paljudest tunnustest ja oludest,� kirjutab instituudi lavalise liikumise kateedrijuhataja Ivan Koch raamatus �Lavalise liikumise alused� (Koch, Ivan 1970. Lavalise liikumise alused. Leningrad, Iskusstvo). See raamat oli tegelikult esimene sellealane �pik ja saabus tr�kikojast alles siis, kui meil olid k�ik Ivan Kochi loengud juba kuulatud.\nIvan Edmundovit� Koch oli instituudi �ks markantsemaid �ppej�ude, aristokraatselt k�hetu, jalutuskepiga h�rrasmees, kes t�reles sageli ringitormavate �li�pilastega, tuletades neile meelde, et vaid plebeid jooksevad ringi, t�elisel aristokraadil on alati aega normaalselt liikuda. Kui endine sportlane, vehkleja, seadis ta paljudele lavastustele ja filmidele ka n�iteks Grigori Kozintsevi �Hamletile� v�itlus- ja vehklemisstseene,. Kateedri �ppej�ud Kirill T�ernozjomov osales filmimisel, dubleerides v�itlustseenides\nInnokenti Smoktunovskit. Muide, Tallinnas toimunud v�tetel oli Smoktunovski dublandiks-ratsutajaks eestlanna Maie Saarik-Kelle.\nTutvustades meile v�itluskunsti p�him�tteid, k�neles Ivan Koch, et laval peab k�ik olema arusaadav � kes m��gaga l��b ja kes pihta saab, mitte nagu vehklemisv�istlusel, kus ka kohtunikud ilma tehniliste vahenditeta hakkama ei saa. Kui Hamlet ja Laertes v�itleksid sportlikult, ei saaks vaataja aru ei v�itlusstseenist ega selle n�anssidest. Samuti selgitas Ivan Koch meile, et ainult n�itleja elukutses puutub inimene kokku vajadusega p�hjalikult tunnetada oma keha ja et looduse poolt antud eeldused saab viia t�iuslikkuseni vaid spetsiaalse treeningu abil. Ajakirjanikku pole veel keegi saate ette valmistamisel suutnud sundida tegelema lavalise liikumisega! Kas seda on vaja?!\nAga siiski, milliseid liigutusi inimene �ldse teeb? Vaatleme seda l�hidalt Ivan Kochi lahke abiga. Eristatakse viis erinevat liigutuste vormi: lokomotoorsed, t��, semantilised, illustratiivsed, pantomiimilised liigutused.\nNeed on liigutused, mis on seotud eelk�ige lihtsate elukondlike toimingutega. Neid tehakse poolautomaatselt, sageli mehhaaniliselt. Omandatakse kasvu ja arengu protsessis. Siia kuuluvad:\n� �mberpaiknemisega seotud toimingud � k�imine, jooksmine, h�ppamine;\n� liigutused, mis loovad keha asendi � istumine, seismine, lamamine;\n� lihtsad elukondlikud toimingud � s��mine, joomine, viskamine, p��dmine, haaramine, ulatamine jne, mis erinevad olenevalt inimese rahvusest, soost, temperamendist, karakterist, klassist, elutingimustest, etiketist jne, vrdl n�iteks t��line, kodanlane, grusiin, laplane, kauboi, meremees jne.\nNeed on inimeste elus p�hilised liigutused. Neid on tohutu palju ja erinevaid. Eluliselt vajalikud liigutused korduvad iga p�ev, muudavad vormi, loovad inimese f��silise k�itumise aluse.\nT��liigutused tuleb jagada p�hi- ja abiliigutusteks.\nP�hiliigutusi t�ites viib n�itleja ellu oma kangelase f��silise tegevuse loogika ja j�rjepidevuse.\nAbiliigutused on vajalikud selleks, et oleks mugavam t�ita p�hiliigutusi. Igap�evases elus inimene ei m�rka neid, kuid loogiline seos p�hi- ja abiliigutuste vahel loob inimorganismile omase harmoonilisuse. Terve inimese puhul ei kao abiliigutused kuhugi, kuid need v�ivad kaduda n�itleja juures laval (rambipalavik). Ps�hholoogiline kramp kutsub alati esile f��silise krambi ja tulemuseks on loomuliku liikumise kadumine. (Seda m�istis h�sti Vsevolod Meierhold, kes n�udis laval abiliigutuste alateadlikku kasutamist ka k�ige v�iksemate toimingute puhul).\nMillal ei tee abiliigutusi televisiooni esindav, millal televisiooni palvel esinev inimene?! Mis on selle p�hjus?!\nNeed asendavad inimeste juures s�nu: �peatu�, �mine �ra�, �jah�, �ei�, �palun teid�, �tasa� jne. Neid pole palju, kuid inimesed kasutavad neid elus sageli. Semantilised liigutused v�ivad tekkida n�itlejal suure emotsionaalse pinge tulemusena, suurendavad s�nadega v�ljendatud emotsionaalselt muljet. Samas v�ivad need v�ljendada rolli allteksti � s�nadega �minge �ra!�, kuid intonatsiooniga ��rge minge!� Kui viimane on kinnitatud �estiga, semantilise liigutusega � siis tegelikult ei lubata lahkuda.\nN�itavad, illustreerivad k�nealuse objekti omadusi: suurus, kaal, maht, pinna omadused, asupaik jne. �Meil v�ljutakse sealt!�, �Kokk k�psetas suure piruka�. Neid liigutusi peab n�itleja laval sooritama kas enne v�i p�rast repliiki. S�nade ajal sooritatu viib vaataja t�helepanu �eldust k�rvale (meeleorganite � silm ja k�rv omadused). Samaga peab n�itleja arvestama ka teksti esitamisel. Vaataja ei suuda teatris keskenduda korraga kahele ja on piinlik, kui t�helepanu l�litub �mber semantilistele v�i illustratiivsetele liigutustele.\nPantomiimilisi ehk emotsionaalseid liigutusi teevad inimesed elus ja n�itlejail laval t�iesti alateadlikult � need on kui emotsioonide resultaat. Neis peegeldub n�itleja siseelu rollis. Nad ei kinnistu kunagi, vaid ilmnevad ja kaovad rolli igal kordumisel ja selles on ka nende lavaline v��rtus. Nad kaunistavad elu, annavad f��silisele tegevusele emotsionaalse t�iuslikkuse.\nIvan Koch kirjutab: J�lgides inimese elu ja n�itleja k�itumist laval, pole raske m�rgata, et lokomotoorsed, t��-, semantilised ja illustratiivsed liigutused kannavad endas teatavat emotsionaalset v�rvingut, mis t�iel m��ral vastab nendele tunnetele, mis valdavad antud hetkel tegutsevat inimest v�i n�itlejat ... Alateadlikes liigutustes, mis n�itlejal tekivad, peitub k�itvus, mis m�jutab aktiivselt vaataja emotsioone ja tundeid, muudab vaataja etendusest osav�tjaks. Sundida vaatajat kaasa elama, muretsema lavakujude saatuse ja tunnete p�rast on n�itleja peamine �lesanne.\nLoomulikult ei ole re�iss��ril ega ka ajakirjanikul-saatejuhil istuvas, suure plaani televisioonis kogu liigutustepagasiga midagi erilist ette v�tta, muidugi v�lja arvatud olukorra loomine, kus esinejate kogu mitteverbaalse kommunikatsiooni v�ljenduslikkus vabalt ilmneda v�iks. Olen aga veendunud, et t�nap�eva tehnilised v�imalused (traadita mikrofonid, automaatkaamerad jne) lubavad saates ka ilma suunavate s�nadeta, v�imaldavad enam t��tada misanstseeniga otsesaates!\nS�nad peavad j��ma vabaks, sisu jaoks! Tegelikult v�ib s�numi m�ju suhtlemisel jaotada Albert Mehrabiani j�rgi j�rgnevalt: 7 % � verbaalne (s�nad)\n% � vokaalne (h��le valjus, toon, r�tm jne)\n55 % � kehakeel (p�hiliselt n�oilme) (�T�iuslikuma suhtlemise poole�, II ptk, �Suhtlemisoskused�. Filosoofiadoktor Matthew McKay jt). Seega � olulise t�iendava informatsiooni, �eldu allteksti ja t�elised saladused annab televisioonis vaatajale edasi suur plaan ehk inimese n�gu, peegeldades miimika varjunditega k�ige �rnamaidki hingeliigutusi.\nSuure plaani leiutas kinematograafia teatavasti juba tummfilmi ajal. Sergei Eisenstein kirjutas: ... tuleb n�itlejale saada nii l�hedale, et lugeda ta silmadest v�lja v�himgi n�anss s�ndivast emotsioonist, fikseerida vaevalt kuuldav ohe, n�ha v�list maailma selle pilguga nagu seda vaatavad tema silmad: tema seisukohalt, tema emotsionaalsete �leelamistega.\nFilmis on suur plaan oluline, kuid see on vaid �ks v�ljendusvahendeist, detail, v�rdne rakursi, isegi stseeni, episoodiga. Lisaks sellele on see �ldistus, dramaturgiline koondkuju. Televisioonis esinevad aga lihtsad inimesed enda nimel.