Reaktor :: Tõlkejutt: Marsi odüsseia\nÜlejäänud kolm - insener Putz, bioloog Leroy ja astronoomist ning ekspeditsiooni juht Harrison - vaatasid teda kaastundlikult. Dick Jarvis oli „Arese“ meeskonna keemik. Nende kuulsa ekspeditsiooni liikmed olid esimesed inimesed, kes tõstsid oma jala Maa müstilise naaberplaneedi Marsi pinnale. See kõik toimus muidugi vanadel headel aegadel, vähem kui kakskümmend aastat pärast seda, kui hull Ameeriklane Doheny täiustas oma elu hinnaga tuumareaktsiooni, ja ainult kümme aastat pärast seda, kui samavõrd hull Cardoza kasutas täiustatud tuumareaktsiooni Kuule lendamiseks. Need neli „Arese“ pardal olid tõelised pioneerid. Kui välja jätta pool tosinat Kuu-ekspeditsiooni ja de Lancey kurva saatusega lend, mis oli suundunud ahvatlevale Veenusele, olid nad esimesed mehed, kes pidid tundma Maast erinevat raskusjõudu, ning kindlasti esimesed Maa-Kuu süsteemist edukalt lahkujad. Ja nad olid selle edu ka ära teeninud, kui vaid mõelda kõigile raskustele ja ebamugavustele, mida nad olid selle nimel taluma pidanud - Maal aklimatiseerumiskambrites veedetud kuud, õppides hingama sama hõredat õhku kui Marsil, kosmose läbimine 21. sajandi tujukate reaktiivmootoritega pisikeses raketis ning - kõige raskem - silmitsi seismine tundmatu maailmaga.\nJarvis ringutas ja katsus oma hella ning kestendavat külmanäpistatud ninaotsa. Ta ohkas veelkord rahulolevalt.\n„Hästi,“ pahvatas äkki Harrison. „Kas me saame nüüd lõpuks teada, mis juhtus? Sa lähed teele täiesti töökorras abiraketiga, me ei saa sult kümne päeva jooksul ühtki signaali ja lõpuks korjab Putz sind üles mingist kuutõbisest sipelgapesast... koos su värd-jaanalinnust sõbraga! Räägi meile ära, mees!“\n„Loksuta?“ * uuris segaduses Leroy. „Loksuta mida?“\n„Tha mhõtles spiel,“ seletas Putz rahulikult. „Šee tähendab rhääkimist.“\nJarvise reaktsioonis Harrisoni lõbusale pilgule polnud naeratuse varjugi. „Täpselt nii, Karl,“ ütles ta Putziga täielikult nõustudes. „Ich spiel es!“ Pärast mõnulevat röhatust hakkas ta jutustama.\n„Vastavalt oma korraldustele hoidsin ma silma peal Karli teeleasumisel põhja suunas, ronisin siis oma lendavasse leiliruumi ja suundusin lõunasse. Nagu sa mäletad, kapten, polnud meil korraldust maabuda, vaid lihtsalt huvipunktide otsingul ringi lennata. Seadsin kaks kaamerat pildistama ja lendasin edasi, püsides planeedi pinnast tervelt kahe tuhande jala kõrgusel - seda mitmel eri põhjusel. Esiteks andis see kaameratele suurema vaatevälja, teiseks jõuavad reaktiivmootorite õhujoad selles poolvaakumis, mida siin „õhuks“ kutsutakse, nii kaugele, et tekitavad madallennu korral tolmupilvi.“\n„Me oleme seda kõike Putzilt kuulnud,“ urises Harrison. „Ikkagi soovin, et sa oleksid filmid päästnud. Need oleksid selle ekspeditsiooni kulud kinni maksnud - mäletad ju, kuidas avalikkus esimestele Kuu-piltidele tormi jooksis.“\n„Filmid on alles,“ vastas Jarvis. „Olgu,“ jätkas ta, „nagu ma ütlesin, lendasin ma suhteliselt kiiresti. Nii nagu me arvasime, pole tiibadel siinses õhus erilist kandejõudu väiksemal kiirusel kui sada miili tunnis ja ka siis pidin ma kasutama alumiste reaktiivmootorite abi.\nTänu kiirusele, kõrgusele ja reaktiivmootorite tekitatud hämule polnud nähtavus just kõige parem. Siiski nägin ma piisavalt mõistmaks, et see, millest ma üle lendasin, ei erinenud millegi poolest sellest hallist tasandikust, mida olime uurinud kogu maandumisjärgse nädala jooksul - needsamad vormitud kasvud ja seesama väikeste roomavate taimloomade lõputu vaip, keda Leroy biopodideks kutsub. Nii lendasin ma edasi, teatades oma asukohast iga tunni aja tagant, nagu instruktsioonid ette nägid, teadmata, kas te kuulsite mind.“\n„Kuulsin küll!“ nähvas Harrison.\n„Sada viiskümmend miili lõuna pool,“ jätkas Jarvis häirimatult, „muutus planeedipind mingisuguseks madalaks platooks – ei midagi peale kõrbe ja oranžikarva liiva. Mõistsin, et olime õigesti oletanud ja see hall tasandik, kuhu me maandusime, oli tõesti Mare Cimmerium, millest tulenevalt oli mu oranž kõrb järelikult Xanthuse-nimeline piirkond. Kui mul oli õigus, pidin ma paarisaja miili pärast jõudma järgmise halli kõrbe, Mare Chroniumi kohale, millele pidi järgnema järgmine oranž kõrb, Thyle I või II. Ja nii see läkski.“\n„Putz määras meie asukoha kindlaks juba poolteist nädalat tagasi!“ torises kapten. „Asja juurde!“\n„Jõuame selleni!“ märkis Jarvis. „Kakskümmend miili pärast Thyle kohale jõudmist ületasin ma - uskuge või mitte - kanali!“\n„Putz pildistas sadu kanaleid! Räägi midagi uut!“\n„Ja kas ta linna ka nägi?“\n„Kahtekümmet-kui sa neid mudahunnikuid linnadeks nimetad.“\n„Hästi,“ ütles Jarvis, „järgmiseks räägin ma mõnedest asjadest, mida Putz ei näinud.“ Ta hõõrus oma torkivat nina ja jätkas. „Ma teadsin, et sellel aastaajal on siin kuusteist tundi päevavalgust, nii et kaheksa tunni ja 800 miili järel otsustasin ma tagasi pöörata. Olin endiselt Thyle kohal, kuigi ma polnud kindel, kas see oli I või II-mitte rohkem, kui kahekümne viie miili kaugusel selle piirist. Ja siis ütles Putzi lemmikmootor üles!“\n„Hütles hüles? Khuidas?“ Putz oli murelik.\n„Aatomivoog muutus nõrgaks. Ma hakkasin kohe kõrgust kaotama ja potsatasin äkki keset Thylet maha. Lõin oma nina vastu aknaklaasi lapikuks.“ Ta hõõrus kurvalt vigastatud ihuliiget.\n„Vhõibholla proovisid sa der põlemiskambrit vhäävhelhhappega pesta?“ uuris Putz. „Mhõnikord thekitab thina ghammakhiirguse...“\n„Naah!“ ütles Jarvis vastikusega. „Seda ma kindlasti teha ei püüaks - mitte rohkem, kui kümme korda. Lisaks oli kokkupõrge lömastanud maandumisseadmed ja alumised reaktiivturbiinid küljest kiskunud. Oletame, et ma oleksin asja tööle saanud - mis siis? Kümme miili otse raketipõhjast väljuva tuumareaktsiooniga ja põrand minu all on sulanud!“ Ta hõõrus jälle oma nina. „Minu õnn, et nael kaalub siin ainult seitse untsi, muidu oleksin ennast lapikuks kukkunud.“\n„Ma oleksin võinud pharandhada!“ prahvatas insener. „Ma vean khihla, et šee polnud thõsine!“\n„Ilmselt mitte,“ nõustus Jarvis sarkastiliselt. „Rakett oli ju kõigest lennuvõimetu. Ei midagi tõsist, kuid mul oli valida, kas oodata, kuni mind üles korjatakse või püüda jala tagasi kõndida - 800 miili ja ehk 20 päeva aega meie lahkumiseni! 40 miili päevas! Olgu,“ lõpetas ta, „ma valisin jalutamise. Mu üleskorjamise muutis see sama tõenäoliseks ja andis mulle ka mingit tegevust.“\n„Me oleksime su üles leidnud,“ ütles Harrison.\n„Vähimagi kahtluseta. Igatahes tegin ma istmerihmadest rakmed ja vinnasin nende abil veepaagi seljale, võtsin padrunivöö, revolvri ja veidi provianti ning asusin teele.“\n„Veepaagi!“ karjatas väike bioloog Leroy. „Žee kaalub veerand tonni!“\n„Paak polnud täis. Maa raskusväljas oleks see kaalunud 250 naela, mis siin on 85 naela. Lisaks on mu enda 210-naelane kaal Marsil ainult 70 naela, nii et mina ja paak kokku kaalusime 155 naela ehk 55 naela vähem kui mu tavaline kaal Maal. Ma mõtlesin selle üle igapäevast 40-miilist vahemaad lonkides. Oh, ja muidugi võtsin ma kaasa ka termonahast magamiskoti nende talviste Marsi ööde jaoks.\nNõnda ma alustasin, hüpates päris kiiresti edasi. 8 tundi päevavalgust tähendas 20-t miili või rohkematki. Muidugi läks see väsitavaks - rühkida üle pehme kõrbeliiva, kus polnud midagi näha - isegi mitte Leroy roomavaid biopode. Kuid umbes tunni aja pärast jõudsin kanalini - see oli umbes 400 jala laiune kuiv kraav, sirge nagu raudtee raudteekompanii kaardil.\nKanalis oli mingil ajal siiski ka vett olnud. Kraav oli kaetud millegagi, mis meenutas kena rohelist muru. Ent kui ma lähenesin, liikus muru mu teelt eemale.“\n„Eh?“ ütles Leroy.\n„Jah, see muru oli sinu biopodide sugulane. Sain ühe eksemplari kätte, väike rohuliblelaadne leht, minu sõrme pikkune, kahe õhukese tüvija jalaga.“\n„Kus žee on?“ küsis Leroy innukalt.\n„Žee on läinud! Ma pidin edasi minema, nii et kündsin rahumeeli läbi kõndiva muru, mis avanes mu ees ja sulgus seljataga. Ja siis olin ma jälle Thyle oranžis kõrbes.\nRühkisin järjekindlalt edasi, kirudes liiva, mis muutis liikumise nii väsitavaks, ja muuhulgas, Karl, kirusin ma ka su tujukat mootorit. See oli just enne päikeseloojangut, kui ma jõudsin Thyle servale ja vaatasin üle halli Mare Chroniumi. Ja ma teadsin, et pidin kõndima 75 miili üle selle, seejärel paarsada miili üle Xanthuse kõrbe ja siis umbes samapalju üle Mare Cimmeriumi. Olin ma rahul? Hakkasin kiruma teid, semud, et te mind üles ei korjanud!“\n„Me proovisime, sa tola!“ ütles Harrison.\n„Sellest polnud kasu. Olgu, ma otsustasin, et võin samahästi allesjäänud päevavalgust ära kasutada ja Thyle piirikaljult maha ronida. Leidsin ronimiseks sobiva koha ja all ma olingi. Mare Chronium oli täpselt samasugune koht, nagu see siin - hullud lehtedeta taimed ja hunnik roomajaid. Heitsin sellele pilgu ja võtsin välja oma magamiskoti. Teate, kuni selle ajani polnud ma näinud selles poolsurnud maailmas midagi murettekitavat - mõtlen, et ei midagi ohtlikku.“\n„Ja siis nägid?“ uuris Harrison.\n„Kas ma siis nägin? Te kuulete sellest, kui ma nii kaugele jõuan. Olin just magama jäämas, kui kuulsin üht kõige hullemat sorti mürglit.“\n„Mis hasi on mhürgel?“ uuris Putz.\n„Ta ütleb „Je ne sais quoi“, seletas Leroy. „Žee tähendab „Ma ei tea, mis“.“\n„Täpselt nii!“ nõustus Jarvis. „Ma ei teadnud, mis see on, nii et hiilisin uurima. Seal oli selline kära, nagu üritaks vareseparv karja kanaarilinde ära süüa - viled, kaagutused, kraaksatused, lõõritused ja muud sarnast. Kõndisin ümber kännupuhma ja seal oli Tweel!“\n„Tweel?“ küsis Harrison ja „Tweel?“ küsisid Leroy ja Putz.\n„See värdjaanalind,“ seletas jutustaja. „Vähemalt on Tweel kõige lähedasem nimekuju, mida ma suudan sülge pritsimata hääldada. Temalt kõlas see nagu „Trrrweerrll!“\n„Mida ta tegi?“ küsis kapten.\n„Ta oli ära söödamas. Ja muidugi kriiskas, nagu igaüks samas olukorras teeks.“\n„Ära söödamas! Mille poolt?“\n„Selle selgitasin ma hiljem välja. Kõik, mida ma sel hetkel nägin, oli punt musti köisjaid jäsemeid klammerdumas millegi ümber, mis meenutas - nagu Putz teile kirjeldas - jaanalindu. Muidugi ei kavatsenud ma sekkuda; kui mõlemad olendid olid ohtlikud, oli mulle üks mure vähem.\nEnt linnulaadne olend võitles vapralt, lüües kriisete vahel oma 18-tollise nokaga tigedaid hoope. Ja lisaks heitsin ma põgusa pilgu või paar sellele, mis oli nende mustade jäsemete taga.“ Jarvis judises. „Ent otsustavaks osutus see, kui ma nägin linnulaadse olendi kaela ümber musta kotti või kohvrit. See oli mõistuslik! Mõistuslik või taltsas, otsustasin. Igatahes määras see mu otsuse. Tõmbasin välja oma automaatpüstoli ja tulistasin selle pihta, mis linnu vastasest näha oli.\nJärgnesid kombitsate keeristorm ja musta rõveda löga purse, misjärel olend tõmbas enda ja oma jäsemed vastiku imeva heli saatel auku maapinnas. Teine olend laskis kuuldavale rea laksatusi, taarus oma golfikeppidena peentel jalgadel ja pöördus järsku mulle otse vaatama. Hoidsin relva laskevalmis ja me vahtisime teineteist.\nMarslane polnud tegelikult lind. Ta polnud isegi linnulaadne, kui esmamulje välja jätta. Tal oli küll nokk ja mõned sulgjad jätked, aga nokk polnud tegelikult nokk. See oli kuidagi elastne; nägin nokaotsa küljelt küljele vonklemas, tegu oli rohkem millegi noka ja londi vahepealsega. Olendil olid neljavarbalised jalad, neljasõrmelised asjad - nimetagem neid käteks - väike ümar keha, pisike pea pika kaela otsas - ja see nokk. Ta oli minust tolli võrra pikem ja... Olgu, Putz nägi teda.