\nTuues esile n�o massi hulgast ja kinnistades teda ekraani raamidesse, isikup�rastab televisioon sellesamaga indiviidi, kirjutab Aleksandra Zaitseva kogumikus �Kinokunsti k�simusi� (1973), teemal �M�ningatest saatejuhi osa puudutavatest aspektidest televisioonis�.\nA. Zaitseva: Teletehnika erip�ra seisneb selles, et ta v�imaldab esinejal s�ilitada telekaamera ees samad intonatsioonid, millistega ta on harjunud igap�evak�nes. N�o suur plaan koos k�neintonatsioonidega loob erilise l�heduse vaataja ja ekraanikangelase vahel. (Aga s�na?!) S�na peab olema asjalik, s�ndmuslik. Kommunikatiivsel s�nal on utilitaarne funktsioon, ta on argikeele k�ibeline s�na ... Saatejuhi s�na peab olema konkreetne, praktiliselt kasulik.\nOptimaalsetes tingimustes ja �ige suhtumise korral � esineja �hing avaneb� ja �s�da hakkab l��ma minu k�rval� (Teplitski, Georgi 1967. Jutuajamine vaheajal. Sovjetskoje Radio i Televidenije� nr 8), kirjutan ma kontrollt��s, kuid lisan varmalt, et ka ideaaljuhul on audiovisuaalse kujutise edastamisel peidus teatud ohud. �ks neist on edastatava informatsiooni kahesus ehk, mida r��gitakse ja kes r��gib.\n... huvi informatsiooni vastu surutakse tagaplaanile huvi poolt, mis meis t�rkab r��kija enda vastu. Meie t�helepanu nagu kahestuks. See tuleb kahjuks saate informatiivsele, dokumentaalsele k�ljele, kirjutab T�nis Kask artiklis �Kas kino ilmega teater?� (Sirp ja Vasar nr. 24 1966). Inimene ise, tema iseloomujooned, tema isiksus ... , keda me n��d isiklikult tundma �pime, aga ei kuule tema informatsiooni.\nLoomulikult on inimest huvitav j�lgida, aga kui me peame tegelema sellega ka uudistesaadetes, l�heb edastatav informatsioon kaotsi. Urmas Ott kirjutab oma 1000-lehek�ljelises p�ris teraste vahelugemistega arhiiviraamatus �Carte blanche�, kuidas ta 1991. aasta suvel suutis langetada �he olulise otsuse, lahkuda AKst. Olles t�ielikult teadlik tema vastu juba eelmisel aastal esitatud pretensioonidest ja nende p�hjustest � ka maneer, mis minu loetud uudiseid iseloomustas, kirjutab Urmas Ott. Mind paneb t�naseni imestama Mart Siimanni\nmeelekindlus, kes selle n�udmise tagasi l�kkas.\nTegelikult oli Urmas Ott diktoriametist nii programmi teadustamisel kui ka AK lugemisel juba ammu v�lja kasvanud. Mida arvatagi mehest, kes esimese uudisena p�rast suvepuhkust rahustab �Aktuaalse kaamera� auditooriumi, et on tagasi ja n��d on j�lle k�ik korras, v�i kes saatep�eva l�pul soovib paljus�naliselt head ��d, kauneid unen�gusid ja r��msat kohtumist hommikul selliselt, et n�rgan�rvilised ei tea, kas heita magama v�i j��da hommikut ja Otti ootama.\nSamas tuleb n�ustuda ka Virve Koppeliga: Mina pean Otist lugu selles m�ttes, et ma n�en � ta teeb t��d, tunneb h�sti materjali, tunneb oma esinejat ja oskab ta p�ris huvitavalt lahti m�ngida. Kui tal oleks �ks t�eline re�iss��r k�rval, kes �tleks, et kuule, j�ta see eputamine. Mulle see hirmsasti ei meeldi, see on nii ebamehelik.\nPopulaarne v�ljaanne Sover�enno Sekretno (T�iesti salajane) selgitas 2000. aasta alguseks v�lja 2000 Venemaa ebajumalat. Nende hulgas eestlased Anne Veski ja Urmas Ott, aga ka eestimaalane, �htulehest v�lja kasvanud meediaajakirjanik Pavel Makarov: Ott on ise ajakirjanduses �elnud, et teeb saateid raha p�rast. Kes tema saatesse k�laliseks tahab, peab maksma � seep�rast on seal tihti inimesi, keda peaaegu keegi ei tea. Aga ta on Venemaal endiselt �ks populaarsemaid saatejuhte (N�dal nr. 12, 27.03 � 02.04. 2000. Dea Martinjonis).\n�ppe�lesande �T�� esinejaga kaadris� �heks lahenduseks esitasin n�ude, millest ma kogu oma j�rgneva tegevuse juures televisioonis ka kinni pidasin, ja see on, et televisiooni palvel esinevat inimest ei j�etaks kaadrisse �ksi, et temal k�rval oleks alati ajakirjanik, telekanali esindaja. Loomulikult ei v�listanud ma monoesinemise v�imalust. Kuid lektoriks televisiooni saadakse ikka alles p�rast vastavate kogemuste omandamist, esinemist koos teleajakirjanikuga, ka siis, kui loengupidamise harjumus n�iteks k�rgkoolist juba olemas on.\nMis puutub aga esinemisse kaadris, siis tuleb juba kirjeldatule (mida ongi tegelikult m�rksa enam kui koolit��sse mahtus) lisada veel mitmeid suhtlemisprobleeme. Seni oleme peatunud neist k�ige mahukamal �\nkineesikal ehk �estidel (alates miimikast kuni k�te ja jalgadega vehklemiseni). Paralingvistikale oleme vaid viidanud seoses h��le tugevuse, k�rguse, t�mbri ja tempoga. Veel �ks ainevaldkond suhtlemisel on prokseemika (k�itumise ruumilist tingitust uuriv teadus). Prokseemika looja, antropoloog Edward T. Hall jaotab inimeste vahekauguse suhtlemisel, mille nad ise alateadlikult valivad, j�rgnevateks tsoonideks:\ntsoon 6 � 45 cm\ntsoon 45 � 120 cm\ntsoon 120 � 360 cm\ntsoon 360 � 610 cm.\nN��d v�iks arvata, et Sergei Eisenstein r��kis suurt plaani kirjeldades erijuhtumist intiimses tsoonis. Tegelikult sellist erijuhtumit ei saa ka televiisoriekraani ja vaataja vahel kuidagi v�ltida. Milleni see v�ib viia, jutustab Lembit Ulfsaki �armastus� Kristel Sarneti\nvastu Mart Kivastiku filmis �Armuke�.\nAsi on selles, et saate tegemisel tuleb esinejate paigutamisel arvestada inimestevahelise kaugusega, selleks et vaataja m�istaks �igesti nendevahelisi suheteid. Kui inimene valib suhtlemisdistantsi alateadlikult, v�tab ta selle nii ka visuaalselt vastu, ja kui distants ei vasta teemale, kui vorm ei vasta sisule, tekib v��ristus ja vastuv�tt on h�iritud.\nSama h�irivaks muutub valesti valitud rakurss. N�iteks t�iesti objektiivselt k�sitletava teema puhul kuhugi �les vaatavat ja k�simustele hoolsalt vastavat esinejat, kes v�ib sageli minister, riigikogu liige v�i lihtsalt lugupeetud inimene olla, on solvav vaadata. S��di v�ib olla arvesse v�tmata j�etud pikkuste vahe v�i suhtlemine istuva inimesega. Kui pole kompromiteerimist vajavat v�i aruannet n�udvat situatsiooni, kaob televaatajal otsekohe k�rvakuulmine ja kogu t�� l�heb t�hja. Hea veel, kui kanalit ei vahetata. Ebaprofessionaalsusest on lihtne viga teha. Usaldust tagasi v�ita on aga keeruline ja sama saate jooksul vaevalt v�imalik.\n�ks eduka esinemise eeltingimus on arukas k�itumine kaadris. Et m�ista, kuidas oleks �ige ja milles on probleemid, palus Eesti televisioon asja uurida TR� teadlastel. Jaak Valsiner ja Henn Mikkin j�lgisidki telediktorite k�itumist kaadris. Seitsmek�mnendatel aastatel tehtud uurimusest l�hemalt edaspidi. Siin aga peatun �hel probleemil � nimelt pilkmarkeeringul ehk pilkkontaktil vaatajaga, keda tegelikult ju ei olegi, seega suhtlemisel kaameraga. K�igepealt uuriti, kuidas see toimub suhtlevate inimeste vahel? Millal vaadatakse teineteisele otsa ja millal ning miks vaatab diktor kaamerasse? Kas ta matkib suhtleja puudumisel elus esinevaid situatsioone? Selgus, et erinevatele suhtlemisdistantsidele vastab erinev sobiv silmside m��r.\nTeatavasti vajatakse suhtlemisel tagasisidet, kinnitust oma m�ttele, sellest arusaamisele. Lugemisel m�rgitakse peast�eldu ja samal ajal vaatajale silma vaatamisega �ra teksti oluline osa. Tehnika t�iustumisega on diktoril avanenud v�imalus kogu ettekantav tekst suurelt ja selgelt sufl��riekraanile kuvada ja sealt siis ladusalt, vaatajale otsa vaadates ette kanda. Televaataja on sellega hakanud isegi harjuma. Tegelikult vaesestab nimetatud tehnilise abivahendi selline kasutamine suhtlemisv�imalusi. V�heneb otsavaatamise, pilkkontakti loomulik vajadus. Usalduslikum, vastuv�etavam ja huvitavam esitus on sellel diktoril, kes ei lase paista, nagu oleks k�ik ettekantav tal peas, kes heidab aeg-ajalt pilgu paberile, et siis j�lle vaatajale otsa vaadata.\nSuhtlemisel hindab televaataja intervjueerijat ja endaga suhtlejat k�rgemalt siis, kui see talle rohkem otsa vaatab. Otsavaatamise korraldamine, selle n�itamine on re�iss��ri ja operaatori �lesanne. Sufl��rikaamera k�rgus ja vaatenurk peavad tagama suhtleva, mitte mahalugeva pilgu j�udmise televaatajani. Kohmakalt pilguga rida j�lgiv, teksti lugev, vahel kogu keha p��rav, kaamerat otsiv diktor v�i teleajakirjanik m�jub koomiliselt.\nP��rdumine vaataja poole. Suhtlemine publikuga ehk repliik saali ehk l�puks nn � etteaste. Viimane termin on p�rit teatriajaloost, n�itekirjandusest ja t�hendab n�item�ngus stseeni, olupilti uute tegelastega laval. S�na-s�nalt on etteastega nii, et veel Lydia Koidula teatrit�kkide kirjutamise ajal kehtis draamaetenduse m�ngimisel teatris reegel, et laval tuli seista balleti kolmandas positsioonis. Kui m�rgus�na k�las, pidi n�itleja (mees, sest naisi siis veel lavale ei lastud) �tlema oma teksti saali. Isegi siis, kui see oli armastusavaldus ja pruut seisis ta k�rval. K�igepealt tuli astuda samm tagasi ja siis n�tkelt kaks sammu ette ning �elda publikule oma tekst. Kui palju seda Eesti teatrites j�rgiti, ei oska �elda, aga n�iteks �Volkovi teatrit nimetati Venemaal Jaroslavlis matsi teatriks (just selle stambi puudumise t�ttu) ... olevat m�nginud k�ll h�sti, aga juures olevat olnud pastla ja maamatsi l�hn�. (T. Kask. Loengud teleajakirjanikele, 1974)\nEks sellist etteastumise tegevusest laval hakatigi siis ka draamakirjanduses etteasteks (stseeniks) nimetama. Televisioonis etteastumisi k�ll ei n�uta, aga nii m�negi eestr��kija ja �ran�itaja koost�� kohmakused paistavad sedamoodi v�lja k�ll. Televaatajale nad m�rkamata ei j��.\nV. Sappak kirjeldab vaataja �ht v�imalikku suhtumist telesaatesse nii: � mida v�hem on neil pistmist meiega, seda enam on meil tegemist nendega. See aga ei t�henda, et vaatajaid tuleks eirata. Vastupidi! Asjalik p��rdumine televaataja poole on alati kasuks. Paljude show-programmide, kontsertide n�itamisel, kus tagasiside on ��rmiselt vajalik, kutsutakse vaataja stuudiosse. Televaatajal palutakse osaleda, teda palutakse helistada, kaasa m�ngida, kaasa m�elda jne. Juba varajasest lapsep�lvest hakatakse inimest �petama, kuidas peab k�ituma info- ja massikommunikatsiooni�hiskonna liige. �heksak�mnendate aastate keskel toimus ETVs lastele m�eldud viktoriinisarjas intensiivne kommunikatsiooni�petus. Hoolas saatejuht pidas vajalikuks stuudios olevatele lastele ��iged reaktsioonid� kenasti ette �elda. Millal plaksutada, millal �elda �oi, oi, oi!� ja kuidas �ldse k�ituda. Tegelikult, mida tagasihoidlikum ja loomulikum on saatejuht, seda enam on vaatajal nendega tegemist. Saatejuhti ei m�ngita, saatejuht ollakse. Re�iss��ri peamine �lesanne on muuta see olemine loomulikuks, �dusaks, vastuv�etavaks ja kindlasti vaatem�nguks, v�hemalt m�tte liikumise vaatem�nguks!\nTeemal �Esineja kaadris� on veel mitmeid puudutamata n�ansse. �ks neist on kaasvestleja kuulamine. Henn Mikkin on koostanud koolitamiseks m�eldud �pperaamatu �Kuulamisoskuse arendamine�, mida iga lugeja v�ib Rahvusraamatukogus tellimiskompuutrist autori nime alt lahedalt v�lja raalida. Kuulamine on teaduslikult seletades �pris keeruline ps�hhof�sioloogiline protsess, kuid l�hidalt �eldes on kuulaja k�ige t�htsam kohustus k�nelejale efektiivse tagasiside andmine. Mind on alati huvitanud, milline v�iks olla agaralt noogutavas peas toimuv sisemonoloog, mida n�itlejalt sunniviisiliselt n�utakse, mis aga kuulajal vabalt voogama peaks, ja kas sellel �kki k�neleja jutust huvitavamgi sisu v�iks olla ja kas seda ka kuidagi kuuldavaks muuta saaks?!\nP�hjalikult v�ib suhtlemisprobleemidega tutvuda Silvi Kimmel-Tenjese koostatud �levaatest �Mitteverbaalsest kommunikatsioonist� (Akadeemia nr 3, 1993). Sellesissejuhatusest leiate Mihhail Bahtini paradoksaalse, kuid olulise idee, mida on selgitanud ka Juri Lotman: ... s�num omandab loova iseloomu alles siis, kui kanali teises otsas asub teine, s.o isik, kes kodeerib informatsiooni teisiti kui selle edastaja ... See erineb m�rgatavalt kommunikatsiooniprotsessi esialgsest passiivsest mudelist, kus igasugust mittem�istmist peeti tehniliseks defektiks ning ideaaliks oli saatja ja vastuv�tja absoluutne adekvaatsus. J��b �le vaid m�istvalt ... v�i kohtlaselt naeratada.\nL�puks vaatleme veel �ht suhtlemisv�imalust, k�ige inimlikumat neist. See on naeratus.\nNaeratust peetakse nii loomulikuks ja igap�evaseks, et sellest tavaliselt ei r��gitagi. On muidugi maid, kus keep smiling on elunormiks, kuid esineb ka kohustusliku vormit�itmisena, n�iteks �naeratusena nr 7�, ja siis on sellest alles vaid norm.\nSee naeratus, millega diktor v�i ajakirjanik ekraanile tormab minule kui vaatajale pole m��ratud. See naeratus on kusagilt kaasa haaratud, kellegi vana nali, mida mulle h�benemata serveeritakse. Minule on m�eldud naeratus siis, kui ma n�en selle puhkemist. Kui silmanurkadesse tekkivad kurrud, silmaavad kitsenevad, pilk h�gustub veidi. Suunurgad t�stavad kogu n�o naerukile, silmateradesse tekivad s�delevad tulukesed ja huuled paljastavad hambaread.\nLoomulikult on igal televaatajal oma lemmikud, oma moosin�od, nagu Kalle Mihkels l�hemaid kolleege hellitavalt kutsus. Ja ka iga, telekanali nimel esineja on endale v�lja m�elnud auditooriumi, kellega suhtleb, kellele naeratab. S�damest tuleva naeratuse tunneb �ra iga televaataja!\nMuidugi meeldis vanematele �ppuritele televisiooni teemadel teoretiseerida. Meeldis ratsionaalne l�henemine �ppeainetele, meeldisid draamateooria ja selle �ppej�ud Boris Ossipovit� Kosteljanets. B. Kosteljanets kirjutas Maksim Gorki 100. s�nniaastap�evaks anal��si n�idendi �P�hjas� ja �ldse M. Gorki inimese k�sitluse ainetel � �Spor o t�eloveke� � (�V�itlus inimese �le�. Neva nr 3, 1968) ja kuluks ka t�nap�eval igale Gorki lavastajale marjaks �ra (kahjuks mitte just p�ris t�pselt meie teemale).\nMeeldis kinoajalugu, eriti selle teoreetilise poole ja televisiooniga seotud kontrollt��d: �Televisioonire�iss��ri loomingulised v�ljendusvahendid � kaader, misanstseen, montaa�� ja IV kursusel m�tiskluse �M�ningaid k�simusi helist kinos� koostamine.\nJuho Jalviste (�ppis 1981.�1986. a): K�ik, kes me sinna astusime, olime juba niigi targad ... mina olin t��tanud televisioonis 7 aastat, sellest k�ll viis aastat assistendina, aga teinud kogu aeg iseseisvalt saateid. Olin veel suhteliselt noor.\nHelle Karis: Minul olid v�ga head �petajad Karassik, Resser, T�ernozjomov. Ka �ldkultuurilised ained olid v�ga tugevad, draamateoorias Kosteljanets, aga selles ma olin n�rk, vene keelt ei jaganud h�sti. Aga see oli periood, kus t�nu minu noorusele, t�nu mu iseloomule ja loomusele oli t�ielikult v�imalik tegutseda intuitsiooni ajel. L�htusin puhtalt oma tunnetuslikust tasandist. Ei mingit m�istuslikku anal��si, vaid nii, nagu tunne juhtis.