“\nInsener noogutas: „Ja! Ma nhägin.“\nJarvis jätkas: „Nii et me vaatasime teineteist. Lõpuks sirutas olend rea loksumiste ja säutsatuste järel oma tühjad käed. Ma pidasin seda sõpruse žestiks.“\n„Võib-olla,“ pakkus Harrison, „nägi ta su nina ja pidas sind oma vennaks.“\n„Oeh! Sa oled kah nii vaimukas, isegi kui sa suudki lahti ei tee. Igatahes tõstsin oma relva üles ja ütlesin: „Oh, pole mõtet seda mainidagi!“ või midagi sarnast. Olend tuli minu juurde ja olimegi semud.\nSelleks ajaks oli päike juba päris madalale vajunud ja ma teadsin, et ma peaks tegema lõkke või pugema oma termonaha sisse. Otsustasin lõkke kasuks. Valisin koha Thyle kalju jalamil, kus kalju võis mu seljale veidi soojust tagasi kiirata. Hakkasin kuivanud Marsi taimestiku kamakaid maast lahti rebima, mu kaaslane sai mu tegevuse mõttest aru ja tõi omalt pooltki sületäie. Küünitasin tiku järele, ent marslane sobras oma paunas ja tõi nähtavale midagi, mis meenutas hõõguvat sütt. Üks puudutas sellega ja lõke leegitses - ja te ju teate, kui ränka vaeva nõuab lõkkesüütamine selles atmosfääris!\nJa see tema kott!“ jätkas jutustaja. „See oli vabrikutoode, mu sõbrad. Kotiotsa vajutamisel see avanes, koti keskpaiga vajutamisel aga sulgus nii täiuslikult, et kotisisust polnud midagi näha. Parem kui tõmblukud.\nOlgu, me vaatasime mingi aeg lõket, ja siis ma otsustasin püüda marslasega suhelda. Osutasin iseendale ja ütlesin: „Dick,“; ta sai kohe mõttest aru, sirutas mulle oma kondise sõra ja kordas: „Tick.“ Siis osutasin talle ja ta tõi kuuldavale vile, mida ma nimetasin Tweeliks - ma ei oska ta hääldust järele teha. Asjad edenesid ladusalt. Nimede rõhutamiseks kordasin ma „Dick“, ja siis, talle osutades, „Tweel.“\nSinna me pidama jäimegi! Ta laskis kuuldavale mõned eitava kõlaga klõbinad ja ütles midagi, mis kõlas nagu „P-p-p-root.“ Ja see oli vaid algus - ma olin alati „Tick“, kuid mis puutus temasse, siis oli ta osa ajast „Tweel“, osa ajast „P-p-p-proot“ ja osa ajast oli ta kuusteist muud häälitsust.\nMe lihtsalt ei suutnud ühendust luua. Proovisin öelda „kalju“, „täht“, „puu“, „tuli“ ja Jumal teab, mida veel, ent püüdsin ma, mis ma püüdsin, ei saanud ma ainsatki sõna vastuseks. Miski ei meenutanud enam neid kaht edukat minutit ja kui see on keel, olen ma alkeemik. Lõpuks andsin ma alla ja nimetasin ta Tweeliks ning sellest paistis piisavat.\nEnt mõned mu sõnad jäid Tweeli pähe pidama. Ta mäletas paari neist, mis on minu meelest suur saavutus kelleltki, kes on harjunud keelega, mille sõnu peab käigupealt leiutama. Ent tema keelt ma selgeks ei saanud - kas jäid mul mingid peensused mõistmata või me lihtsalt mõtlesime erinevalt ja pigem kahtlustan ma viimast.\nSelle arvamiseks on mul teisigi põhjusi. Mõne aja pärast andsin ma keeleküsimuses alla ja proovisin matemaatikat. Kraapisin liivale „2+2=4“ ja demonstreerisin seda kiviklibu abil. Tweel sai mu mõttest aru, ja teatas, et „3+3=6“. Veel üks kord paistis, et jõuame kuhugi välja.\nNii et teades, et Tweelil on vähemalt algharidus, tõmbasin ma Päikest märkiva ringi, osutasin kõigepealt sellele ja siis hääbuvale päikesevalgusele. Siis visandasin ma Merkuuri, Veenuse, emakese Maa, Marsi ja lõpuks, osutades Marsile, tegin kõikehõlmava žesti vihjamaks, et Marss on meie praegune keskkond. Pingutasin, andmaks edasi mõtet, et mu kodu on Maal.\nTweel sai mu diagrammist aru. Ta tonksas seda nokaga ja pärast pikka lõõritamist ning loksumist lisas Marsile Deimose ja Phobose ning visandas seejärel Maa Kuu!\nKas te mõistate, mida see tõestab? Seda, et Tweeli rass kasutab teleskoope - et nad on tsiviliseeritud!“\n„Ei tõesta!“ nähvas Harrison. „Kuu on siit nähtav viienda suurusjärgu tähena. Nad võivad näha selle pöörlemist palja silmaga.“\n„Kuu küll!“ vastas Jarvis. „Sa ei saanud mu jutu mõttele pihta. Merkuur ei ole nähtav. Ja Tweel teadis Merkuurist, sest ta visandas Kuu kolmanda, mitte teise planeedi juurde. Kui ta poleks teadnud Merkuurist, oleks ta pannud Maa teiseks, ja Marsi neljanda asemel kolmandaks. Saad aru?“\n„Hm!“ ütles Harrison.\n„Igatahes,“ jätkas Jarvis, „jätkasin ma oma õppetunniga. Asjad läksid libedalt ja näis, et suudan oma plaanid teoks teha. Osutasin Maale oma diagrammil, seejärel iseendale ning seejärel seoste loomiseks algul endale ning seejärel Maale, mis säras ererohelisena peaaegu seniidil.\nTweel hakkas nii erutatult loksuma, et olin tema mõistmises kindel. Ta hüppas üles-alla, osutas äkitselt iseendale, siis taevale, siis jälle iseendale ja siis jälle taevale. Ta osutas oma keskkohale ja siis Arktuurusele, oma peale ja siis Spiikale, oma jalgadele ja siis poolele tosinale tähele, kuna ma teda lihtsalt jõllitasin. Siis hüppas ta äkki tohutu kõrgele. Oh mees, milline hüpe see oli! Ta sööstis otse üles tähevalgusse - 75 jala kõrgusele kindlasti. Nägin taeva taustal ta siluetti, nägin teda õhus ringi pöördumas ja pea ees minu suunas tagasi kukkumas ning maandumas oma nokale, mis odana laksatades maapinda tabas. Ja seal ta siis lamaski liivas minu joonistatud päikeseringi keskel - täistabamus!“\n„Lollakas“ märkis kapten. „Lihtsalt lollakas!“\n„Seda arvasin minagi. Vaatasin teda lihtsalt ammulisui, kuna ta tõmbas oma pea liivast välja ja tõusus püsti. Arvasin, et ta pole lihtsalt mu jutust aru saanud ja tegin kogu selle kuradi jama uuesti läbi ja see lõppes samamoodi, Tweeliga ninapidi minu joonistatud pildi keskel!“\n„Võib-olla on see usuline riitus,“ pakkus Harrison.\n„Võib-olla,“ ütles Jarvis kahtlevalt. „Olgu, seal me siis olime. Võisime teatud punktini mõtteid vahetada ja siis - blah! Miski meis oli erinev, seostumatu - ma ei kahtle, et Tweel pidas mind sama segaseks, nagu mina teda. Meie mõistused lihtsalt nägid maailma erinevatest vaatenurkadest ja võimalik, et tema vaatenurk oli sama õige kui meie oma. Aga me ei jõudnud ühele lainele ja kõik. Siiski kõigi raskuste kiuste Tweel meeldis mulle ja veidral kombel tean ma kindlalt, et ka mina meeldisin talle.“\n„Lollakas!“ kordas kapten. „Lihtsalt tobuke!“\n„Ah nii? Oota veidi ja kuula. Mõned korrad mõtlesin, et võib-olla me...“ Ta katkestas lause ja jätkas siis oma jutustusega. „Igatahes andsin ma lõpuks alla ja ronisin oma termonaha sisse magama. Lõke polnud mulle palju sooja andnud, ent see pagana magamiskott andis küll. Viie minuti pärast läks kotis lämbeks. Tegin koti veidi lahti ja bingo! -80-kraadine õhk Fahrenheiti skaalas tabas mu nina ja siis ma saingi selle vahva väikese külmakahjustuse, lisaks raketi allakukkumisel saadud vigastusele.\nMa ei tea, mida Tweel mu magamisest arvas. Ta istus mu lähedal, ent kui ma üles ärkasin, oli ta läinud. Roomasin just oma magamiskotist välja, kui kuulsin siristamist ja sealt ta tuligi, purjetades alla sellelt kolmekordselt Thyle kaljult, maandudes oma nokal minu kõrval. Osutasin iseendale ja siis põhja suunas. Tema osutas endale ja lõuna suuna suunas, ning kui ma oma kompsud kokku korjasin ja minema hakkasin, järgnes ta mulle.\nJa kuidas ta veel liikus! 150 jalga ühe hüppega, vuhisedes piigina läbi õhu ja maandudes oma nokal. Minu vaevaline liikumine näis teda üllatavat, ent mingi aja pärast jäi ta minu kõrvale pidama, teostades oma hüppeid vaid iga paari minuti tagant, jäädes kvartalijagu maa eespool ninapidi liiva. Siis vihises ta kiiresti minu poole tagasi. Algul ajas see, kui nägin ta nokka piigina minu suunas liikumas, mind veidi närvi, kuid alati lõpetas ta liivas minu kõrval.\nNii rändasime me kahekesi üle Mare Chroniumi. See oli samasugune koht, nagu see siin - samad hullud taimed ja samad väikesed rohelised biopodid liivas kasvamas või su teelt eest roomamas. Me rääkisime - mitte, et me oleksime teineteist mõistnud, aga lihtsalt seltsi mõttes. Ma laulsin laule ja kahtlustan, et Tweel laulis ka. Vähemalt olid mõnedel ta lõõritustel ja säutsatustel vaevuaimatavad rütmi tunnused.\nSiis demonstreeris Tweel vahelduseks oma mõningast arusaamist ingliskeelsetest sõnadest. Ta osutas paljandile ja ütles: „Kalju,“ osutas klibule ja ütles sedasama, või puudutas mu käsivart, öeldes: „Tick,“ ja kordas seda siis. See, et sama sõna tähendas kaht järjestikkust asja, näis talle kohutavalt naljakas olevat, nagu ka see, kui sama sõna käis kahe erineva objekti kohta. See pani mind mõtlema, et ehk oli ta keel samasugune, nagu mõnede Maa inimeste primitiivne jutt - tead küll, kapten, näiteks nagu negriitodel, kellel pole ühtki üldistavat sõna. Ei ühtki sõna toidu, vee või mehe kohta-ainult sõnad hea toidu ja halva toidu kohta, vihmavee ja merevee kohta, või tugeva mehe ja nõrga mehe kohta - ent mitte ühtki nime üldiste kategooriate kohta. Nad on liiga primitiivsed mõistmaks, et vihmavesi ja merevesi on lihtsalt sama asja eri vormid. Ent Tweeliga polnud lood nii. Me olime lihtsalt kuidagi müstiliselt erinevad - meie mõistused olid teineteisele võõrad. Ja sellegipoolest me meeldisime teineteisele!“\n„Napakas ja kõik!“ märkis Harrison. „Sellepärast te teineteisesse nii kiindunud olitegi.“\n„Hah, sa meeldid mulle!“ õelutses Jarvis vastu. „Igatahes,“ jätkas ta, „ära arva, et Tweelis oli midagi napakat. Tegelikult pole ma sugugi kindel, et ta poleks suutnud meie ülikiidetud inimmõistustele nii mõndagi huvitavat õpetada. Oh, muidugi polnud ta vaimuhiiglane, vähemalt nii ma arvan, ent ära jäta kahe silma vahele, et ta suutis minu mõttetegevusest midagi mõista, ent mina ei taibanud tema omast midagi.“\n„Sest tal polnudki mingit mõttetegevust!“ pakkus kapten, kuid Putz ja Leroy pilgutasid tähelepanelikult silmi.\n„Selle üle võid siis otsustada, kui olen oma looga lõpule jõudnud,“ ütles Jarvis. „Olgu, me rühkisime kogu selle ja järgmise päeva üle Mare Chroniumi. Mare Chronium - Aja Meri! Ütleme nii, et teekonna lõpuks nõustusin täiesti selle Schiaparelli pandud nimega. Vaid lõputu, veidra taimestikuga kaetud hall tasandik, kus polnud märkigi mingitest muudest eluvormidest. See oli nii monotoonne, et mul oli isegi hea meel teise päeva õhtupoolikul Xanthuse kõrbe näha.\nOlin suhteliselt kurnatud, ent Tweel paistis sama reibas nagu alati, ehkki ma polnud näinud teda kordagi joomas või söömas. Arvan, et ta oleks võinud oma kvartalipikkuste hüpetega ületada Mare Chroniumi paari tunniga, ent ta jäi minu seltsis rändama. Pakkusin talle korra või paar vett - ta võttis mult kruusi, imes vedeliku oma noka sisse, pritsis selle ettevaatlikult kruusi tagasi ja tagastas mulle tõsisel ilmel kruusi.\nJust siis, kui me silmasime Xanthust või selle piirikaljusid, tabas meid üks neist vastikutest liivatormidest - mitte nii hull, kui see, mis meid siin tabas, ent rändurite jaoks siiski ebameeldiv. Tõmbasin oma termonahast koti läbipaistva siilu ümber oma näo ja tundsin end päris hästi. Märkasin, et Tweel kasutas oma noka allosas vuntsidena kasvavaid sulgjaid jätkeid, katmaks oma ninasõõrmeid, ning mingeid sarnaseid udemeid silmade kaitseks.“\n„Ta on kõrbeolend!“ purskas väike bioloog Leroy.\n„Ta ei joo vett, ta on kohandunud liivatormidega...“\n„See ei tõesta midagi! Sellel Marsi-nimelisel kuivanud keral pole kuskil piisavalt vett, et seda raisata võiks. Maal kutsuksime me seda kõike kõrbeks.“ Ta vaikis hetke. „Igatahes, kui liivatorm oli meist möödunud, jäi nõrk tuuleke, mis polnud isegi piisavalt tugev liiva üleskeerutamiseks, meile näkku puhuma. Ent äkitselt triivisid Xanthuse kaljudelt alla asjad - väikesed läbipaistvad sfäärid, nagu klaasist tennisepallid, pagana päralt! Aga nad olid kerged, peaaegu piisavalt kerged hõljumaks isegi siinses hõredas õhus. Samuti olid nad seest tühjad - tegin mõned neist katki, ent pallide sees oli vaid halb lõhn. Küsisin Tweelilt nende kohta, ent sain ainsaks vastuseks: „Ei, ei, ei!