\nT�sisemad mehed tegelesid ka teleprogrammi tootmistehnoloogiaga. N�iteks kaitses meie lennu l�petaja\nJefim Bruk diplomit�� teleprogrammi tootmise �mberkorraldamise projektiga, mille ta Moskvas kesktelevisioonis ka ellu rakendas. Kui aga loodud institutsioon vastavalt Parkinsoni organisatsiooni laienemisseadustele paisuma hakkas ja ebaloomulikult suured m��tmed v�ttis, koondati autor ja �lemus kogu loodud osakonnaga uute nat�alnikute poolt hoopis. Fima t��tas veel m�nda aega Mosfilmis, s�itis siis seitsmek�mnendate aastate algul Iisraeli kaudu Ameerikasse. Aga Fima Bruk oli ka mees, kes avastas meie jaoks Vsevolod Vilt�eki ja tema �Kontur��. Sedamaid hakkas meie hulgas ringi liikuma teatrikooli p�hit�desid lammutav idee, mis kohe k�va h��lega ka v�lja h��ti: teleekraanil polegi peamine n�itlejale vajalik\njesli b� ... (kui ma oleksin ...), vaid hoopis esineja oma mina, avalik enesejaatus � ma olen!\nErialat��sse � ... kaader, misanstseen, montaa�� suhtusin ma suure pieteeditundega. Kartoteek, mille koostamisel piirdusin esialgu vaid kolme m�rks�naga, paisus ajapikku �sna mahukaks, sisaldades lisaks paljudele audiovisuaalse kunsti kor�feede arvamustele ka m�tteid filmikunsti, teatri ja ajakirjanduse seostest televisiooniga.\nKursuset�� sissejuhatuses p��dsin teha veel �he lootusetu katse televisiooni iseseisvaks kunstiks kuulutamise reas.\nV�tsin aluseks Leo Soonp�� loengutest p�rit kolm k�ikidele kunstidele rakenduvat omadust (muide, m�ningate ainete eksamid lubati meil sooritada koduste k�rgkoolide juures ja minul �nnestus kujutava kunsti eksam sooritada Leo Soonp��le, v�liskirjandus Ain Kaalepile, muusikaliteratuuri eksam patuga pooleks Helju Taukile). Leo Soonp�� j�rgi:\npeegeldus � objekt on p�rit reaalsusest nii v�i teisiti;\npeegeldus toimub kunstilise kujundi abil, mis on kindla autori loodud;\nkunstiteose tinglikkus � see ei tohi olla tegelikkusega �ravahetatav.\nsiis neid postulaate meile kumiiriks muutunud Vsevolod Vilt�eki\nteooria abil veelkord t�estada.\n�\tTelevisiooni objektiks on reaalsus ise. �L�hidalt �eldes kogu maailm on teater, inimesed � n�itlejad ja meie j�lgime elu mitte nii nagu ta on, vaid t�lgendust, interpretatsiooni. Televisiooni etteaste on tegevus, mis v�imaldab vaatajal olla autori ja tegelikkuse konflikti (intellektuaalse, tunnetusliku jne laiemas m�ttes konflikti) tunnistajaks ja kaasosaliseks.� (Vsevolod Vilt�ek. �Kunst tegelikkuse kontekstis�. Problem� televidenija i radio, 1967).\n�\tKunstilise kujundi kohta �tleb V.Vilt�ek, et see �ei ole esemeline informatsioon ega ka j�ljend, vaid m��r ja tegelikkuse hinnang ideaalse � �hiskondliku, eriliselt inimliku suhtes meis endis�. Televisioonivaatajat kaasa t�mmates ja pildipoolt sootuks unustades, arutlen edasi, et televisiooni kunstiline kujund tekib autoril reaalsuse anal��si ja s�nteesi tulemusena ning kandub tema subjektiivse maailmatunnetusena televisioonivaatajani, kes selle oma subjektiivsuses uuesti abstraheerib. Seet�ttu �teadvustab �hiskond ennast televisioonis mitte ainult l�bi autori v�ljam�eldise, vaid kahtlemata ka l�bi iseenda, kaasa t�mmatuna loominguv�lule ja autoriga teineteist m�jutades�. Kolmanda ise�rasuse t�estamisel j�in ma p�ris h�tta ja vastus tinglikkuse n�udele, mis k�las nii:\n�\t�Televisioon on filosoofide tegevusv�li. Asi ei seisa filosoofilisuse tasemes, vaid tinglikkuses endas, selles, et televisioon peegeldab elu m�ttesf��ris, mitte toimingute sf��ris, intellektuaalses, ideaalses, mitte tegelikes toimingutes.� Mind see ei rahulda ning res�meerin oma vaeva selliselt, et otsene vastus k�simusele, kas televisioon on kunst, j��b vastamata ... ! V�ib�olla k�ige kaasaegsema vastuse tol ajal teleteoreetikuid piinanud k�simusele annab t�na Konstanzi �likooli filosoofiadoktor Margit Sutrop (2000. aastast T� praktilise filosoofia �ppetooli professor, eetikakeskuse juhataja): �V�ib-olla oli neowittgensteiniaanlikul esteetikal �igus, et kunst on avatud m�iste, et selle m�iste kasutus muutub ja laieneb pidevalt. Ent see ei pea sugugi t�hendama, et �he kunstimaailma piires ei saaks �elda, mis on kunst. Kunstipraktikaid v�ib olla palju, nad v�ivad tekkida ja kaduda, eksisteerida ka k�rvuti� (�Mis on kunst? Institutsionaalse esteetika kimbatus�. Akadeemia nr. 8, 1998). Margit Sutrop l�petas 1986. aastal TR� ajakirjandusosakonna cum laude, kaitses 1991 magistrit�� filosoofias ja 1997 doktorit�� Konstanza �likoolis ning tema k�est peaks kunagi k�sima professionaalse arvamuse ka televisiooni(kunsti?) kohta.\nAjakirja j�rgmises artikliks �Kunsti definitsioon� kirjutab M. W. Rowe: � ... peaksin ... defineerima kunstiteost kas f��silise objektina v�i t��bina*, mis saab toetada ja mis on kavatsetud toetama k�tkestunud, huvitut kontemplatsiooni** nii n�gemis-, kuulmis- kui kompamiskujul (v�i mingi nende kombinatsiooni puhul) selle �igesti m�istmise baasil.\n(* k�ik kunstiteosed on olemuselt t��bid; ** kontemplatsioon � m�tisklev s�venemine, sisevaatlusele andumine) Eks ole!?!\nKunstiteose ja televisioonisaate vahekorda vaatleme edaspidigi � siis kui aeg on edasi l�inud, ise oleme targemaks saanud ja V. Vilt�ek uued artiklid kirjutanud. Dokumentaalkujundit uurime koos Tatjana Elmanovit�iga enam kui k�mme aastat hiljem, siis kui Eesti televisioonis re�iikursuseid kavandame.\nKontrollt�� p�hiteemasid k�sitledes olin ma endiselt seotud kasutuselolevate tehniliste v�imalustega ja\nVsevolod Vilt�eki teesiga �Kunst tegelikkuse kontekstis� ehk kuidas ja millise nurga alt on v�imalik tegelikkust j�lgida.\nKaader. See on maalikunstist, fotograafiast ja filmikunstist tuntud raam, mis �helt poolt ahendab vaatev�lja, teiselt poolt teeb v�imalikuks valiku ja seega rakendab t��le kunstniku.\nKule�ov: �kaader on kui m�rk, kui kirjat�ht�;\nEisenstein: �kaader pole �ldse montaa�i element; kaader on montaa�i algrakuke siinpool dialektilist h�pet �htses reas kaader � kaader � montaa��. Montaa�ikaader, stsenaarne kaader, misankaader jne. Need m�isted j�tan ma huvilisele uurimiseks tarkadest raamatutest, millest siinkohal pakuksin v�lja juba eespool mainitud Ivor Montagu eesti keelde t�lgitud �Filmimaailma� (1973) ja m�rksa v�rskema, 1994. aastal ilmunud, kodumaise venekeelse �Dialog s ekranom�, autorid Juri Lotman, Juri Tsivjan. Viimasest on v�imalik lugupeetud semiootikadoktori vahendusel tutvuda k�igi filmikeele elementidega. Ja kuigi sellel ajal oli juba siililegi selge, et mingit vahet kino- ja televisioonikaadri vahel pole, sundis omavaheline �poliitiline olukord� ja mundriau otsima kasv�i ainult kontrollt�� piires erinevusi. Appi h��ti isegi draamaklassikast tuntud koha-, aja- ja tegevus�htsuse n�ue, mis sobis kenasti dokumentaaldraama erinevatele vormidele.\nMinu arvamuse kohaselt pidi kaader televisioonis l�htuma tavalise inimese v�imalustest, mitte kinematograafias v�imalustest mis liialdatud rakursi ja v�ttenurga poolest k�ll s�gavat dramaturgilist m�tet v�ivad omada, televisioonis aga halva p�hjendatuse korral imestust �ratavad.\nLoomulikult olid ka meil madalad statiivid ja kaamerat v�is t�sta k�rgele alusele, kuid see k�ik oli hirmus t�likas ja keegi ei viitsinud nende kaamerakolakatega j�nnata �he v�i kahe kahtlase v��rtusega kaadri p�rast, kuigi v�imalus oli.\nJuho Jalviste: Ei saa �elda, et teatrikooli metoodika absoluutselt ei tegelenud kaadriga. Ta ei tegelenud kaadriga sellises m�ttes, et see on �ks kuldl�ikes v�li, mis tuleb t�ita, ta tegeles lavaruumi organiseerimisega. Meil olid �ppelavad ja meie meister, Georgi Tovstonogovi �pilane Vladimir Lat��ev\nn�udis, et enne et��di lavastamist seal mitte midagi ei oleks. Ta �tles: �See lavakarp on teie kaader. Esitage k�igepealt tegevus ja siis nii palju atribuutikat kui on vaja�. �hest k�ljest ruumiline komponeerimine, teisest k�ljest tempo r�tmid, tegevuse kulgemine ajas. Ta n�udis meilt omatehtud fotosid ja juurdles alati s�gavalt selle �le, kuidas jookseb aeg ... Praegu vaatan ma ekraanile � uus tehnoloogia, millest tolleaegsed re�iss��rid ei osanud unistadagi � kompuutergraafika n�iteks ja see must v�li on minu jaoks seesama lavakarp!\nMisanstseeni kohta on minu kartoteegis arvamusi kogutud\nStanislavkilt, Eisensteinilt, Jutkevit�ilt, Rommilt, Gerassimovilt jt. 1960. aastal kirjutab Andres S�rev oma �N�itejuhi k�siraamatus�: �S�na misanstseen tuleb prantsuse keelest (mise en scene) ja sellega t�histatakse teatrit��s tegelaste asetust ja liikumise korraldust laval (kaadris) igal antud momendil, nende suhtumist �ksteisesse ja �mbritsevatesse esemetesse�. Miks ka mitte. Televisioonis on tegelasteks enamasti esinejad ja meeldiv oleks, kui nad mingi eesm�rgi nimel ka liiguksid!\nMontaa�. Montaa�ile televisioonis seadsin ma n�uded, mis v�listaksid dzigavertovlikud v�imalused ja muud efektid (kui silmale mitteomased, kunstlikud). Lavastuslikes saadetes on televisioonile omane pikk, d�naamiline kaader, mis j�lgib tegevust kogu episoodi jooksul. Montaa�, millega �re�iss��r juhib vaataja silma� (B�la Balázs), organiseerib materjali m�ttelisse j�rjekorda.\nKui misanstseen televisioonis peab j��ma n�itleja, esineja-saatejuhi improvisatsiooni andekuse n�itajaks, kaader operaatori meisterlikkuse tipuks, siis montaa� olgu re�iss��ri maailmatunnetuse m��dupuuks, res�meerisin ma l�puks.\nOma m�tete illustreerimiseks tuli meil filmida m�ned s��eed. �ks neist oli j�rgmine. Kaks kurva n�oga meest kannavad napilt kaetud naismannekeeni. Esimesel on kaenlas ka �ks mannekeeni jalg. Remonti minek. L�bi linna. Leidub vaatajaid. Mehed ei tee v�ljagi, sammuvad kurva n�oga edasi. Kell l��b l�unatundi. Mehed istuvad pargis pingile. Kaunitari frivoolselt emmates kougivad nad mannekeeni selja��nest asuniku, v�ileivad ja peavad mornilt l�unatundi. T�usevad, asivad kauni mannekeeni kaenlasse ja j�tkavad teekonda.\nTeine s��ee, mis l�puks j�igi kadunuks kuhugi Osseetiasse v�i T�et�eeni-Ingu��iasse, kuhu s�ber Leo Plijev ta n�itena kaasa v�ttis, oli filmitud Abakani koduloomuuseumi teadusliku t��taja Albert Lipskiga. Ene Hion intervjueeris endist Leningradi �likooli teadurit, kes oli oma atsakate m�tete ja teooriate p�rast keskusest kuhugi kaugemale saadetud. Nimelt p��dis ta t�estada, et siin Sajaanides, Baikali j�rve kallastel asus inimkonna h�ll, et Hakassia steppidest ja kurgaanidest leitud iidsed kivikujud pole ainult mehed-v�ep��likud, vaid nende seas on ka naisi. �hte sellist kivikolakat kutsuti teda vaatama juba siis, kui see oli alles pooleldi v�lja kaevatud. Albert Lipski seletas �hinal, kuidas ta pistis k�e mulla alla kivikuju kompama ja tundes naiserindu, teatas, et �kski elav naine pole teda kui meest varem niiv�rd erutanud.\nMuidugi k�siti minult, kas see jutt l�ks teil eetrisse?!, ning s�ideti siis\nPribaltika n�itega parand�aad kergitama ja Kaukaasia musti mehi �mber p��rama.\nKooli l�petamiseks tuli kaitsta l�put��d: eeldiplomit�� ja diplomit��. �ks neist pidi olema lavastuslik. Minul �nnestus olla Virve Aruoja k�rval siis, kui ta filmis �T�di Rose�\nAlbina Kausiga peaosas. Diplomit��ks esitasin korralise saate �Kodu� sarjast �Sajandi inimene�, mis tutvustas tsaariaegse intelligendi kodu Kesk-Venemaal, Simbirskis. Kodu ja keskkonda, mis s�nnitas ning kasvatas revolutsion��re � Aleksandr, Vladimir ja Dmitri. Viimane neist l�petas 1901. aastal Tartu �likooli arstiteaduskonna.\nJalviste: Noh kui sai siis sinna Leningradi mindud ja sinna sisse\nsaadud, siis v�in �elda, et juba algusest peale andis ta anal��tilist\nsuhtumist oma t��sse. Et see re�iss��rit�� pole ainult mingi\ntellimiste sisseandmine, assistendi kamandamine, vaid juba saadet tegema\nhakates enesele selgitamine - millest see on?, kellele see on? Ja\nv�ljendusvahendite kasutamist - seda ta �petas. Kuid k�igepealt ideede\nMaasikas: Osav�tt sellisest �ppet��st, k�iksuguste loengute\nkuulamine, praktikumid, teiste t��de vaatamine annavad kokkuv�ttes\nt�siasja, et tegemist on s�steemse n�htusega. Kui omandad mingi\ns�steemi, leiad seal ka mingi huvitava k�lje, mida hakkad s�gavamalt\nuurima, s�vendama oma teadmisi, j�ttes k�rvale ebaolulise, tegeled\ns�steemiga s�steemselt. See on hariv, kultuuristav. Loomulikult\nPeterburi kui kultuurikolle andis �ksk�ik kellele tublisti juurde, eriti\nneile, kes olid p�ris k�lakolkast.\nMaasikas: Lootsin, et saan koolist rohkem. Ka �ppej�ud kavatsesid\nminust kui k�ige nooremast kasvatada hiilgava tulevikuga loomingulise\nisiksuse - oma n�o j�rgi. Mina otsustasin aga laste kasuks. Mati ja\nMari Maasikas s�ndisid kooli ajal. Maie �ppimist ei katkestanud. Lisaks\nsellele juhatas ta alates 1966. aastast ikka mingit laulukoori. Kui\nk�sisin Maielt, et kumb on l�hedasem, re�iss��ri v�i koorijuhi amet,\nvastas ta: Neid ei saa v�rrelda. Re�iss��rit�� on elukutse.\nKoorijuhtimine on r��m. Ma ei kujuta ette, et ma ei saaks kaks korda\nn�dalas tegelda kooriga.\nKaris, kellel on n��d juba endal �pilased olnud, r��gib nii: Minu\np�him�te on alati olnud see, et m�istusega ei saa alustada millegi\nloomist. Looming on mingi seletamatu kolmainus, uus kvaliteet. Aga selleks\npead sa k�igepealt avanema ise, pead olema lahti, su tunnetuslik k�lg\npeab olema avatud. Tajumuse suutsin k�ll oma �pilastel avada ja olen\nk�iges kaasa aidanud, et see avatus tekiks. Ja kui noor inimene tahab oma\nmaailmatunnetust kuidagi materialiseerida, peab ta k�gepealt tajuma,\nei olnud LGITMiK Eesti Televisoonis populaarne. Otsides selle p�hjusi\npeab nentima, et �ppimist peeti vajalikuks eelk�ige seet�ttu, et\ntarifitseerimist ja sellega kaasnevat palgak�rgendust oli lihtsam taotleda k�rgharidusega t��tajale ja siin olid v�rdsed nii\nTPedI kultuurharidus kui LGITMiK.\nT��d tegid ju k�ik ja tulemused ei s�ltunudki kategooriast. Individuaalset l�henemist loomingulisele t��tajale stiilis �Sina, mees peaksid arendama endas seda v�i teist suunda ja seep�rast katsu astuda sellesse v�i teise k�rgkooli�, ei olnud kusagilt v�tta. Iga�ks pidi hoolitsema iseenda eest ja kes suutis paremini, kes halvemini, seda n�itab kas v�i t�na tegutsevate telere�iss��ride-veteranide kaader. Uno Maasikas lisab veel �he p�hjuse: N�gime Peterburis liialdatud r�hku n�item�ngule, mis ei ole televisioonis suures ulatuses rakendatav. Televisiooniprogramm ei mahuta nii palju n�item�ngu.\nEesti televisioonis ja tervel Eestimaal on ikka j�tkunud n�item�ngutegijaid piisavalt. Vello Rummogi lahkus omal ajal just seet�ttu, et erialast t��d j�i v�heseks. Dokumentaalosas j�i aga LGITMiK kui kinoinstituut n�rgaks. Filmin�itlejad � jah, loomulikult, aga dokumentalistid-telere�iss��rid kogesid �petust vaid Leningradi TV baasil ja seal olid tulemused meiega v�rreldes kehvemad. Praktiline tegevus kohalike ja lahetaguste eeskujude najal oli aga pinnapealne. N�iteks v�iks tuua olukorra, et siis kui leiti mingi uus lahendus v�i nipp, hakati seda kasutama k�ikides peatoimetustes, k�ikides saadetes, k�ikide re�iss��ride poolt.