“, millest järeldasin, et ta polnud nendest asjadest kuulnudki. Nii jätkasid nad põrkumist karuohakate tupsudena... või seebimullidena. Rühkisime Xanthuse poole edasi. Tweel osutas korra ühele kristallkuulikesele ja ütles: „Kalju,“ ent ma olin temaga vaidlemiseks liiga väsinud. Hiljem sain teada, mida ta mõtles.\nViimaks, kui päike oli loojumas, jõudsime Xanthuse kaljude jalamile. Otsustasin võimaluse korral magada platool, sest šanss, et midagi ohtlikku hiilib läbi Mare Chroniumi taimestiku, näis olevat suurem, kui Xanthuse liiva puhul. Mitte, et ma oleksin hädaohust ainsatki märki näinud, kui köisjate kätega must olend, mis oli Tweeli lõksu võtnud, välja arvata ning ilmselt ei luuranud see olevus üldse, vaid peibutas ohvrid oma haardeulatusse. Mind ei saanud see magamise pealt üldse peibutada, eriti kuna Tweel ei paistnud üldse magavat, vaid istus ööd läbi kannatlikult minu kõrval. Mõistatasin, kuidas olendil oli küll õnnestunud Tweel lõksu püüda, ent polnud mingit võimalust talt seda küsida. Avastasin selle hiljem, tõeliselt saatanlik!\nIgatahes lonkisime me Xanthuse kaljude jalamil, otsides head kohta ronimiseks. Või vähemalt mina tegin seda. Tweel oleks võinud sellest kerge vaevaga üle hüpata, sest kaljud olid madalamad kui Thylel - võib-olla 60 jala kõrgused. Leidsin sobiva koha ja hakkasin ronima, kirudes oma seljale kinnitatud veepaaki - see valmistas mulle muret vaid ronides -, kui ma kuulsin äkki häält, mille ma enda meelest ära tundsin!\nSa ju tead, kui petlikud hääled siinses hõredas õhus on. Lask kõlab pudelikorgi avamisena. Ent see hääl oli raketi undamine ja kindel see, meie teine abirakett lendas minust kümmekond miili lääne pool, minu ja päikeseloojangu vahel!“\n„Šee olin mhina!“ ütles Putz. „Ma hotsisin šind.“\n„Jah, ma tean seda, aga mis kasu sellest oli? Rippusin kalju küljes, lõugasin ja vehkisin ühe käega. Tweelgi nägi seda ja hakkas lõõritama ning säutsuma, hüpates kaljubarjääri tippu ja siis kõrgele õhku. Ja minu silme all liikus see unnates lõunakaare varjudesse.\nKomberdasin kalju tippu. Tweel žestikuleeris ja lõõritas endiselt erutatult, hüpates taeva poole ning kukkudes pea ees alla, jäämaks tagurpidi selili liiva kinni. Osutasin lõuna suunas ja iseendale ning ta ütles: „Jah, jah, jah!“, ent mõistsin mingil moel, et ta pidas lendavat asja mu sugulaseks, ilmselt vanemaks. Võib-olla olin sel hetkel ta vaimsete võimete suhtes ebaõiglane, vähemalt praegu ma arvan nii.“\nOlin oma luhtunud püüdest tähelepanu äratada kibedalt pettunud. Võtsin välja oma termonaha ning ronisin sisse, kuna õhtujahedus oli juba saabumas. Tweel peitis oma noka liiva sisse, tõmbas oma käes-jalad keha ligi ning nägi välja täpselt nagu iga teine neetud põõsas seal väljas. Ma pakun, et ta jäi sedasi kogu ööks.“\n„Kaidžev mimikri!“ purskas Leroy. „Näete? Ta on kõrbeolend!“\n„Hommikul,“ jätkas Jarvis, „asusime jälle teele. Me polnud jõudnud Xanthuse piirist saja jardigi kaugusele, kui ma nägin midagi veidrat! See oli midagi, mida Putz ei pildistanud, ma võin kihla vedada!\nSeal oli väikeste püramiidide rida - pisikesed, mitte kõrgemad kui kuus tolli, laiumas üle Xanthuse nii kaugele, kui ma näha võisin. Väikesed kääbuslikest tellistest tehtud hooned, seest õõnsad ja mahalõigatud tipuga, või igatahes tipust katkised, ja tühjad. Osutasin neile ja küsisin: „Mis?“, kuid sain Tweelilt vastuseks vaid eitavaid säutsatusi, nii et arvan, et ta ei teadnud. Nii et me asusime teele, järgides püramiidide jada, kuna see suundus põhja ja minagi olin põhja poole teel.\nPagan, kus me kõndisime selle rivi kõrval tundide kaupa! Mõne aja pärast märkasin ma järgmist veidrat asja: püramiidid läksid suuremaks. Sama palju telliskive igas püramiidis, ent tellised olid suuremad.\nKeskpäevaks olid püramiidid kasvanud õlakõrgusteks. Vaatasin paari püramiidi sisse - kõik nad olid samasugused, katkiste tippudega ja tühjad. Uurisin ka üht või kaht telliskivi, need olid tehtud ränist ja sama vanad kui maailma loomine!\nNad olid servadest kulunud. Räni ei kulu nii kergesti isegi Maal, rääkimata sellest kliimast siin!“\n„Mida sa arvad, kui vanad nad olid?“\n„Viiskümmend tuhat korda sada tuhat aastat. Kust mina tean? Väikesed püramiidid, mida olime hommikul näinud, olid veel vanemad - võib-olla kümme korda nii vanad. Kokku varisemas. Kui vanaks see nood muudaks? Pool miljonit aastat? Kes teab?“ Jarvis vakatas hetkeks. „Olgu,“ jätkas ta, „me kõndisime püramiidide jada kõrval. Tweel osutas neile ja ütles ühel või kahel korral: „Kalju,“, ent ta oli teinud seda palju kordi varemgi. Lisaks, mis püramiididesse puutus, oli tal ju suuremal või vähemal määral õigus.\nPüüdsin talle küsimusi esitada. Osutasin püramiidile, küsisin: „Inimesed?“ ja osutasin seejärel meile kahele. Ta hakkas eitavalt loksuma ja ütles: „Ei, ei, ei. Mitte üks-üks-kaks. Mitte kaks-kaks-neli,“ hõõrudes samal ajal oma kõhtu. Vahtisin teda ja ta kordas kogu värgi läbi. „Mitte üks-üks-kaks. Mitte kaks-kaks-neli.“ Ma lihtsalt jõllitasin teda.“\n„See on tõestus!“ hüüdis Harrison. „Tegemist oli nõdrameelsega!“\n„Arvad nii?“ küsis Jarvis sardooniliselt. „Hästi, mina jõudsin teistele järeldustele. „Mitte üks-üks-kaks.“ Sina ei saa sellest mõistagi aru?“\n„Ei, ja ega sina kah ei saa!“\n„Ma arvan, et saan. Tweel kasutas neid paari ingliskeelset sõna, mida ta teadis, andmaks edasi väga keerulist mõtet. Millest, kui ma küsida võib, paneb matemaatika sind mõtlema?“\n„Miks...? Astronoomiast. Või... või loogikast.“\n„See see on! „Mitte üks-üks-kaks.“ Tweel ütles mulle, et püramiidide ehitajad ei olnud inimesed - või et nad polnud intelligentsed, et nad polnud mõistuslikud olendid. Saad aru?“\n„Huh! Olgu ma neetud!“\n„Ilmselt sa oledki.“\n„Migž?“ küsis Leroy, „hõõruž ta oma kõhtu?“\n„Miks? Sellepärast, mu kallis bioloog, et seal on ta ajud. Mitte ta väikeses peas vaid ta keskkohas.“\n„Mitte Marsil, siin mitte! See floora ja fauna ei ole maised, sinu biopodid tõestavad seda!“ Jarvis irvitas ja jätkas oma looga. „Igatahes rühkisime me üle Xanthuse ja umbes keset pärastlõunat juhtus veel midagi veidrat. Püramiidid lõppesid.“\n„Jah. Ja imelik on seejuures see, et viimane püramiid - ja nüüd nad olid kümne jala kõrgused-oli tipuga! Mõistad? Mis iganes selle ehitas, oli ikka veel seal sees - me olime järgnenud neile nende poole miljoni aasta vanusest algupärast kuni kaasajani.\nTweel ja mina märkasime seda peaaegu samal ajal. Tõmbasin välja oma automaatpüstoli (mul oli selles salvetäis Bolandi lõhkekuule) ja Tweeli kätte ilmus mustkunstniku trikile omase välkkiirusega ta kotist väike imelik klaasrevolver. See oli päris meie relvade moodi, ainult käepide oli suurem, sobimaks ta neljaküüniselisele käele. Hoidsime oma relvad laskevalmis, hiilides mööda tühjade püramiidide jada üles.\nTweel märkas liikumist esimesena. Telliste ülemised read voogasid, rappusid ja libisesid äkki külgi mööda nõrga mürtsatuse saatel maha. Ja siis miski – miski tuli sealt välja!\nIlmus pikk hõbehall käsivars, vedades enda järel soomustatud keha. Soomustatuse all mõtlen hõbehalle ja tuhmilt säravaid soomuseid. Käsivars vedas keha august välja ja elukas mürtsatas liivale.\nSee oli ebamäärane olend - keha nagu suur hall vaat, käsivars ja mingisugune suuava ühes otsas, jäik teravatipuline saba teises otsas - ja oligi kõik. Ei mingeid muid jäsemeid, silmi, kõrvu, nina - mitte midagi! Olend vedas ennast paar jardi edasi, torkas oma teravatipulise saba liiva, lükkas ennast püsti ja lihtsalt istus.\nTweel ja mina vaatasime seda kümme minutit, enne kui see liikus. Siis, kriiksumise ja krabina saatel, mis meenutas... oh, see meenutas jäiga paberi kortsutamist, liikus selle käsivars suuavale ja võttis sealt välja tellise! Käsivars asetas tellise ettevaatlikult maapinnale ja olend püsis jälle vaikselt.\nJärgmised kümme minutit - ja veel üks tellis. Lihtsalt üks looduse müürsepp. Olin just eemaldumas, et edasi liikuda, kui Tweel osutas asjale ja ütles: „Kalju!“ Küsisin: „Misasja?“ ja ta ütles seda jälle. Siis sõnas ta lõõritamise saatel. „Ei-ei,“ ja hingas kaks või kolm korda vilinal.\nOlgu, imekombel sain ta mõttest aru! Ütlesin: „Mitte hingamine!“ ja demonstreerisin sõna. Tweel oli vaimustatud ja ütles: „Jah, jah, jah! Mitte-mitte-mitte ingamine!“ Siis ta hüppas ja maandus ninapidi umbes sammu kaugusel koletisest!\nNagu te võite ette kujutada, olin ma ehmunud! Käsivars sirutus tellise järele ja ma arvasin, et näen kuidas Tweel kinni püütakse ja tükkideks rebitakse, ent midagi ei juhtunud! Tweel peksis olendit, käsivars võttis tellise ja asetas selle kenasti esimese tellise kõrvale. Tweel raputas jälle olendi keha ja ütles: „Kalju,“ misjärel ma kogusin piisavalt julgust ja heitsin olendile ise pilgu.\nTweelil oli jälle õigus. Olend oli kivist ega hinganud!“\n„Guidas ža tead?“ uuris Leroy, mustad silmad uudishimust põlemas.\n„Sest ma olen keemik. Elukas koosnes ränikivist. Liivas pidi olema puhas ränikivi ja sellest ta toituski. Saad aru? Meie, Tweel ja need taimed seal väljas ja isegi biopodid on süsinikupõhised eluvormid, selle olendi elutegevus aga põhines teist tüüpi keemilistel reaktsioonidel. See oli ränipõhine eluvorm!“\n„La vie silicieuse!“ karjus Leroy. „Olen žeda kahdluždanud, ja žiin on tõend! Pean minema ja nägema!“\n„L faut que je...“\n„Olgu! Olgu!“ ütles Jarvis. „Sa võid minna ja vaadata. Igatahes, seal see asi oli, üheaegselt elus ja elutu, liigutamas end iga kümne minuti tagant ja sedagi ainult tellise eemaldamiseks. Mõistad, konnakene? Me oleme tehtud süsinikust ja meie jäätmeks on süsihappegaas, see olend aga koosneb ränist ja tema jäätmeks on ränidioksiidist ränikivi. Kuid ränikivi on tahke, sellest ka tellised. Ja ta müürib ennast sisse ning kui on tellistega kaetud, liigub järgmisse kohta, et otsast peale hakata. Pole ime, et ta kriiksus! Poole miljoni aasta vanune elusolend!“\n„Kužd ža tead, kui vana?“ Leroy oli pööraseks muutunud.\n„Me kõndisime mööda püramiidide jada alates selle algusest, kõndisime ju? Kui see poleks olnud algupärane püramiidide ehitaja, oleks jada kusagil katkenud, enne kui me ta leidsime-eks ju? Katkenud ja väikeste püramiididega otsast peale hakanud. See peaks ju piisavalt selge olema?\nEnt ta paljuneb samuti või vähemalt püüab paljuneda. Enne kolmanda tellise väljumist kuulsime veidi krabinat ja nende väikeste kristallkuulikeste oja prahvatas välja. Need on ta eosed või seemned - nimeta neid, kuidas tahad. Need liikusid põrkudes üle Xanthuse, justnagu nad olid ka Mare Chroniumil meist mööda põrkunud. Aiman, kuidas nad toimivad - see on teadmiseks sulle, Leroy. Arvan, et ränist kristallkest pole midagi enamat kui kaitsekest, umbes nagu munakoor, ja et aktiivseks toimeaineks on hoopis lõhn nende sees. See on mingi gaas, mis reageerib räniga ja kui kest puruneb ränilademete läheduses, algab mingi reaktsioon, mis lõpptulemusena areneb sarnaseks elukaks!“\n„Ža peagžid proovima!“ hüüdis väike prantslane. „Peame ühe kera lõhkuma, et näha!“\n„Jah? Olgu, ma tegin seda. Purustasin mõned kerad liiva vastu. Tahaksid sa umbes 10000 aasta pärast tagasi tulla ja järele uurida, kas ma istutasin mõned püramiidikoletised? Selle aja peale võid sa ilmselt kindlalt öelda!“ Jarvis vakatas ja hingas siis sügavalt sisse. „Issand! See imelik olend! Kas sa kujutad seda endale ette? Pime, kurt, närvideta, ajutu - lihtsalt mehhanism ja sellest hoolimata surematu! Määratud jätkama telliste tegemisega ja püramiidide ehitamisega, kuni räni ning hapnik eksisteerivad ja isegi pärast seda lõpetab see lihtsalt oma tegevuse. See pole surnud. Kui mingi juhus toob selleni miljonite aastate pärast jälle toitu, on ta jälle tegutsemisvalmis, kuna nii ajud kui tsivilisatsioonid on kadunud aegade hämarusse. Veider elukas - ent siiski kohtasin ma veel veidramat!“\n„Kui ka kohtasid, pidi see olema ettekujutus!“ urises Harrison.\n„Täpselt nii!“ ütles Jarvis kainelt. „Teatud mõttes on sul õigus. Nägemuseelukas! See on talle kõige õigem nimi - ja tegemist on kõige kuratlikuma, hirmutavama olendiga, keda on võimalik ette kujutada! Ohtlikum kui lõvi, reetlikum kui madu!“\n„Ütle mulle!“ palus Leroy. „Ma pean minema ja vaatama!“\n„Mitte seda saatanat!“ Ta vakatas jälle. „Olgu,“ jätkas ta, „Tweel ja mina lahkusime püramiidiolendist ning rühkisime mööda Xanthust edasi. Olin väsinud ja veidi rööpast väljas, sest Putz polnud mind üles korjanud ning Tweeli lõõritamine ja hüppamine käisid mulle närvidele. Nii et ma lihtsalt kõndisin sõnagi lausumata edasi, tund tunni järel mööda seda monotoonset kõrbe.\nPärastlõuna ajal märkasime silmapiiril madalat tumedat joont. Ma teadsin, mis see oli. See oli kanal - olin ületanud selle raketiga ja see tähendas, et olime ületanud Xanthusest vaid kolmandiku. Meeldiv mõte, kas pole? Ja siiski olin ma graafikus.\nLähenesime kanalile aeglaselt. Mäletasin, et selle kanali ääres oli lai taimestikuriba ja Mudahunniku Linn.\nNagu ütlesin, olin ma väsinud. Mõtlesin heast soojast toidust ja siis jõudsin mõteteni, kui kena ja kodune paistaks isegi Borneo pärast seda hullu planeeti. Sealt jõudsin mõteteni väikesest vanast New Yorgist ja sealt tüdrukuni, keda seal tundsin, Fancy Longini. Kas te tunnete teda?“\n„Visiooniesineja,“ ütles Harrison. „Olen mõnikord ta sisse lülitanud. Kena blondiin-tantsib ja laulab Yerba Mate tunnis.“\n„Seep’ ta ongi,“ vastas Jarvis õigekeelereeglite vastu eksides. „Ma tunnen teda päris hästi - oleme lihtsalt sõbrad, mõistad küll? - kuigi ta tuli meid Aresele ära saatma. Olgu, ma mõtlesin temast ja tundsin end päris üksildasena, kogu selle aja, mis me kummjate taimede vöödile lähenesime.\nJa siis ütlesin ma: „Mida kuradit?“ ja jäin jõllitama. Sest seal ta oli - Fancy Long, päevselgelt ühe nende lollakate puude all seismas, naeratamas ja lehvitamas just niimoodi, nagu ma mäletan meie lahkumise päevast!“\n„Nüüd oled sa kah lollakas!“ märkis kapten.\n„Pagan, olen sinuga peaaegu nõus! Ma lihtsalt vahtisin, näpistasin ennast, panin silmad kinni ja vahtisin jälle - ja iga kord, seal oli Fancy Long, naeratamas ning lehvitamas! Ka Tweel nägi midagi - ta lõõritas ja loksus eemal, ent ma panin teda vaevu tähele. Hüppasin üle liiva tüdruku poole, liiga hämmastunud isegi endale küsimuste esitamiseks.\nMa polnud temast kahekümne jala kauguselgi, kui Tweel ühe oma lendleva hüppega mind kinni püüdis. Ta krahmas mu käsivarrest ja lõugas oma kriiksuval häälel: „Ei!-Ei!-Ei!“ Püüdsin teda enda küljest ära raputada - ta oli nii kerge, nagu oleks ta olnud bambusest tehtud - ent ta surus oma küüned minu sisse ja jätkas lõugamist. Lõpuks sain mingi osa oma tervest mõistusest tagasi ja peatusin vähem kui kümne jala kaugusel tüdrukust. Seal ta seisis, paistes tahke nagu Putzi pea!“\n„Mhida?“ küsis insener.\n„Ta naeratas ja lehvitas, ja lehvitas ja naeratas, ja mina, loll nagu Leroy, seisin seal samal ajal, kui Tweel kriiksus ja lõgises. Ma teadsin, et see ei saanud olla reaalne, ent seal ta oli! Lõpuks ma ütlesin: „Fancy! Fancy Long!“ Ta lihtsalt jätkas naeratamist ja lehvitamist, ent näis endiselt nii reaalsena, nagu ma poleks jätnud teda 37 miljoni miili kaugusele.\nTweel oli haaranud oma klaaspüstoli ja sihtis teda. Haarasin ta käsivarrest, ent ta püüdis mind eemale lükata. Ta osutas tüdrukule ja ütles: „Mitte ingamine! Mitte ingamine!“, ja ma mõistsin, et ta mõtles, et Fancy Longi meenutav asi polnud elus.\nRaisk, mu pea käis ringi!\nSiiski, vaatepilt Tweelist neiule suunatud relvaga tekitas mul külmavärinaid. Ma ei tea, miks ma seisin seal ja vaatasin teda ettevaatlikult sihtimas, ent seda ma tegin. Siis ta pigistas relva käepidet - väike aurupahvak ja Fancy Long oli kadunud! Ja tema kohal oli üks neid väänlevaid, musti köisjate jäsemetega õudusi, nagu see, kelle käest olin Tweeli päästnud!\nNägemuseelukas! Seisin seal pööritava peaga, vaadates seda suremas, kuna Tweel lõõritas ja vilistas. Lõpuks puudutas ta mu käsivart, osutas tõmblevale asjale ja ütles: „Sina üks-üks-kaks, tema üks-üks-kaks.“ Kui ta oli korranud seda kaheksa või kümme korda, sain ma aru. Kas keegi teist sai?“\n„Oui,“ kriiskas Leroy. „Moi-je le comprends! Ta mõtlež, et ža mõtled milleždki, elukaž teab ja ža näed žeda! Un chien - näljane koer, tema näegž žuurt konti lihaga! Või haistagž žeda - või ei?“\n„Täpselt nii!“ ütles Jarvis. Nägemuseelukas kasutab ohvri igatsusi ja ihasid, et teda lõksu meelitada. Lind pesapunumisajal näeks oma paarilist, saaki varitsev rebane aga abitut küülikut!“\n„Guidaž ta žeda teeb?“ uuris Leroy.\n„Kust mina tean? Kuidas meelitab madu kodus Maal linnu oma lõugade vahele? Ja kas pole olemas süvamerekalu, kes meelitavad ohvri oma suhu? Issand!“ Jarvis judises. „Kas te ei mõista, kui kurikaval see koletis on? Oleme nüüdsest hoiatatud, kuid ei saa edaspidi isegi omaenda silmi uskuda. Sa võid näha mind - ma võin näha üht teist - ja selle taga ei pruugi olla midagi muud kui üks neist mustadest õudustest!“\n„Kuidas su sõber teadis?“ küsis kapten äkki.\n„Tweel? Seda ma imestan! Võib-olla ta mõtles parajasti millestki, mis poleks mulle huvi pakkunud ja kui ma jooksma hakkasin, mõistis ta, et ma nägin midagi muud ja saigi aru. Võimalik ka, et nägemuseelukas saab korraga luua vaid ühe nägemuse ja Tweel nägi, mida minagi - või üldse mitte midagi. Mul polnud võimalik talt küsida. Ent see on järjekordne tõend, et ta intelligents on võrreldav meie omaga või kõrgem.“\n„Ma ütlen sulle, et ta on lollakas!“ ütles Harrison. „Mis paneb sind tema intellekti inimese omaga võrdlema?“\n„Paljud erinevad asjad! Esiteks püramiidielukas. Ta polnud ühtki varem näinud, nii palju ta ütles. Siiski ta mõistis, et tegu on ebaelusa ränirobotiga.“\n„Ta võis olla sellest kuulnud,“ vaidles Harrison vastu. „Ta elab siinkandis, saad aru küll.“\n„Aga kuidas siis keelega on? Ma ei saanud tema omast sottigi, aga minu omast õppis ta kuus või seitse sõna. Ja kas sa mõistad, kui keerulisi ideid ta nende kuue või seitsme sõna abil edasi andis? Püramiidikoletis, unenäoelukas! Ta ütles mulle üheainsa fraasiga, et üks neist oli kahjutu robot, aga teine surmav hüpnotiseerija. Kuidas sellega on?“\n„Huh!“ ütles kapten.\n„Huh kui sa soovid! Kas sa oleksid suutnud seda teha, teades vaid kuut ingliskeelset sõna? Või minnes veelgi kaugemale, kas sa oleksid saanud seda teha, kui su vestluskaaslane oleks olnud niivõrd erineva intelligentsiga olend, et mõistmine olnuks võimatu - veel võimatum, kui minu ja Tweeli vahel?“\n„Hiljem. Minu jutu mõte on selles, et Tweel ja tema rass on meie sõprust väärt. Kusagil Marsil - ja sa leiad, et mul on õigus - on meie omaga võrdne tsivilisatsioon ja kultuur, ning võib-olla rohkemgi kui võrdne. Ja suhtlemine meie ning nende vahel on võimalik, Tweel tõestab seda. See võib nõuda aastaid kannatlikku üritamist, sest nende mõistused on võõrad, kuid vähem võõrad, kui järgmised mõistused, mida me kohtame - kui nad on mõistused.“\n„Järgmised? Millised järgmised?“\n„Mudalinnade elanikud kanalite ääres.“ Jarvis kortsutas kulmu ja jätkas siis oma jutustusega. „Arvasin, et nägemuseelukas ja ränikoletis olid kõige veidramad kujuteldavad olendid, ent ma eksisin. Need olendid on siiski võõramad kui kumbki mainitu ja kaugelt mõistmatumad, kui Tweel, kellega on võimalik sõprus ja kannatlikkuse ning keskendumise korral ka mõtetevahetus.\nOlgu,“ jätkas ta, „me jätsime nägemuseeluka surema ja ennast oma auku tagasi vedama ning liikusime kanali poole. Selle veidra kõndiva rohu vaip lippas meie teelt eemale ja kui me kanali äärde jõudsime, nirises selles väike kollane ojake. Küngaslinn, mida olin raketist märganud, oli umbes miili jagu paremal, ning ma olin piisavalt uudishimulik soovimaks sellele pilku heita.\nKui olin seda eelmine kord näinud, oli see paistnud hüljatuna ning kui mingid olendid selles ka ringi luusisid, olime me Tweeliga mõlemad relvastatud. Ja muide, Tweeli kristallrelv oli huvitav seadeldis - olin sellele pärast episoodi unenäoelukaga pilgu heitnud. See tulistas väikesi klaasikilde, oletan, et mürgitatuid, ja ma arvan, et laetud relva mahtus neid vähemalt sada. Püssirohu aset täitis aur - lihtsalt paljas aur!“\n„Haur!“ kordas Putz kajana. „Khust haur thuli?“\n„Veest, muidugi! Läbi läbipaistva käepideme oli näha vett ja umbes kortli jagu mingit muud vedelikku, mis oli paks ja kollane. Kui Tweel pigistas relva käepidet, polnud päästikut vajagi - tilk vett ja tilk kollast ainet pritsisid padrunipesasse ning – PAH! - vesi aurustus. See pole nii keeruline, arvan, et me võiksime sama tööpõhimõtte välja töötada. Kontsentreeritud väävelhape kuumutab vee peaaegu keemistemperatuurini, ning seda teeb ka kustutamata lubi, samuti on olemas kaalium ja naatrium...\nMuidugi oli ta relval väiksem laskeulatus kui minu omal, ent siinses hõredas õhus polnudki see nii halb, ja see mahutas sama palju laenguid kui kauboi revolver vesternis. Marsi eluvormide vastu oli see samuti tõhus - proovisin seda, tulistades üht hullu taime ja olgu ma neetud, kui see taim ei närbunud ja kokku ei varisenud! Sellepärast ma arvangi, et klaasikillud olid mürgitatud.\nOlgu, me rühkisime edasi mudakuhja-linna suunas ja ma hakkasin mõtlema, kas linnaehitajad olid ka kanalid kaevanud. Osutasin linnale ja siis kanalile ning Tweel ütles: „Ei-ei-ei!“ ja osutas lõuna suunas. Mõistsin seda nii, et kanalite süsteemi oli rajanud mõni teine rass, võib-olla Tweeli inimesed. Ma ei tea, võib-olla on siin veel mõni intelligentne rass või tosin rassi. Mars on väike veider maailm.\nSaja jardi kaugusel linnast ületasime me mingisuguse tee - tegu oli lihtsalt kõvakstambitud mudarajaga ja siis äkki kõndis teed mööda üks künkaehitajatest!\nPagan, rääkides fantastilistest olenditest! See meenutas rohkem neljal jalal traavivat vaati, millel olid veel neli käsivart või kombitsat. Sellel polnud pead, lihtsalt keha ja jäsemed, ning seda ümbritses silmade rivi. Keha ülemine ots oli trumminahana pingule tõmmatud membraan ja kõik. See lükkas väikest vasekarva käru ja rebis meist mööda nagu vanasõnas mainitud nahkhiir Põrgust. See ei pannud meid isegi tähele, kuigi minu meelest silmad minupoolses küljes liikusid veidi, kui see möödus.\nHetke pärast saabus teine ja lükkas järgmist tühja käru. Täpselt sama lugu - see lihtsalt lippas meist mööda. Olgu, ma ei kavatsenud lasta rongi mängivate tünnide kambal end eirata, nii et kui saabus kolmas, istutasin end ta teele ette - muidugi hüppevalmina, kui see asi peatuda ei kavatsenud.\nAga see peatus. Peatus ja hakkas membraani enda üleosas trummina põristama. Hoidsin mõlemaid käsi väljasirutatutena ja ütlesin: „Me oleme sõbrad!“ Ja mida sa arvad, mida see asi tegi?“\n„Ütles: „Rõõm kohtuda!“, vean kihla!“ pakkus Harrison.\n„See, kui ta oleks seda teinud, poleks mind rohkem üllatanud. Ta põristas oma membraani ja kõmises äkki: „Me oleme z-z-z-õbrad!