\nDiplomit��d kaitstud, riigieksamid sooritatud, koolip�evad l�ppenud. Valgete ��de tipps�ndmus, �rnpunaste purjede paraad n�htud, sillad Neeval j�lle alla lastud. Rongid, bussid ja lennukid viisid diplomeeritud telet��tajad koju. Tundus,\nnagu oleks kusagil kaugel ja kaua �ra oldud, kuigi viimane sessioon\nkestis nagu tavaliselt kuu aega.\n�\t1967. aastal valmis Ostankino televisioonistuudio. �\t�heaegselt Prantsusmaaga hakati edastama v�rviprogrammi.\n�\tVremja j�i esialgu must-valgeks sellep�rast, et v�rv ei segaks sisusse s�venemist.\n�\tTR�le anti T��punalipu orden, Kaarel Irdile taastatud Vanemuise teatrihoone v�tmed.\n�\tEnn Kreem saabus tagasi XI Arktika ekspeditsioonilt.\n�\tMoskvas tantsis Maia Plissetskaja p�rast 25 aastat luigerolle Carmenit Bizet�-�t�edrini �Carmen-s�idis�. Plissetskaja abikaasa Rodion �t�edrin kirjutanud balleti lavastas Kuuba ballettmeister A. Alonso. Esmakordselt h�lgas M. Plisetskaja klassika ja tantsis talle v�ga sobivas, kaasaegse plastikaga tantsustiilis. Aga juba teine etendus keelati �ra, sest �l�ige olevat frivoolne! Seks tuleb �ra j�tta!� Leonid Parfjonov jutustab saatesarjas �Olnud p�evil. 1967�, et kui seni oli Plissetskaja\n�peaornitoloogi ametis�, siis n��d kutsuti teda �kuradi t�drukuks�. Teine etendus keelati esialgu k�ll �ra (Ubratj seks! Nadetj jubku!), kuna bankett oli aga restoranis tellitud, lubati siiski. Balletti �Carmen-s�it� kutsuti spetsiaalselt ka EXPO 67-le, kuid sinna ei lubatud s�ita.\n�\t1967. aastast algasid Vladimir V�ssotski t�usuaastad. Paljud tema enam kui 900 laulust olid siis veel laulmata, paljud aga juba keelu all ja levisid rahva seas suust suhu. Hamleti rollini j�i veel neli aastat.\nkuuek�mnendad hakkasid l�ppema.\n�\tAnts Antsoni tulemusi j��l j�lgisime ikka hoolikalt ja arvestasime punkte kokku, aga need j�id alla 1964. aastal Innsbrukis saavutatule.\n�\tJaan Talts t�stis 1967. aastal esimese poolraskekaallasena kolme t�ste kogusummas �le 500 kg, kuid tema t�elised v�idud j�id seitsmek�mnendatesse.\n�\tBalti jaamas avati esimene jalak�ijate tunnel linnas, samal 1968. aastal s�itis Tallinnast Virtsu viimane kitsar��paline rong.\n�\t1969. aastal k�lastas Paul Kerest kolleeg, eksmaailmameister Max Euwe.\n�\tViru hotellile pandi nurgakivi ja peeti juubelilaulupidu, Tallinnas toimus Intervisiooni n�ukogu istung.\n�\t1970. sai Eesti NSV koos anneksiooni- ja s�ja-aastatega 30 aastaseks.\n�\tGeorg Ots t�histas 50. s�nnip�eva.\n�\tTeater Vanemuine sai 100 aastaseks ja V. Uljanov-Lenini s�nnist m��dus sama palju aega. Nobeli kirjanduspreemia anti Aleksandr Sol�enits�nile.\nJa alles j�rgmise hooaja alguses surus Endel Jaanim�gi oma kabinetis k�igil k�rgkooli l�petajatel k�tt ja pistis selle s�ndmuse m�rkimiseks pihku raamatu! Koos meiega (Maie Kivita ja Hillar Peep) l�petas Leningradi kooli ka Helle Karis.\n... Mul oli oma meeskond, omad operaatorid. Nad lihtsalt tajusid mind. M�istsid, et teevad midagi huvitavat, tuleb huvitav saade. K�ik t��tasid minuga koos � samal tunnetuslikul meetodil. Need ei olnudki saated, vaid luule-lavastused, s�na tunnetuslik visualiseerimine. Aga kui sa kellelegi jalgu j�id ja kui sulle esitati k�simus � miks sa niimoodi teed, mida sa sellega �elda tahad?!? �, oli see minu jaoks nagu h�pnoosiseisund. V�is tekkida stress, aju kippus krussi. Sellele k�simusele pole v�imalik vastata. See on sama tobe, kui soov m��ta armastuse suurust, pannes p�ksuva s�dame kaalukausile!\nTelevisiooni algaastail, eriti Haasmaa perioodil oli �nnelik aeg. Keegi ei piinanud mind mingite k�simusega.\nHelle Karis tuli televisiooni 1962. aastal, kohe p�rast keskkooli l�petamist. Eneseleidmise kohustuslikud etapid olid l�bitud. Ka �leplaanilised, mis algavad tavaliselt salmilugemise ja laulukese esitamisega. Loomeinimeste perekondades on need sihikindlamad, mingil m��ral pealesunnitud ja s�ltuvad pere elu- ja t��kohast. Kui Tiit Karis m�ngis Vanemuise orkestris, kaasnes sellega Ida Urbeli balletistuudio (1952�1957). ERSOga tuli Tallinn, 24. keskool � kunstig�mnaasium Leo T�nissoni juhendamisel. Lisaks Henno ja J�ri Arraku maalistuudio ERKIs (1960�1962), siis riikliku nukuteatri �ppestuudio (1962�1964).\nK�ik kogetu ei olnud siiski see, see, mis oleks rahuldanud noore otsiva hinge p��dlusi.\nHelle Karis tuli televisiooni vanasse Raadiomajja Kreutzwaldi t�naval. Siia oli ka isa Tiidul oma tromboonipillikohvriga igap�evaselt asja. Tuli telere�iss��ri abi ametisse, millest alustasid paljud. Esimene t�� saatep�eva abina on kirjas 20. jaanuaril 1963 koos Marju �epa ja Dea-Mai K�laga. Samal ajal olid re�iss��ri abideks Terje Luik-Maksimova, Heli Viisimaa, Helle Tiisv�li ja paljud teised, kes televisioonit��d tundma �ppisid ja Vappu Raudsepa rangel juhendamisel stuudiost alustasid.\nEsimese iseseisva saate tegi Helle Karis koos toimetaja Aare Tiisv�ljaga. See oli 4. mail 1964, Noortestuudio TPIst. �lekande reporteriks oli Moidela T�nisson, re�iipoolseks juhendajaks Ants Kivir�hk.\nHelle Karis: Tegelikult olin k�igepealt AKs. Tegin koos �lo Tootseniga infos��eesid ja rahvamajanduse toimetuses p�llumajandussaateid. Konkureerisin Toivo Tootseniga.\nAvastada oli m�ndagi. Kogu tegevus toimus aga kellegi juhendamisel, n�pun�idete j�rgi, milles v�is sageli kahelda. Teadmisi oli vaja. Ja kui 1964. aastal saabus ETVsse teade, et Leningradis hakatakse �petama telere�iss��re, oli Helle esimeste minejate seas. Konkurss 6�7 inimest kohale. V�eti vastu. Aga ikkagi kaug�pe ... ja Helle Karis s�itis Moskvasse ning sooritas erialaeksamid VGIKi. Kui tal paluti dokumendid Leningradist �ra tuua, l�i ta kartma eksamite ees, kus ajaloolist t�de arutult katkutud ja sakitud on, see oli valdkond, millest ma ei saanud ka m�istusega �ldse aru. Kartsin neid eksameid, kuigi mind oleks arvatavasti l�bi veetud, arvab Helle Karis tagantj�rele ja see on vist ainus, mida ta oma elus t�siselt kahetsenud on.\nKooliks j�i siiski Leningradi teatri, muusika ja kinematograafia instituut.\nHelle Karis: Ma olin �udselt eluv��ras ja k�ik see nn �petamine k�is mulle �le m�istuse. �petajad olid aga v�ga head:\nKarassik, Resser, T�ernozjomov � erialad. Ka �ldkultuurilised ained olid tugevad. Draamateooriat �petas Kasteljanets, aga selles olin ma n�rgem, sest vene keelt ei jaganud h�sti. Minu jaoks oli Karassiku teene see, et ta suunas mu lapsep�lve m�ttemaailmast m�istmisele, mis on looming. Kuidas pakkida oma m�tted �mber kunstiliseks vormiks. Enne seda olid mingid stsenaariumid ja ...\nTeadmistega koos tuli enesekindlus ja julgus teha iseseisvalt televisioonisaateid. �ks esimesi oli 4. juunil 1965, N�ukogude Eesti preemia kandidaate (praeguses k�nepruugis nominente) � Evald Okas. Esitatuid tutvustava saatesarja toimetaja oli Ivika Sillar.\nJa siis, �hel oktoobril�pu pimedal �htul sammus M��rivahe t�naval mustas talaaris munk, sisenes Dominiiklaste kloostrisse. Teda saatis ladinakeelne palvepomin: Pater\nnoster, qui es in caelis,\nOli 28. oktoober 1965 ja selle �arusaamatu� Issameie palvega algas esimene saade sarjast Contra Mortem (1965�1967) Eesti televisioonis. Heino Gustavsoniga\nvestles meditsiini ajaloost Piret R�uk-Saluri. 