“ ja lükkas oma käru ohtlikult minu suunas ning ma pidin kõrvale hüppama. Ja ära ta läks, mina talle lolli pilguga järele vahtimas.\nMinut hiljem tuli kiirustades järgmine. See ei jäänud seisma, lihtsalt põristas: „Me oleme z-z-z-õbrad!“ ja vudis edasi. Kuidas ta selle fraasi küll ära õppis? Kas kõik need olendid olid omavahel mingisuguses kommunikatsioonis? Kas nad olid kõik mingi keskse organismi osad? Ma ei tea, ehkki arvan, et Tweel teab.\nIgatahes liikusid olendid meist mööda ja kõik nad tervitasid meid sama lausega. See muutus naljakaks - ma poleks kunagi lootnud sellelt Jumalast hüljatud keralt nii palju sõpru leida! Lõpuks tegin Tweelile hämmeldunud žesti - ma arvan, et ta sai aru, sest ta ütles: „Üks-üks-kaks-jah! Kaks-kaks-neli-ei!“ Said aru?“\n„Muidugi,“ ütles Harrison. „See on Marsi hällilaulu riim.“\n„Jah! Olgu, ma olin Tweeli sümboolse jutuga harjunud, ja ma mõistsin seda nii: „Üks-üks-kaks-jah!“ Olendid olid intelligentsed. „Kaks-kaks-neli-ei!“ Nende intelligentsus polnud meie oma moodi, vaid midagi erinevat ja teiselpool „2+2=4“-loogikat. Võib-olla mõistsin teda valesti. Võib-olla mõtles ta, et nende mõistused olid madalajärgulised, võimelised mõistma vaid lihtsaid asju. „Üks-üks-kaks-jah!“, ent mitte raskemaid asju - „Kaks-kaks-neli-ei!“ Ent sellest, mida nägin hiljem, mõistsin, et ta mõtles midagi muud.\nPärast mõne hetke möödumist tulid olendid rüseldes tagasi - algul üks, siis teine. Nende kärud olid täis kive, liiva, kummjate taimede kamakaid ja muud sellist prahti. Nad sumistasid oma sõbralikku tervitust, mis ei kostunudki nii sõbralik ja sööstsid edasi. Oletasin, et kolmas oli mu esimene tuttav ja otsustasin temaga veel lobiseda. Astusin rajale ja ootasin.\nÜles ta tuli, kõmistades oma „Me oleme z-z-z-õbrad!“ ja peatus. Ma vaatasin teda - neli või viis silma vaatasid mind. Ta proovis jälle oma parooli ja lükkas käru, ent ma seisin kindlalt üle koha peal. Ja siis - segaduses olend sirutas välja ühe oma käsivarre ja kaks sõrmelaadset näpitsat väänasid mu nina!“\n„Hahaa!“ möirgas Harrison. „Võib-olla neil asjadel on ilumeel.“\n„Ja sina naerad!“ torises Jarvis. „Mu nina oli nagunii juba vastikult ära löödud ja külmanäpistatud. Olgu, ma karjusin: „Ai!“ ja hüppasin kõrvale, ning olend sööstis minema, ent sellest hetkest sai nende tervituseks: „Me oleme z-z-z-sõbrad! Ai!“ Veidrad elukad!\nTweel ja mina läksime mööda teed otse lähima künka tippu. Olendid tulid ja läksid, pööramata meile vähimatki tähelepanu, vedades vaid oma rämpsuhunnikuid. Tee lihtsalt sukeldus avausse ja kaldus siis allapoole, nagu vanas kaevanduses. Avausest sisse ja välja sööstsid aga vaadirahva esindajad, tervitades meid oma igavese fraasiga.\nVaatasin sisse - kusagil allpool oli valgus ja ma tahtsin seda näha. See ei meenutanud leeki ega tõrvikut, mõistad, vaid pigem tsiviliseeritumat valgusallikat ja ma mõtlesin, et ehk saan mõne vihje olendite arengutaseme kohta. Nii et ma läksin sisse ja Tweel tuli koos minuga, unustamata veidi lõõritada ja säutsuda.\nValgus oli imelik - see purtsatas ja lahvatas nagu vana kaarlamp, ent tuli ühestainsast seinalekinnitatud mustast vardast. Kahtlemata oli see elektrilamp. Ilmselt olid olendid üsnagi tsiviliseeritud.\nSiis nägin ma veel mingit valgust säramas millelgi sätendaval ja ma läksin seda uurima, ent see oli ainult hiilgav liivahunnik. Ma pöördusin sissepääsu poole, ja võtku kurat, kui see polnud haihtunud!\nOletasin, et koridor oli kaardunud või ma olin astunud külgläbikäiku. Olgu, kõndisin tagasi selles suunas, kust ma minu meelest tulnud olime ja ainsad asjad, mida ma nägin, oli veel rohkem tuhmilt valgustatud koridore. See koht oli labürint! Seal polnud midagi muud, kui eri suundadesse minevad käändunud läbikäigud, valgustatud juhuslike tuledega, ja vahel mõni olend, käruga või ilma, mööda jooksmas.\nOlgu, alguses ei olnud ma üllatunud. Tweel ja mina olime jõudnud sissepääsust ainult mõne sammu kaugusele. Ent iga liigutus, mis me pärast seda tegime, näis viivat meid sügavamale. Lõpuks püüdsin ma järgneda ühele tühja käruga olendile, arvates, et ta läheb välja oma rämpsu järele, ent ta jooksis sihitult ringi, ühte läbikäiku ja teisest välja. Kui ta hakkas samba ümber sööstma nagu üks neid valtsi tantsivaid jaapani hiiri, andsin ma alla, viskasin oma veepaagi põrandale ja istusin maha.\nTweel oli sama eksinud kui minagi. Ma osutasin üles ja ta ütles mingi abitu lõõritamise saatel: „Ei! Ei! Ei!“ Ja me ei saanud kohalikelt mingit abi. Nad ei pööranud meile mingit tähelepanu, väljaarvatud jätkuvad kinnitused, et nad on meie sõbrad-ai!\nIssand! Ma ei tea, kui palju tunde me seal ringi rändasime. Ma jäin kaks korda puhtast kurnatusest magama, Tweel aga ei paistnud iial und vajavat. Püüdsime liikuda ainult ülespoole suunduvaid koridore mööda, ent need suundusid mingi aeg ülespoole ja kaardusid siis allapoole. Temperatuur selles neetud sipelgapesas oli muutumatu, polnud võimalik eristada ööd päevast ja pärast oma esimest magamist ei teadnud ma, kas olin maganud ühe tunni või kolmteist, mistõttu ma ei saanud oma kella pealt välja lugeda, kas oli kesköö või -päev.\nMe nägime mitmeid imelikke asju. Mõnedes koridorides töötasid masinad, ent nad ei paistnud mitte midagi tegevat - rattad lihtsalt pöörlesid. Ja mõnel korral nägin ma kaht vaatelukat mõlemaga ühendatud väikse elukaga nende vahel kasvamas.“\n„Partogeneež!“ juubeldas Leroy. „Partogeneež pungumise läbi, nagu les tulipes!“\n„Kui sa nii arvad, konnakene,“ nõustus Jarvis. „Need asjad ei märganud meid kunagi, kui välja jätta tervitus: „Me oleme z-z-z-sõbrad! Ai!“ Neil ei paistnud olevat mingit kodust elu, lihtsalt ringivudimine kärudega ja rämpsu sissetoomine. Ja lõpuks sain ma teada, mida nad sellega tegid.\nMeil oli veidi õnne koridoriga, mis pikalt ülespoole kaldus. Mul oli tunne, et me võime olla maapinna lähedal, kui läbikäik suubus äkki kupliga kambrisse, ainsasse, mida olime näinud. Ja kirevase päralt, oleksin tahtnud tantsida, kui nägin katusepraos midagi, mis meenutas päevavalgust.\nKambris oli mingi masin, lihtsalt hiiglaslik ratas, mida aeglaselt pöörati, ja üks olend viskas selle alla rämpsu. Ratas jahvatas kõige selle - liiva, kivid, taimed - krudina saatel pulbriks, mis kuhugi ära sõeluti. Kui ma vaatasime, sisenesid teised, kordasid toimingut ja see paistiski kõik olevat. Kogu asjal ei paistnud olevat mingit põhjust - ent see oligi sellele neetud planeedile iseloomulik. Ja seal oli veel üks asi, mis on uskumiseks peaaegu liiga pentsik.\nÜks neist olenditest, olles oma rämpsu maha kallanud, lükkas käru raksatuse saatel kõrvale ja astus rahulikult ratta alla! Ma vaatasin, kuidas teda lömastatakse, ise liiga juhmistunud, et iitsatadagi ja hetk hiljem järgnes talle järgmine! Ka selles olid nad täiuslikult metoodilised - üks käruta olend võttis hüljatud käru.\nTweel ei paistnud olevat üllatunud - osutasin järgmisele enesetapjale ja ta kehitas kõige inimlikumal moel õlgu, nagu tahaks öelda: „Mida mina sinna teha saan?“ Ta pidi neist olenditest suuremal või vähemal määral teadlik olema.\nSiis nägin ma midagi muud. Ratta taga oli miski, miski hiilgav mingil madalal alusel. Kõndisin sinna ja leidsin väikese kristalli, umbes munasuuruse, mille kiirgus pannuks kahvatuma ka Põrgu leegid. Kristalli valgus nõelas mu käsi, peaaegu nagu staatiline elektrilahendus ja siis ma märkasin veel üht naljakat asja. Mäletad seda soolatüügast mu vasakul pöidlal? Vaata!“ Jarvis sirutas oma käe välja. „See kuivas ära ja kukkus küljest - täpselt nii! Ja minu piinatud nina - ütleme nii, et valu kadus kui võluväel! Sellel asjal olid tugeva röntgen- või gammakiirguse omadused, ainult veelgi tugevamad - see hävitas haige koe ja jättis terve koe vigastamata!\nMõtlesin, kui väärt kingitus see oleks Emakese Maa elanike jaoks, kui algas kõva mürgel. Me sööstsime õigel ajal ratta teise otsa, nägemaks üht käru puruks jahvatatavat. Näib, et mõni enesetapja oli olnud hooletu.\nSiis äkki trummeldasid ja kõmisesid olendid kõikjal meie ümber ning nende hääl oli selgelt ähvardav. Nende summ liikus meie suunas - me taganesime välja läbikäigust, mida pidasin samaks, kust olime sisenenud ja nad tulid mürinal meie järel, mõned kärusid lükkamas, teised mitte. Hullud loomad! Terve koor karjus: „Me oleme z-z-z-õbrad! Ai!“ Mulle ei meeldinud „ai,“ sellest jäi vihjav mulje.\nTweel võttis oma klaasrelva välja, mina viskasin oma veepaagi liikumiskiiruse hõlbustamiseks maha ja haarasin samuti relva. Me taganesime koridori mööda üles, umbes kakskümmend vaatelukat kannul. Mis oli veider - sisenejad laaditud kärudega möödusid meist vähimagi reaktsioonita mõne tolli kauguselt.\nTweel pidi olema seda märganud. Äkki krabas ta välja oma hõõguva süsi-tulemasina ja puudutas vankritäit taimevarsi. Pahh! Kogu laadung süttis põlema ja seda vedav hull elukas jätkas segamatult teekonda . Meie „z-z-z-õprade“ hulgas põhjustas see igatahes mõnevõrra segadust ja siis märkasin ma suitsu meist mööda keerlemas, sinnapoole, kus kindlasti pidi olema väljapääs.\nMa krabasin Tweeli ja me jooksime välja, kakskümmend jälitajat kannul. Päevavalgus mõjus paradiislikult, kuigi ma mõistsin esimese pilguga, et päike oli peaaegu loojunud ja see oli halb, sest ma ei suutnud ilma oma termonahast kotita Marsi öös ellu jääda, vähemalt mitte ilma lõkketa.\nJa asjad läksid kiiresti hullemaks. Nad piirasid meid kahe künka vahelises nurgas lõksu ja seal me seisimegi. Kumbki meist polnud tulistanud - jõhkardite ärritamisest poleks kasu olnud. Nad jäid veidi maad eemal seisma ja hakkasid kõmisema sõprusest ning aidest.\nSiis läksid asjad veel hullemaks! Ilmus vaatloom käruga, nad kõik sobrasid kärus ja võtsid sealt peotäied jalapikkusi vasknooli, mis paistsid teravad ning äkki möödus üks neist vuhinal mu kõrvast. Edasi oli küsimus juba ainult selles, kas tappa või saada tapetud.\nMõnda aega panime me päris hästi vastu. Võtsime maha need, kes olid käru kõrval ja ennetasime sel viisil enamiku noolerünnakutest, ent äkki kostis „z-z-z-õprade“ ja „aide“ kõuemürin ning terve armee elukaid väljus august.\nKirevase päralt! Meiega oli lõpp ja ma teadsin seda! Siis ma mõistsin, et Tweel polnud. Ta oleks võinud kergesti künkast üles hüpata. Ent ta jäi minuga!\nÜtleme nii, et kui oleks olnud piisavalt aega, oleksin ma nutma hakanud! Mulle oli Tweel algusest peale meeldinud. Isegi arvestades ta tänuvõlga minu eest - olin ju päästnud ta esimese nägemuseeluka küüsist - oli ta sama palju minu heaks teinud, kas pole? Krabasin ta käsivarre, ütlesin: „Tweel,“ ja osutasin üles, ning ta sai aru. Ta ütles: „Ei-ei-ei, Tick!“ ja hüppas koos oma klaaspüstoliga eemale.\nMida ma pidin tegema? Päikeseloojangu järel olin nagunii surnud mees, ent ma ei saanud talle seda seletada. Ma ütlesin: „Aitäh, Tweel. Sa oled tõeline mees!“ ja tundsin samas, et see polnud mingi kompliment. Mees! Ainult väga vähesed mehed suudaksid seda teha.\nNii et paugutasin oma relva ja Tweel pahvatas oma ning vaadid viskasid nooli ja valmistusid meid ründama ning kõmisesid, et on sõbrad. Olin lootuse hüljanud. Siis maabus Taevast ingel Putzi kujul, alumiste reaktiivmootorite õhujoad pihustamas vaadid väga väikesteks tükkideks!\nVõimas! Karjusin ja tormasin raketi juurde, Putz avas ukse ning ma läksin sisse, naerdes, nuttes ja hüüdes! See oli umbes hetk enne seda, kui mulle meenus Tweel - vaatasin ringi õigel ajal, nägemaks teda üle künka hüppamas ja kadumas.\nPutzi talle järgnema veenmine oli põrgulik vaev. Selleks ajaks, kui raketi lendu saime, oli pimedaks läinud. Sa tead ju küll, kuidas see siin juhtub, nagu lülitataks lamp välja. Me lendasime üle kõrbe ja maandusime korra või paar. Karjusin: „Tweel!“ ja karjusin seda sada korda, ma arvan. Me ei suutnud teda leida. Ta võis rännata tuulekiirusel ja kõik, mida ma kuulsin - või kujutasin ette - oli lõuna suunas kaugenev nõrk lõõritamine ning säutsumine. Ta oli kadunud ja olgu see neetud! Ma soovin... soovin, et ta poleks.“\nNeli meest Arese pardal vaikisid, isegi sardooniline Harrison. Lõpuks murdis väike Leroy vaikuse.\n„Ma dahagžin žeda näha,“ sosistas ta.\n„Jah,“ ütles Harrison. „Ja soolatüüka-rohi. Väga kahju, et sa selle unustasid, see võib-olla vähiravim, mida on poolteist sajandit otsitud.“\n„Oh, see!“ sosistas Jarvis süngelt. „See, mis võitluse põhjustas!“ Ta tõmbas taskust läikiva objekti.\n„Siin see ongi.“\n*Spill tähendab inglise keeles nii teabe väljarääkimist kui ka üle ääre loksutamist