21-aastaselt hakkas Helle Karis tegelema elu ja surma k�simustega, arstitemaatikaga.\nHelle Karis: Esimesena hakkasin tegema luulelavastusi �Luule veerandtund� (1966). Olin suur isem�tleja. Tunnetuslikud asjad olid mulle h�sti vastuv�etavad. Franz Kafka, Albert Camus, Bertolt Brecht\n(n�iteks: tunnine luulelavastus B. Brechti loomingust � ��LESKUTSE neile, kes kavatsevad luua uut maailma�). See oli periood, mil t�nu noorusele ja mulle omasele loomusele oli v�imalik tegutseda intuitsiooni ajel. L�htusin puhtalt tunnetuslikust tasandist, ei mingit m�istuslikku anal��si.\nKas Sinust saadi aru?\nEi saadud loomulikult!\nK�ige t�htsamaks pean seda, et koolis oli v�imalik suhelda isiksustega, n.� inimestega, kes sinust hoolisid ja tahtsid sind kuidagi suunata. �eldakse ju, et isiksus kujuneb isiksuse paistel. Kui poleks olnud minu �ppej�ude, vaevalt, et ma sellest koolist �ldse midagi oleksin saanud. Isiksuse v�lu, isiksuse j�ud, mis sind toetab, ja sa hakkad ennast h��lestama mingile tunnetusele ja selle v�ljundile. See on oluline. Teisi asju v�id �ppida kodus.\nLisaks �ppej�ududele peab Helle Karis teda enam m�jutanud isiksuseks Evald Hermak�la, kelle assistendiks oli ta neil aastatel kui Evald Hermak�la t��tas ETVs. Helle Karis: Evald Hermak�la suureks sooviks oli teha filme. (�S�jap�evade laulud� 1969; �S��rane Ird ehk 100 aastat Vanemuise teatrit� 1970 jt) Olin k�igi tema saadete, filmide ja lavastuste assistent. Meie �hist�� kulmineerus kirjandusliku kolmap�evaga Gustav Suitsu luulest ��hte laulu tahaks laulda�. Algselt koostasin mina selle kava, nii nagu ma olin neid kogu aeg koostanud ja lavastanud. Siis aga, kui olin Evald Hermak�la ja Jaan Toominga omavahel tuttavaks teinud ja nad Suitsu luulest kirgastusid, andis see etendus Eesti teatrielus uue, epohhiloova sisu ja vormi.\nMa arvan, et olin isegi rohkem, kui assistent, olin tema k�ed ja hinge peegel. Evald kuulas mind v�ga t�helepanelikult ja ma arvan, et oli ka seda, mida ta minult sai � mida ma ise oma loovusest ei osanud leida ega julgenud avada. Evald oli minu jaoks suure t�htsusega, sest t�nu tema provotseerivale huvile, suutsin ma l�puks ka iseennast siia ilma kuuluvaks lugeda.\nKui Evald Hermak�la l�puks ETVst lahkuma sunniti (lahkhelid kunstilise juhi T�nis Kasega), l�ksid meie teed lahku. Pilditaju oli minu jaoks m��rav. Evald Hermak�la\nja Jaan Tooming suundusid Vanemuisesse suuri tegusid tegema, uut teatrit looma. Mina j�in telemaile ootama, lootma ... Kui Jaan Tooming l�petas1968. aastal teatrikooli, innustusin mina selle lennu l�pusaate �Teele, teele kurekesed� tegemisest. �elda �saade� oleks pisut lahja, sest see oli noorte inimeste p��rane loominguline enesev�ljenduspuhang � sumbuurne kvintessents Brehctist, Jungist, Kafkast, Nietzschest ja k�igest alateadvusse kogunenud maailmavaatelistest tormidest-puhangutest, millele n�ukogude tsensuur oli kehtestanud moratooriumi ja mida repressiivselt oli vaos hoitud. Me poosime pr�gim�el jalgratast, peitusime pr�gikastidesse, tantsisime linnavaremetel ja laulsime parvega Shnelli tiigil s�ites �meil tunglad k�es ja laulud suil�. Alalhoidlikkusest ajendatuna t�mbas kuulsusrikas loovp�lvkond (Voldemar Panso, Grigori Kromanov) noortele armutult vee peale, vabandades, et nemad ise ei tea sellest midagi. Tulemuseks oli, et enamus initsiaatoritest said �meie ideoloogia vaenlase� austava nimetuse. Mind taandati re�iss��ri kohalt ja v�eti v�lismaale s�itmise v�imalus. Kuid hoolimata nurkasurumisest, sai just siis minu maailmavaateline enesetunnetus jalad alla ja kuigi minu kohtumine Jaan Toomingaga oli l�hiajaline, oli see minu elus murranguline.\nKauem kestis Helle Karise koost�� Jaan Toominga venna, filmioperaatori ja fotograafi Peeter Toomingaga.\nHelle Karis: ... koos v�tsime ette pika retke pildimaailma, tegime mitu aastat fotosaateid �Must ja valge� (1967). Autorite ja nende t��de l�bi kujunes visuaalne v�ljenduslikkus, kujundiloomise oskus ja �ratundmine. Tekkis s�natu teineteisem�istmine. Peeter Tooming oli ka minu diplomit�� �Orelim�tisklus� tegija (ETF 1970, stsenaariumi autor Rein Saluri, re�iss��r Helle Karis, operaator Peeter Tooming). Need olid pildilised visioonid elu ja surma teemadel Bachi ja Messiani muusikas. Minu film tunnistati ideoloogiliseks praagiks ja peideti raudkappi. T�nu Peeter Toominga vastutusele ja abile lubati see siiski aasta p�rast kapist v�lja ning mina sain kooli l�petatud. Tegime Peeter Toomingaga veel kaks filmi: �Minu nimi on Juta Lehiste�\n(Tallinnfilm, 1972) ja �Pillimees� (Tallinnfilm, 1979) torupillim�ngija Ants Taulist. M�ngufilmi mul Peeter Toomingat meelitada ei �nnestunud. S�pradeks ja hingesugulasteks j�ime aga l�puni.\nLisaks eelnenuile meenutab Helle Karis t�nuga �Koosta pere� autorit-toimetajat Helgi Oidermaad, tema pidevat kaitset, elutarkust ja suunamist; Rein Salurit � kunstilise- ja teadusm�tte l�hedust ja kaugust, �Contra Mortem�; Juhan Viidingut � vabanemine piirangutest enesev�ljendamiskunstis � kirjanduslike kolmap�evade koostamisel ja lavastamisel lastele (�Nipitiri � napitiri�);\nKuldar Sinki � muusika on avar, lubatud on k�ik.\nAga Helle Karis meenutab ka Klaus Mikko, Tallinnfilmi dokumentaalfilmide peatoimetaja tehtud �lekohut (kes k�ll selle kompenseeris, suunates Helle Karise Lembit Remmelga juurde, m�ngufilmi) ja T�nis Kaske\n� keelamise, mahasurumise, h�vitamise � repressiivsete ps�hhotegurite rakendamise tagamaid ja nende teadvustamist.\nP�rast kooli l�petamist 1970. aastal j�tkas Helle Karis luulelavastustega �N�ukogude Liidu rahvaste luulet�, lavastuslike fotosaadetega �Must ja valge�, �Kirjanduslike kolmap�evade� ja uudisloomingu instseneerimise ning lavastamisega � �Lugemistuba�. Ka hooajal 1971/1972.\nTelevisioonileht teatab, et 1. detsembril 1971 on kirjandusteatris luulelavastus �Hamleti laulud�: seekord p��takse liita �heks tervikuks kolme eri n�htust kunstis � s�na, muusikat ja liikumist. Kirjanduslikuks algmaterjaliks on valitud Paul Eerik Rummo �Hamleti laulud�. Saatest v�tsid osa Kaunase riikliku muusikateatri pantomiimitrupp\nModris Tenissonsi juhatusel, Jaan Tooming\nja sekstett Kuldar Singi juhatusel. Re�iss��r Helle Karis, toimetaja Piret Saluri.\nKoos Rein Saluriga tehti kunstisaateid �Seesam, avane�, koos Reet Neimariga �Teatrirepliiki� (1968).\nLisaks �lalmainitud epohhiloovale luulesaatele Kirjanike maja musta laega saalis (G. Suits ��hte laulu tahaks laulda�) olid Evald Hermak�la ja Helle Karis tegevad veel �he teatriajaloo suurs�ndmuse j��dvustamisel. Sellest r��gib saate toimetaja ja autor Reet Neimar (Teater. Muusika. Kino nr 11, 2000):\nSee siin on �sna omap�rane dokument. Tekst helilindilt, millel on s�ilinud 1968. aastal eetris olnud telesaate jutupool. Pilti loomulikult alles pole, sest uhiuut vahendit, videolinti ei olnud ETVl tookord veel �raisata�. Enamik olid otsesaated. Ja otse eetrisse l�ks seegi hilis�htune dialoog. Kuid saade oli iseenesest k�llalt erandlik, tehniliselt uudne ja keerukas. Tegemist oli nn telesillaga Tartu�Tallinn: vestlejad f��siliselt �hes ruumis kokku ei saanudki, �lekandejaama buss seisis Tartus �Vanemuise� juures, kus Ird istus oma kabinetis; Panso aga asus Tallinnas, ETV stuudios. Teineteist j�lgiti (saate)monitori ekraanilt. Toimetajana seisin Panso juures kaamera k�rval, eetrisse �tlesin algul vist �he sissejuhatava lause. K�simused olid vastajatel k�es sedelitena ja nad ise esitasid neid teineteisele kordam��da.