Raplakad osalesid Eesti suurimal kossuturniiril!\n13.-15. maini toimus Tallinnas Eesti suurim noorte korvpalliturniir Tallinn Nord Cup 2016. Kolm päeva väldanud, neljas erinevas spordihallis, üheteistkümnel korvpalliväljakul toimunud turniirist võttis ühtekokku osa 1200 mängijat üheksast erinevast riigis. Seal hulgas panid oma oskused turniiril proovile 6 Rapla võistkonda.\nTurniiri parima tulemuse eest hoolitses meie kõige nooremate poiste maakonna koondvõistkond. Raplamaa U10 poisid läbisid turniiri puhaste paberitega, tasavägises finaalis alistate Rakvere SK/Tarvas ning võidukarikas toodi koju.\nHiljuti EYBL Superfinaali võitjaks tulnud Raplamaa poiste U14 võistkond leppis sel turniiril 2. kohaga, esikoha napsas põhjanaabrite klubi Lepy. Ka Rapla KK U12 poisid said turniirilt väga hea kogemuse ja hulgaliselt tasavägiseid lahinguid. Kokkuvõtteks saadi 10 võistkonna konkurentsis tubli 3. koht.\nLisaks kolmele noormeeste esindusele osales Tallinn Nord Cup-il ka kolm Rapla KK tüdrukute tiimi. Meie U10 tüdrukud said tasavägises konkurentsis kolme võidu ja kahe kaotusega 5.koha. Tulemustest olulisem loomulikult väljakult saadud kogemus ning samuti oli kindlasti põnevaks vahelduseks jääda turniirile ööseks ning kolm tegusat päeva koos tiimikaaslastega veeta.\nKõige noorematele piigadele lisaks võtsid võistlushooaja lõpetuseks turniirist osa ka vanemad – U16 ja U18 neiud. Vaid Soome tiimidega konkureerides kahes mängus vastaste ülinappi paremust tunnistanud U16 tüdrukud lõpetasid 7.kohal. Ka U18 vanuses tuli enamus osalejaid Soomest, meie piigad said kirja 6.koha.\nSuur aitäh turniiri korraldajatele, kõigile osalejatele, lapsevanematele ja abilistele! Oli üks meeleolukas korvpallinädalavahetus.\nTurniiri koduleht: www.tallinnnordcup.eu


Vältimaks värske kapsa söömisega pahatihti kaasaskäivaid seedimishäireid ja kõhugaase, Pisaraid aitab vähendada ka sibula töötlemine külma. Praegu saab juba värsket kapsast ja kartulit ja hirmsuur isu on värske kapsa hautise järele.\nRomas Dambrauskas - Kurgi tu esi\nReeglina on selle haiguse Kurgi tootlemine liigestest vastuvõtlikud ülekaalulised inimesed, kellel on häiritud ainevahetus, liigeste ja sidemete vigastused, haiguse geneetiline eelsoodumus, samuti eakad inimesed. Lisaks võib ebamugavate jalanõude kandmisel tekkida ka haigus, mis deformeerib jala liigeseid - igal juhul ei tohiks ravi määramata ajaks edasi lükata.\nArtroosiga tunnevad patsiendid esiteks valu liigestes, samuti raskusi neis liikumisel.\nHomepage Värske kapsa liigeste töötlemine Värske kapsa liigeste töötlemine Asetada pelargooni värske leht vasaku käe pulsikoha peale 30 minutiks.\nHaiguse progresseerumisel muutuvad jalad deformatsiooniks, mõnikord võib inimene kaotada täielikult liikumisvõime, mis on põhjustatud luude sulandumisest.\nNende hulgas on massaaž, termilised protseduurid, manuaalteraapia, parandav võimlemine, spaahooldus. Artroosiga on vaja leevendada ka valulikke liigeseid. Nende haiguste jaoks välja kirjutatud ravimid on suunatud vereringe ja ainevahetusprotsesside normaliseerimisele liigestes, samuti kõhrkoe Kurgi tootlemine liigestest ja taastamisele.\nTõeliselt värskendav, meeldivalt rohekas värviline vedelik on kasulike ainete ja elementide kaev.\nKurgi mahl: kasu ja kahju. kõik kurgi mahla töötlemise saladused ja nõuanded\nKaugelearenenud Edusammud artroosi ravis raviks kasutatakse kolme tüüpi operatsioone: Osteotoomia parandab liigeste deformatsioone ja parandab nende funktsionaalsust Salv poidla artriidi see seisneb kunstlike luumurdude ja luude dissektsioonide loomises, mis seejärel fikseeritakse.\nKas seda seisundit saab leevendada koduste ravimitega? Mõnikord sobib sümptomite leevendamiseks jalgade liigeste ravi rahvapäraste ravimitega.\nNäiteks loorberilehte kasutatakse podagra raviks, mis on tuntud oma võime poolest organismist soolasid eemaldada. Kolmekümne Kurgi tootlemine liigestest jaoks vajate kahte klaasi keeva veega. Lehed valatakse sellega ja keedetakse viis minutit, pärast mida puljongit infundeeritakse veel kolm kuni neli tundi termos. Valmis puljong võetakse kaheteistkümne tunni jooksul väikeste lonksudena; on oluline mitte unustada soolte puhastamist enne seda, et mitte põhjustada allergilist vabanemist.


Maailma parim koht: Talgud Lööne soos\nSel nädalavahetusel toimusid traditsioonilised Mpsi puisniidu riisumise talgud. Õigemini tulenevalt niisketest ilmastikuoludest oli tegu pigem puissoo rehitsemise talgutega. Hoolimata mudastest ning vesistest oludest ilmus kohale taal üllatavalt palju entusiaste. Ma igal aastal imestan, et tullakse, aga juu siis on Mpsi veenmisoskus parem kui minu :P*. Igastahes oli tore näha jälle üle pika aja.\nMinu riisumised jäid sel korral küll lühikeseks. Nimelt andis Tõruke mulle kiiresti hea vabanduse tööst kõrvale hiilimiseks. Seejärel hakkasime tegelema sellega, mis ikka paremini välja tuleb. Õpetamisega. Tõruke muudkui laitis, et äi-äi-äi, nii küll ei lähe, ja mina kiitsin muudkui takka ning targutasin erinevate riisumisvõtete heade ning halbade külgede üle.\nIlm oli üllatavalt soodne, kuigi varasemalt lubas ilmateeade et sajab vihma ja saartel ning rannikul võib hooti tulla ka pussnuge.\nMuide, meie poeg ja järeltulija sai pooleüheseks (või siis veerandkaheseks, kuidas kellelegi). Selle puhul kinkisime talle õunapuu. Minu arvates on oluline, et lapsel oleks oma õunapuu. Minul oli*. Olgu olgu, minu oma on õega kahe peale ja jänes sõi pool sellest ka ära, aga ikkagi oma!\nKooki sai ka sünnipäeva puhul. Tõsi, küünlad jäid koogile panemata, sest selleks ajaks kui selle söömiseni jõuti, oli poisil juba uneaeg. Ta ise küll seda ei arvanud, nii et selle asemel, et sõpradega saunas istuda ja juttu puhuda sain ma poolteist tundi last magama kiigutada. Oh emaks olemise õnne ja rõõmu***.\nPanen siia ühe foto sünnipäevalapsest ka\nTa on pisut häbelik ja ei taha pildile jääda. See-eest on mul nüüd objektiivil varbajälg. Sellepärast tuligi kuldnokk pisut udune:\nSellegipoolest on tegu minu parima linnupildiga läbi ajaloo. Vot kus on alles värvid sel mustal linnul... Ja mina kurdan, et meie linnukesed on nii plassid.\n* Teate küll millisele häbiväärsele punktile ajaloos ma järjepidevalt vihjan\n** Täpsuse huvides, see on siiamaani alles. Meil ei ole kombeks karistada õuna/ploomi/kirsipuud väljajuurimisega sellel vähetähtsal põhjusel, et ta on äbarik või ei kanna niiiii palju kui tema eesrindlikumad kaaslased.\n*** Tegelikult on õnne ja rõõmu ikka ohtralt. Piisab vaid hambutust naeratusest ja juba hakkavad raskused ununema. Valu ja lihaspinge muidugi ei unune. Siit ka väike broneering - laisik, kui ma sind järgmisel korral näen, siis luban sul lahkelt pisut minu õlgu-selgu mudida.\nSildikesed: fotomaan, lallu-punnu-ninnu-nännu, meie väike kambake, meil on elu keset metsa\nkatsun meeles pidada selle mudimissoovi ja üritan küüned piisavalt lühikesed hoida :D


5 VEIDRAT VIISI PARTNERI LEIDMISEKS KOGU MAAILMAS - TERVIS / HEAOLU - 2021\nInimese leidmine kuupäevaks, kuupäevaks või abiellumiseks pole nii lihtne ülesanne. Sellegipoolest on seal väga palju inimesi, kes ei anna alla partneri leidmise ideele. Pragunenud kasutas seda teemat ära ja otsustas loetleda mitu veidrat viisi, kuidas mõned inimesed leiavad, et neil on mõni eluaeg või lihtsalt hetk sellest. Vaadake seda allpool:\n1 - armastus ja seksuaalne vabadus Kambodžas\nKambodžas Kreungi hõimus on peredel tavaline ehitada omamoodi "tõmme", nii et maja tüdrukutel pole kusagil võtta oma elukaaslasi juhusliku seksi ööks. Seal saavad tüdrukud seksida nii palju kui tahavad, ilma et nende vanemaid sunnitaks mingit müra kuulma.\nSelles hõimus on kultuuriliselt tavaline, et tüdrukud seksivad võimalikult paljude meestega. Nii saavad nad oma mehi nii-öelda õigesti valida. See pole palju erinev sellest, mis toimub paljudes maailma paikades - uudsus võib olla see, et abielueelse seksi kohta ei tehta otsuseid.\nKui Kreungi hõimu tütarlaps hoiab võimalikul seksuaalpartneril silma peal, kutsub ta teda kohtuma oma "tõmbega" - visiit võib lõppeda seksimisega, kuid see võib muutuda ka lihtsalt heaks vestluseks.\nEhkki sealne skeem näib olevat kaasaegne, pole see päris nii. Seksuaalseid kohtumisi küll juhtub, kuid tüdruk ja tema partner peavad olema ettevaatlikud, et neid ei peetaks koos avalikult. Lõppude lõpuks, kui mees ja naine on abielus, saavad nad koos olla ainult siis, kui nad on abielus.\nKreungi liikmete hulgas on perevägivallast vähe teateid ja ükski neist pole seotud vägistamisega. Kui tüdruk rasestub mehega, kellega ta ei taha abielluda, kasvatab mees, kelle ta valib abikaasaks, ilma probleemideta tema enda omaks. See liberaalsem vaade seksile ja abielule näib toimivat - lahutuse juhtumeid praktiliselt pole.\n2 - Mauritaania nuumamisrežiim\nSelles Aafrika riigis on ilustandard täiesti erinev sellest, millega oleme kõige rohkem harjunud. Erinevalt suurematest moekeskustest, mis müüvad naise ilu ideaali üha saledama kehana, on Mauritaanias tõsi vastupidi. Pole isegi nii, et naised ei järgi ilu norme: vastupidi! Nad teevad küll, kuid kaalu langetamiseks teevad ohverdusi.\nSee nuumamisskeem on seotud usuga, et raskemad naised on paremad naised. Ülekaalulisus tähendab tervislikku seisundit ja on Mauritaania sotsiaalse seisundi tugev näitaja. Sealsed mehed otsivad lihavaid naisi, et ennast uhkeldada: lihava naisega hängimine tähendab, et nad on head mehed.\nKaalutõusu kinnisidee on selline, et riik on täis "nuumafarme", kus noori naisi juhitakse vanemate naiste koordineeritava kaalutõusuprotsessi kaudu. Tüdrukud on sunnitud sööma suures koguses toitu ja jooma palju piima. Neid, kes keelduvad, karistatakse ja tabatakse.\nIlmselt kortsutab seda tava riigi valitsus, kes üritab seda julma kultuuri lõpetada peamiselt rasvumisest põhjustatud terviseprobleemide avalikustamisega. Üks valitsuse taktikaid on olnud isegi uute laulude populariseerimine, mis räägivad saledate kehadega naistest. Idee valitsejate sõnul ei ole uue ilustandardi idee levitamine, vaid täpsustamine, et inimese sööma sundimine peaks olema ebaseaduslik tegevus.\n3 - noorpaarid ei saa Borneos tualetti minna\nKui abiellute kunagi Borneos - teadmisi võib juhtuda mis tahes - pidage meeles kahte asja: minge enne tseremooniat vannituppa ja proovige peo ajal mitte liiga tobedaks jääda, kui te seda ei tea, pärast pulmi Paar peab viibima kolm päeva vannituppa minemata.\nVeider komme on seotud veendumusega, et abielu esimestel päevadel number ühe või teise koha saamine võib põhjustada armulinnude lahutuse või muuta pruudi viljatuks. Mõni usub isegi, et esimese kolme päeva jooksul pärast tseremooniat vannitoas käinud paari poeg võis enneaegselt ja traagiliselt surra.\nSeal on tavaline, et paar veedavad paar päeva agoonias, pidades kinni oma vajadustest, ilmselt söövad ja joovad vähe seda, mis meie arvates on üks halvimaid viise, kuidas mesinädalast välja tulla.\nSiis võiksite mõelda, et liikumist on lihtne reeta ja traditsioone murda, eks? Noh ... Teoreetiliselt jah, aga praktikas on see palju keerulisem. Paaride pereliikmete ülesandeks on abikaasade juhendamine vaid idee saamiseks. Vastsündinuid lukustatakse kodus kolmeks päevaks, nad saavad minimaalselt vett ja toitu. Kas see on või pole see kõige veidram viis kooselu alustamiseks?\nPärast kolmepäevast karistust vabastatakse paar lõpuks ning nad saavad oma vajadused ära teha ja soovi korral duši alla minna. Pärast seda naaseb lihtsalt romantism kuidagi tagasi.\n4 - mehed Bhutanis\nVeider rituaal, mida nimetatakse “ööjahiks”, on Bhutani meestel kombeks öösel üksikute naiste kodusid rüüstata. Invasioon on tavaline ja selle ajal peatuvad mehed naiste voodite ees ja proovivad veenda neid, et nad on hea kaaslase heaks magamiseks. Noh ... me ei räägi täpselt unest.\nSee traditsioon on levinud kogu riigis, kuid see sai alguse “romantiliselt”, kui mees ronis oma armastatud maja juurde, et hüpata oma magamistoa aknast välja ja lebada neiu kõrval. Täna on asjad pisut teisiti: mehed sõidavad öösel uimastitega tänavatele, et leida mõni üksik naine, kes magaks üksi.\nEhkki tava on tavaline, ei aktsepteeri seda muidugi kõik riigi elanikud. Selle mõistmiseks on üsna lihtne: naised, kas soovite ärgata igal õhtul võõraga, kes proovib teiega magada? Mehed, kas teil oleks lahe, kui võõrad tungivad öösel õdede magamistuppa?\nNeed poissmeeste jahimehed seisavad silmitsi üha rohkemate takistustega: tänapäeval on majad vooderdatud tabalukkude ja igasuguse kaitsega lahtiste sissepääsude eest, alates reelingutest kuni marutaudsete koerteni.\nJa kui arvate, et veidrus sellega lõppeb, eksite sügavalt. Kui mees tabatakse koidikul tütarlaste majja tungimast, on ta sunnitud temaga abielluma. Vähem nõudlikke peresid on aga vähem, kes karistavad sissetungijat kodutöödega, näiteks aia hooldamisega.\n5 - inimesed, kes abielluvad puudega\nAsi ei ole isegi selles, et loodusearmastus võetakse tõsisemale tasemele, kuid mõned India inimesed arvavad, et mõne kosmilise ebaõnne vältimiseks on parim viis välja abielluda puu abil. Seda tüüpi rituaal ei sobi siiski kõigile, vaid planeedi Marsi mõjul sündinutele - need inimesed kannatavad hinduismi järgi tõenäolisemalt oma abieludes.\nMarsilt mõjutatud inimeste jaoks on väljapääs enne kellegagi abiellumist puu otsas abiellumine. Banaanipuud on väidetavalt parimad "partnerid". Kui neetud indiaanlastele pole lubaduste vahetamine puu vastu vastuvõetav, on neil võimalus ka abielluda jumala Vishnu kujuga - kui see on valmistatud hõbedast või kullast.\nElutu esemega abiellumise idee on seotud usuga, et Marsi viha pöördub objekti poole, mitte selle inimeseni, kes sellega abiellus. Pealegi kestab Punase Planeedi viha ainult ühe esimese abieluni, nii et probleem lahendatakse pärast sidet banaanipuu või kujuga.\nNiisiis, kas teadsite juba mõnda neist traditsioonidest peale omapärase? Räägi meile!\nTehnoloogiaEluviisJet pakkUudishimuHaridusKunst / kultuur


Unenägudesse ilmuvatest lahkunud lähedastest võivad saada sinu teejuhid - ALKEEMIA\n25.juuli 2018 10:01\nLahkunud lähedased - pereliikmed, sõbrad ja teised, keda oled tundnud - võivad sinuga unenägudes suhelda. Nende unenägude mõte on saata sulle tervendamise, lohutuse, andestuse, toetuse, juhatuse ja ühenduse sõnumeid. Kujundid, mida nendes unenägudes näed, võivad olla sümboolsed, mõned aga otsesed. Teiste sõnadega - vahel näidatakse sümboleid, mis aitavad sul sõnumist aru saada, ja vahel näed või kuuled sõnumeid otse.\nLahkunud lähedaste külaskäigud\nKui surnud su unenäkku ilmuvad, külastavad nad sind päriselt. Vahel tulevad nad sinuga hüvasti jätma, enne kui maisest vallast lahkuvad. Kui kohtad lahkunud lähedast, kellega sul polnud häid suhteid, siis tavaliselt palub ta sinult andestust ja tahab haavad parandada.\nDoktor Ian Stevenson Virginia ülikoolist viis läbi mitmeid uurimusi, mis olid seotud surmalähedaste kogemuste ja lahkunute külaskäikudega unenägudes. Ta järeldas nende põhjal, et inimese teadvus säilib pärast keha füüsilist surma ning et meie surnud lähedased tõepoolest külastavad meid unenägudes!\nPeainglid Miikael ja Azrael aitavad kadunukestel meiega une ajal ühendust võtta. Peaingel Azrael hoolitseb lahkunud lähedaste eest ja aitab inimestel ühest elust teise minna. Kaitseinglid saabuvad samuti une ajal, et aidata kaasa meie suhtlemisele oma lähedastega. Me ei näe neid ingleid, aga nad on alati kohal.\nOleme kuulnud palju lugusid kallite kadunukeste külaskäikudest. Me loodame, et järgnevad lood toovad sulle lohutust ja lootust.\nHeather Hansen kohtus ja rääkis unenäos oma armsa sõbraga, kes oli surnud 19 aasta eest. Ehkki Heather ei mäleta täpselt nende vestlust, mäletab ta oma rahutust keset suurt rahvahulka enne nende kohtumist. Samuti mäletab ta ka seda imelist rahu ja selguse tunnet, mis sellele järgnes. Ärgates oli Heather saanud sellest kogemusest kosutust.\nMõni päev pärast seda, kui Summer sai teada, et ta isa toakaaslane Gordon on surnud, hakkas ta temast unenägusid nägema. Ühes tähendusrikkas unenäos istus ta koos Gordoniga verandal ja ajas juttu. Mees juhatas ta oma korterisse ja ütles talle, et peab lahkuma. Ta kallistas Summerit, enne kui peaingel Miikael ta trepist üles viis. Gordon pidi Summeriga hüvasti jätma tervendamisega seotud põhjustel. Peaingel Miikael viis nad kokku, et nad võiksid viimast korda kallistada. Gordon kiirustas Summerit välja verandale minema, sest läks ise koos peaingel Miikaeliga trepist üles, mis tähistas ta minekut teise kohta, mida võib nimetada ka taevaks.\nDiane palvetas, et ta hiljuti surnud nõbu oleks ümbritsetud inglitest. Öösel nägi ta unes, et ta nõbu oli pidustustel ja teda ümbritsesid talle kallid inimesed, kes kandsid lendlevaid valgeid rõivaid. Diane sai aru, et inglid näitasid talle, et on ta nõo juures. Unenägu oli kinnitus selle kohta, et ta palveid oli kuulda võetud.\nJoanne kaotas oma venna Patricku 1992. aasta juulis. Ta oli siis 20-aastane. Joanne oli olnud Patrickule ema eest ja alati tema pärast muretsenud. Kuu pärast Patricku surma ärkas Joanne üles ja arvas, et oli und näinud. Patrick istus ta voodil ja naeratas. Ta ütles: "Ära kurvasta, Wanny. Mul pole häda midagi." (Wannyks nimetas Patrick Joanne'i.) Ta kallistas Joanne'i ja kadus siis. Joanne'ile tundus see kõik väga tõelisena. Mõni päev hiljem soovis Joanne'i sõbranna Pam õhtul koos Joanne'iga välja minna, et tuju paremaks läheks. Isegi leinates sai Joanne aru, et miski teeb Pamile muret. Lõpuks hakkas Pam rääkima. Ta ütles, et mõne päeva eest oli ta näinud unenägu, kus Patrick istus ta voodil. Ta ütles: "Ütle Wannyle, et mul pole häda midagi." Seejärel oli ta läinud. Pam oli kartnud sellest Joanne'ile rääkida ja väga vähesed inimesed teadsid hüüdnime, millega Patrick teda kutsus. Tema meelest pidi Joanne selle sõnumi kätte saama, aga ei teadnud, et nad mõlemad olid saanud selle sama sõnumi. Sõbrannad naersid ja nutsid vaheldumisi. Patrick teadis, et ta armastatud õde vajab lohutust ning leidis viisi, kuidas seda talle anda - kaks korda.\nSherree kaotas oma venna Craigi kaheksa aastat tagasi, kui ta oli 29. Enne surma oli Craigil väga raske aeg. Aasta pärast venna surma oli Sherreel äärmiselt ergas unenägu. Unenäos oli Sherree puhkusel kohas, mida ta ei tundnud. Oli soe ja ta jättis oma perekonna restorani istuma ning läks värsket õhku hingama. Ukse juurde minnes nägi ta üht vapustavat pikkade blondide juustega tüdrukut maas istumas. Sherree läks tema juurde ja ütles, et ta on kõige ilusam olend, keda kunagi on näinud. Tüdruk tõusis ja naeratas Sherreele. Seejärel märkas naine, kui pikk see olend tundus. Ta kõrgus Sherree kohal. Ilus tüdruk ütles: "Sherree, mul on sulle üllatus." Sherree pööras ringi, et küsida, kuidas ta teab tema nime- ja ta ees seisis Craig. Ta nägi suurepärane välja, just nagu varem. Ta tundus olevat isegi mitu aastat noorem. Mööda Sherree põski hakkasid voolama pisarad ja ta hüüdis oma isa, kes tollal ei uskunud teispoolsesse ellu. Ta tahtis, et isa näeks Craigi elusa ja tervena. See unenägu tõi Sherreele sügava rahu ning ta on alati uskunud inglitesse ja nende sidemesse Vaimuga. Ta usub, et see kaunis tüdruk oli ta venna kaitseingel. Meie arvame sedasama.\nMeie kallid lahkunud võivad meid külastada rohkem kui üks kord, et meid aidata, lohutada ja toetada.\nJeri Smithi külastas mitu korda ta parim sõber Kathy, kes oli surnud kümme aastat tagasi 44 aasta vanuses, põhjuseks äkiline ajuaneurüsm. Kathy oli vapustavalt kaunis naine, ronkmustade juuste ja sügavsiniste silmadega, mille intensiivsus vahel ehmatas Jerit. Ent veel hämmastavam ilust oli Kathy tagasihoidlikkus. Sageli tegi ta salaja heategusid ning tal oli loomupärane oskus nõu anda, samuti oli ta väga südamlik. Nad usaldasid teineteisele kõike. Kathy suhtus avatult Jumalasse ja loodusesse. Talle meeldis näidata Jerile teatud numbrite tähendust, näiteks saja-aastase kiriku aadressi (111), samuti numbrite 7 ja 11 kombinatsioone autonumbritel ja kelladel. Kathy tegi Jeri teadlikuks ka sulgede spirituaalsest tähendusest. Jeri jaoks oli Kathy tulvil elu. Jeri tundis sügavat kurbust, kui Kathy äkki suri. Ühel kuumal juulikuu ööl, kuu pärast seda traagilist sündmust, magasid Jeri ja ta poeg väljas tagaõues ja Jeri nägi unes säravat valgusseina, mis tundus liikuvat nagu vesi. Unenäos ootas Jeri selle seina juurest Kathyt, et koos kirikusse minna, ja Kathy jäi hiljaks. Jeri istus kannatlikult teda oodates nagu alati. Siis Jeri nägi teda - Kathy kiirgas! Sellel hetkel sai Jeri aru, et valgussein, mida ta nägi, on Püha Vaim. Ärgates oli ta ülevas meeleolus ja teadis, et Kathyga on kõik hästi. Jeri tundis suurt rahu, kui Kathy oli teda unenäos külastanud. Teisel korral nägi Jeri unes, et tema, ta poiss-sõber ja Kathy istusid koos tribüünil. Kathy osutas, et samal ajal kui Jeri oma poiss-sõbral käest kinni hoidis, lõi poiss teise tüdrukuga käsi kokku. Kathy valvas ikka veel Jeri järele, andes talle teada,et ta poiss-sõber on truudusetu! Kolmandas unenäos nägi Jeri Kathyt, kes piilus kööginurgast. Ta tundis, et just nii valvas Kathy tema järele. Ja neljandas unenäos tõmbas Kathy Jeri magamistuppa, et hoiatada teda inimese eest, kes võis teda ära kasutada. Jeri meelest on Kathy üks ta kaitseinglitest, kes on vaadanud tema ja ta poja järele viimased kümme aastat. Varsti pärast Kathy surma seisis Jeri kohviku ees ja leidis maast kauni valge sule. See oli Kathy visiitkaart.\nLahkunute hulgas, kes meil külas käivad, võivad olla kalemmikloomad. Sageli tahavad loomad meid toetada, rahustada või lihtsalt tere öelda. Su unenäoteejuht koos peaingel Arieli ja su kõrgema minaga korraldab sulle unes kohtumise su kalli lemmikuga. Peaingel Ariel kaitseb loomi ja aitab neil teisele poole jõuda. Samuti kui inimeste puhul on loomad, kes sind unes külastavad, tõesti sinuga, öeldes, et nad armastavad sind. Nad tahavad sulle teada anda, et on terved ja õnnelikud ning soo-vivad, et sina oleksid samuti.