\nKes need k�simused v�lja m�tles? Kardan, et mina � mu praeguse pilguga vaadates ongi need �he 22-aastase teatrihuvilise telepiiga k�simused, k�llaltki ninakad ja pealiskaudsed. Ning professionaalses m�ttes vist mitte k�ige produktiivsemad, k�ige sisukamaid j�tke v�imaldavad, nagu n��d n�en. Ega ma olnudki siis veel miski asjatundja, isegi mitte teatri k��gipoolele ligip��senu, kuigi teatriinimestega teretuttavaks saada telet�� muidugi v�imaldas. Siiski m�letan, et neid k�simusi ei lasknud ma k�iku p�ris omapead, vaid arutasime-valisime neid koos Evald Hermak�laga, kes t��tas sel ajal ETVs ja oligi �ks tolle veidrav�itu saate initsiaatoritest. Saate ajal istus Evald Vanemuise juures �lekandebussis ja oli Tartu-poolse pildi re�iss��r. Tallinnas juhtis puldis saadet Helle Karis (Murdmaa), hilisem filmire�iss��r.\n1979. aastal alustas Helle Karis t��d Tallinnfilmis. Algus ei olnud kiita. 1973. aastal pandi pikaks ajaks seisma t�� Hans Christian Anderseni muinasjutu �Metsluiged� stsenaariumiga. Kinni pandi 1976. aastaks esitatud stsenaarium �P�ris kriminaalne lugu�, Eno Raua j�rgi. Samal aastal esitati kaks filmi-ideed: Arvo Valtoni �Mustam�e armastus� l�kati tagasi ja Kurt Vonneguti �Pikk jalutusk�ik p�hap�eva� anti teha Peeter Urblale. 1978. aastal pandi kinni Rein Saluri �Poiste s�idud�. 1979. aastal tekitasid aga elevust uudsed ringvaated, N�ukogude Eesti nr 17 ja 20 (re�iss��r Helle Karis).\nMis muutus? J�udsid sa arusaamisele iseendas?\nHelle Karis: �mber m�tlema ma kindlasti ei pidanud. Filmimaailma j�udes ei l�inud selliselt, et lihtsalt �tlen: teeme niimoodi. Esimese m�ngufilmi, �Nukitsamees� (1981) tegin nagu veel n-� televisioonip�rase t��metoodikaga. L�ksin ja tegin, ei v�tnud vaevaks kellelegi midagi seletama hakata. Lugu ise oli ju ka triviaalne. K�ik tundus nagu iseenesest m�istetav. K�ige hullem oli see, et ma ei n�inud, ei pannud t�hele, ei m�istnud, et kurjad silmad vaatasid ja p��dsid teistele selgeks teha �\nmiks tema teeb niimoodi, kui meie oleme 30 aastat teinud hoopis teistmoodi?!\n�Karoline h�bel�ng� (1984) hakkas allam�ge vedama. P��dsin sundida teisi, aga kaasam�tlemist ei tulnud. Ka minu tahtmistega ei arvestatud. N�itlejat v�lja vahetada ei lastud. Tahtsin grimeerija tuua Moskvast � ka ei lastud, sest kunstnikuga, kelle t�in, olin alt l�inud. Muusika ei saanud valmis isegi mitte v�ttep�evaks.\nVesta Reest ja Meelis Piller kirjutavad Luubis nr 21 18. oktooberil 1999: �Epohhiloovad muinasjutufilmid� olid re�iss��rile p��rdelisteks maailmatunnetuse kujundajateks. Helle Karis: �Esimeses polnud midagi keerulist - �Nukitsamees� oli lihtne rahvalik lugu, folkloor. �Karoliine h�bel�ngas� olid sees m�toloogilised k�simused. �Metsluiged� oli k�ige olulisemaks maailmatunnetuse nurgakiviks, kuna see puudutas eksistentsiaalset temaatikat�. P�rast �Metsluikede� valmimist (1987) tundis Helle Karis, et peab enda jaoks k�ik v�ga t�pselt selgeks m�tlema, et oleks, mida arusaadavalt ja �heselt k�sijatele vastata. �Seni tegin k�ike tunnetuslikult ega pidanud vajalikuks alateadlikke t�desid teistele selgitada�, meenutab Karis. �Kui mul olekski vahepeal olnud v�imalik m�ngufilmi teha, siis alateadvus �tles, et vara veel. N��d olen ma selleks valmis�.\nElukogemus lubas Helle Karisel avada oma stuudio\nOriest ja koos �pilastega on valminud dokumentaalfilm �Teejuht m�toloogiasse� (1998) ning teleseriaal �Contra Mortem� II.\nKuidas on dokumentaalfilmi puhul m�istusliku ja tunnetusliku vahekord?\nHelle Karis: K�ik s�ltub tegijast. Kui on tugev m�istuslik alge, juhindub sellest � kui emotsionaalne, siis sellest. �anr pole oluline. Oriesti aeg oli tore aeg. See oli nii nagu igal inimesel, kui sa v�tad aja maha ja teed endale klaariks, mida sa selles maailmas tundnud oled. Minul oli see maailmapildi paikapanemise aeg.\nMida sa pidasid vajalikuks oma �pilastele edasi anda?\nHelle Karis: Minu p�him�te on alati olnud, et m�istusega ei saa alustada millegi loomist. Looming on mingi seletamatu kolmainsus, uus kvaliteet. Aga selleks pead sa avanema k�igepealt ise, pead olema lahti, su tunnetuslik k�lg peab olema avatud. S�da peab olema kuum.\nPidasin k�ige olulisemaks leida ja avada oma taju ning seda j�rgida. Olen k�igega kaasa aidanud, et see avatus tekiks. Ma ei pidanud loenguid, vaid andsin �lesande. Kaameraid oli mul kolm, millega saatsin noored inimesed ennast ja maailma avastama. Hiljem uurisime, mis v�lja tuli ja kui ei tulnud, siis miks ei tulnud! Aitasin kaasa, et noor inimene avastaks ise kaadri, kompositsiooni, misanstseeni, et ta ise j�uaks t�eni, oma t�eni. V��ras t�de ei pruugi sinus �ldse pesa leida.\nKahetsen praegu, et need noored, kes �pivad ja teevad t�id, et neil pole otsesaateid eetrisse. Otsesaate puhul oled sunnitud kasutusele v�tma k�ik kogutud tagavarad, avastad, milleks oled v�imeline. Minu kaif seisnes omal ajal selles, et m�tlesin v�lja j�rjest raskemaid ja tehniliselt keerukamaid saateid. See pakkus naudingut. Kas ma tulen toime, kas saan hakkama k�igi nende k�ivitamistega murdosa sekundi jooksul, kogu re�iss��ri tegevusega saatepuldis otse eetrisse.\nJutuajamisel 30. m�rtsil 2000. a vastas Helle Karis k�simusele t�naste toimetuste kohta samuti nagu Reestile ja Pillerile pool aastat varem: �Mis k�simus see on, kas ma tahan m�ngufilmi teha?\n... Ma ei saa t��d, mida tahan ja mida oskan teha�.\nHelle Karise viimase m�ngufilmi esilinastusest oli siis m��das enam kui 10 aastat. Tema filme on nimetatud epohhiloovaiks ja Helle Karist muinasjutufilmi emaks.\nT�naseks on lisandunud k�mneid dokumentaalfilme sarjast Contra Mortem II (2002�2003). Helle Karis on Eesti Filminaiste Liidu (1995) kontaktisik ja juhataja.\nLoominguliseks t��ks on tal koos �pilase, poja Peter Murdmaaga k�sil eluloofilm �Dirigendi k�la� Eri Klasist. See on Peter Murdmaa Tallinna �likooli filmi- ja videoeriala l�put��.\nHelle Karis, Anu Veerm�e\nHelle Karis, Peter Murdmaa\nKui Eri Klasi k�est k�siti, kuidas ta usaldab nii noort operaatorit oma elut��st filmi tegema, vastas Eri Klas: � ... Peteri vanaisa oli ERSO tromboonim�ngija�.\nFilm esitluskoopia pidi valmima 2. novembriks 2005.\nNB! Filmi �Dirigendi k�la� esilinastus toimus Rahvusraamatukogus 22. jaanuaril 2008. Kohal Eri Klas, ekspresident Arnold R��tel abikaasaga, mitmed vipid ja prominendid, s�pradest-filmigurudest r��kimata.\nAlmanahh, S. Gippius jt 1973. Stsenit�eskaja pedagogika Leningrad, LGITMiK.\nAnikst, Aleksandr 1967. Teorija dram� ot Aristotelja do Lesinga. Moskva.\nWiio, Osmo 1972. Kas sinust saadakse aru? Tallinn.\nH.� G. M�ller ja M.Thorsen 1995. Teleajakirjandus. Tartu.\nLauristin, Marju, Peeter,Vihalem 1977. Massikommunikatsiooni teooria. Tartu. TR�.\nKoch, Ivan 1970. Osnov� stsenit�eskogo dvizenija, �Lavalise liikumise alused�. Leningrad.\nMcKay, M. 1998. Suhtlemisoskused. Tallinn.\nZaitseva, A 1973. Vopros� kinoiskusstva 1973, �Kinokunsti k�simusi�. Moskva.\nOtt, Urmas 1997. Carte blanche. Tallinn.\nVilt�ek, Vsevolod 1967. Kontur�. Ta�kent.\nVilt�ek, Vsevolod 1969. Iskusstvo v kontekste s realnostju, Problem� TV iR. Moskva.\nLotman, Juri, Juri Tsvijan 1994. Dialog s ekranom. Tallinn.