\nGeraldine kaotas oma kalli koera, kümneaastase Brazeni ränga haiguse tagajärjel. Nelja päeva jooksul pidi Geraldine tegema südantlõhestava otsuse panna koer magama. See oli Geraldine'ile väga raske proovilepanek, sest Brazen oli ta hingesugulane ja suurim õpetaja. Oma surmahetkel kaalus koer 44,4 naela (20,1 kg). Hiljem, kui Geraldine nägi number 4, meenutas see talle Brazeni kaotust. Vana-aastaõhtul läks Geraldine koos mehega välja sööma, ehkki oli ikka veel leinameeleolus. Geraldine'i riidehoiunumber oli 44. Ta teadis, et Brazen annab talle sellega teada, et on koos tema ja ta mehega. Varsti avastas Geraldine, et Brazenist on saanud ta teejuht. Koer esineb Geraldine'i unenägudes ja annab talle edasi sõnumeid. Ühel öösel nägi Geraldine unes, et kohtus Brazeniga värviküllasel maastikul. Koer jooksis vabalt koos teiste kaunite olenditega. Õhus oli tunda armastust. Teisel korral nägi Geraldine unes, et Brazen näitas talle üht kohta lõplikkuse ja lõpmatuse vahel. Koera unenäokülaskäikude ajal on Geraldine'il ülevoolav teadmise ja mõistmise tunne. Tal on suur puudus oma koera füüsilisest kohalolekust, ent isegi pärast surma on Brazen naise suurim õpetaja.\n2002. aasta jaanuaris, pärast vestlust loomaarstiga, tegi Ellen raske otsuse panna magama oma väga haige kümne-aastane koer. Hoolimata sellest, et Ellen pidas seda paratamatuseks, tundis ta pärast suurt leina. Ta nuttis kogu päeva ja isegi unes. Ühel öösel nägi Ellen unenägu, kus ta oli taevas, ja ka ta kallis koer oli seal. Ta küsis koeralt, kas ta on tõesti taevas, paludes tal anda selle kohta märk - et tuul hakkaks puhuma. Hetke pärast kuulis Ellen tuule müha! Ta oli väga rõõmus kinnituse üle, et koeraga on kõik hästi. Järgmisel hommikul ärkas Ellen üles tundega, nagu oleks keegi sõrmenipsuga ta leina ära võtnud - see oli täielikult kadunud! Elleni mees rääkis talle, et nägi, kuidas ta unes nutab. Mees märkas, et Ellen hakkas kellegagi rääkima, silmad kinni. Seejärel hingas naine sügavalt sisse ja välja ning pööras teise külje, jäädes rahulikult magama. Mõni päev hiljem külastas Ellen hooldekodus oma vanaema Bettyt. Ellen arvas, et saab koera leinamise pärast riielda, eriti seetõttu, et kolm Betty last olid väiksena surnud. Ellen rääkis talle oma kummalisest unenäost ja sellest, et äkki oli ta lein kadunud. Seejärel jutustas Betty oma leinast ja sellest ülesaamisest. 1920. aastate lõpul suri Betty kaheaastane tütar põletustesse, olles kukkunud ämbrisse, kus rõivaid pesti. Betty leinas teda sügavalt kuude kaupa. Ühel ööl nägi ta oma tütart unes. Ta nägi, kuidas tütar marsib reas koos teiste lastega. Betty hüüdis oma tütart, kes talle kulmu kortsutas ja ütles: "Jäta järele, sa hoiad mind tagasi." Kui Betty ärkas, oli ta lein kadunud. Pärast seda, kui Betty oma lapselapsele sellest unenäost rääkis, oli kindel, et nad mõlemad kogesid teispoolset leinast tervendamist.\nAllikas: Doreen Virtue, Melissa Virtue "Inglite saadetud tähenduslikud unenäod", kirjastus Pilgrim\nLoe lisaks: Inglid aitavad sul mõista ja lahti seletada oma unenäosõnumeid\nAlkeemia lugemisnurk: unenäod paljastavad sinu eelmised elud ning kuulutavad ette tulevasi sündmusi\nMÄRKSÕNAD inglid müstika surnud teejuht unenäod\nTaevased abilised: millised on looduse ja loomadega seotud inglid? 23.05.2018


Teraviljaseeme külviks valmis? - Maaleht\nIga põllumees mõtleb juba lähenevatest kevadtöödest. Teeb endale selgeks, kuhu millist sorti külvab, kui suurele pinnale, kui suur on vajadus külviseemne järele, kas oma varudest piisab, kui palju ja mida peaks juurde hankima.\nHEINO LÕIVEKE Eesti Taimekasvatuse Instituudi vanemteadur, põllumajanduskandidaat\nELINA AKK Eesti Taimekasvatuse Instituudi vanemteadur, doktorant\nPõllu külviks korraliku ettevalmistamise kõrval on üks olulisemaid tegevusi seemnevilja külviks ettevalmistamine. Sest – mida külvad, seda ka lõikad. Seemnest algab kogu tootmisprotsess. Kehva seemnega põllu seemendamine võrdub raha tuulde loopimisega. Milles seisneb seemnevilja külviks ettevalmistamine?\nEsiteks on vaja määrata laboratooriumis oma seemnevilja kvaliteedinäitajad: puhtus, idanevus, 1000 tera mass. Need näitajad on vajalikud õige külvisenormi määramiseks, mis toimub järgmise valemi abil: külvisenorm kg/ha = idanevate seemnete arv m² ✕ 1000 tera mass g ✕ 100 / idanevus % ✕ puhtus %.\nKui omatoodetud seemneviljas esineb tuulekaera, ei tohi seda külvata, kuna see on raskesti tõrjutav ja vähendab oluliselt saaki. Tuulekaera esinemisel peab sellest teatama põllumajandusametile ning koostama tõrjekava.\nSertifitseeritud teraviljaseemne puhul on muret vähem. Kvaliteedinäitajad on fikseeritud etiketil, seemne sordiehtsust ja -puhtust, samuti kvaliteedinäitajaid on kontrollitud riiklikult, pakend on suletud ja märgistatud.\nKvaliteedinõuded kategooriate kaupa sätestab põllumajandusministri 24.04.2006 määrus nr 55 "Teraviljaseemne kategooriad ning teraviljaseemne tootmise ja turustamise nõuded” lisa 1.\nHariliku nisu, odra ja kaera minimaalne seemne puhtus peab olema kategoorial SE, E – 99,0%, C1 ja C2 – 98,0%; minimaalne idanevus kõikides kategooriates – 85,0%; sordipuhtus vastavalt SE; E – 99,9%, C1 – 99,7% ja C2 – 99,0%. Paljaskaera minimaalne idanevus on lubatud 75%. Tuulekaera olemasolu ei ole ühegi teraviljakultuuri puhul lubatud.\nOmakasvatatud seemnevilja puhul tuleb vajalikud näitajad, sealhulgas nakatumine haigusetekitajatest, lasta määrata seemnekontrolli laboratooriumis.\nProov võetakse Põllumajandusuuringute Keskuse kodulehel oleva "Seemneproovide võtmise juhendi” kohaselt.\nErilist tähelepanu nõudvad taimekahjustajad\nTeiseks, seemnevili peab olema võimalikult vähe nakatunud sellistest taimekahjustajatest nagu nisu-, odra- ja kaera-lendnõgi, kõvanõgi nisul, triiptõbi odral ja tungaltera. Nende esinemisel põllul ei saa neid fungitsiididega pritsimisega enam tõrjuda.\nLend- ja kõvanõe puhul soovitatakse teraviljade seeme puhtida vastavalt seemne nakatumise astmele (vt tabel).\nKuna seemnete tervisliku seisundi määramine on suhteliselt kallis, määratakse triiptõve ja nõgede esinemine ainult vastuvõtlikel sortidel. Kui laboratoorse analüüsiga on tuvastatud odra seemnetel triiptõve esinemine, on soovitatav vastuvõtliku sordi külviseeme puhtida. Puhtimine on kõige keskkonnasõbralikum keemilise taimekaitse võte, kuna puhis jääb valdavalt pidama sihtobjektile – seemnetele.\nRukki, harvem teiste teraviljade puhul on probleemne haigus tungaltera (Claviceps purpurea), mille mustad sklerootsiumid või nende tükikesed on seemnevilja hulgas.\nMaksimaalne lubatud sklerootsiumide või nende tükikeste arv proovis on järgmine: teraviljad (välja arvatud rukki hübriidid) – supereliit- või eliitseeme – 1; sertifitseeritud seeme – 3. Rukki hübriidid (on tavasortidest vastuvõtlikumad) vastavalt supereliit- ja eliitseeme – 1; sertifitseeritud seeme – 4–5. Tungaltera sisaldava seemne puhtimine ei anna alati 100% efekti. Kahjuks meil puuduvad fotosilmaga sorteerid, mis suudaks mustad sklerootsiumid välja korjata.\nSeemnepartiide vastavus kvaliteedinõuetele\nHaigusõrnemate teraviljasortide seemne tervislikku olukorda tuleb kindlasti kontrollida. Seda arvestades on põllumajandusamet kehtestanud sortide loetelu, mille supereliit-, eliit- ja sertifitseeritud seemne esimese põlvkonna seemnepartiid kuuluvad kohustuslikule laboratoorsele analüüsimisele neis esineda võivate haigusetekitajate tuvastamiseks.\nNäiteks 2013. a saagist tuleb kõvanõgi tuvastada järgmistel talinisu sortidel: ‘Ada’, ‘Fredis’, ‘Ramiro’, ‘Skagen’.\nLendnõge tuvastatakse järgmistel odrasortidel: ‘Anni’,\n‘Beatrix’, ‘Evergreen’, ‘Grace’, ‘Leeni’, ‘Vilde’.\nKaera-lendnõge tuvastatakse sortidel ‘Espresso’, ‘Ivory’, ‘Scorpion’, ‘Symphony’, ‘Viviana’.\nOdra-triiptõbe tuvastatakse sortidel ‘Anni’, ‘Beatrix’, ‘Evergreen’, ‘Iron’, ‘Propino’, ‘SW Judit’. Lisaks määratakse kõigis teravilja seemnepartiides tungaltera esinemine.\nPõllumajandusameti andmetel vastas enamik 2013. a teravilja sertifitseeritavatest seemnepartiidest nõuetele, välja arvatud 39 partiid. Põhjuseks oli seemnepartii ebapiisav puhtus – 27 partiil, tuulekaera esinemine seemnetes – 10 partiil, samuti seemnete madal idanevus – 2 partiil. Vähemalt 27 ebapiisava puhtusega partiid saab järelpuhastamise abil viia vajalikku konditsiooni. 2013. a seemnesaagi sertifitseerimine kestab 30. juunini 2014.\nMillist seemnevilja kasutada – kas omatoodetud sertifitseerimata paljundust, mille saagipotentsiaal võib olla langenud, või sertifitseeritud paljundust C1 või C2? Kuna eeldatavasti viimased on kõrgema saagipotentsiaaliga, oleks mõttekas kasutada just neid.\nTeraviljaseemne fütopatoloogiline seisund\nMilline võiks olla 2013. a teraviljaseemnete fütopatoloogiline seisund üldiselt? 2013. a kasvuperiood oli teraviljade kasvuks suhteliselt soodne.\nEesti Hüdroloogia ja Meteoroloogia Instituudi 18 valitud vaatluspunkti andmetel oli juulikuu keskmine sademete hulk paljuaastasest keskmisest madalam kõikides punktides.\nAugustis, põhilisel teraviljade saagikoristuse ajal, oli vaid neljas punktis sademete hulk paljuaastasest keskmisest kõrgem – Lääne-Nigula, Pärnu-Sauga, Tiirikoja, Tallinn-Harku. Näiteks Põhja-Eestis Saku piirkonnas ületas augustis sademete hulk (sadas 110 mm vihma) pikaajalist kuu sademete kogust 51% (pikaajaline keskmine 73 mm).\nÜlejäänud 14 vaatluspunktis oli see näitaja kas alla keskmise või praktiliselt sellega võrdne. Seega olid koristustingimused halvad vaid piirkonniti Lääne- ja Põhja-Eestis.\nSademerikkus koristuse ajal, augustis, soodustas just seal tumeda seeneniidistikuga seentega (Alternaria, Macrosporium, Phoma, Cladosporium, Epicoccum) teravilja nakatumist.\nFusarium-seentega nakatumist soodustab sademete esinemine õitsemise perioodil juulis.\nKuivema juuli tõttu 2013. a oli näiteks odral meie katsetes Fusarium-seentega terade nakatumine pisut väiksem kui 2012. a, mil sademeid oli rohkelt ka juulis.\nTaimiku fungitsiididega pritsimine õitsemisperioodil aitas terade nakatumist Fusarium-seentega pisut vähendada ka 2013. a.\nEelneva põhjal võib loota, et seemnevilja tervislik seisund on Eestis päris hea ja seemnete puhtimise vajadus sõltuvalt sademete jaotusest ja tõrjevõtetest võib olla paiguti üsna erinev.\nMilliseid puhiseid kasutada\nSeemnevilja efektiivseks puhtimiseks on oluline teada haigusetekitajate bioloogiat, eelkõige infektsiooni asukohta teras.\nValdavalt pindmise nakkusena teradel esinevad helelaiksus, äärislaiksus, osaliselt pruun- ja võrklaiksus, kõvanõed, kõrrenõed, enamik hallitusseentest. Sisemist terade nakkust põhjustavad lendnõed, triiptõbi, võrklaiksus, fusarioos (punakaste). Viimaste tõrjeks kõik puhised efektiivsed ei ole.\nKui pindmise nakkuse teradel võivad kõrvaldada isegi ainult kontaktse toimega puhised, siis sisemist nakkust saab efektiivselt likvideerida vaid süsteemse toimega puhistega. Praegu kasutatavatest puhistest on paljud süsteemse toimega: Bariton Ultra, Baytan Trio, Baytan Universal 094 FS, Celest Trio 060 FS, Dividend Star 036 FS, Lamardor, Maxim Extra 050 FS, Maxim Star 025 FS, Raxil Extra 515 FS jt.\nSoovitusi seemnete puhtimiseks vt "Teraviljakasvatuse käsiraamatust” (1999) lk 152–154. Kindlasti peaks olema seemnevili eelnevalt puhastatud prahist, tolmust, poolikutest teradest ja sorteeritud. Väiksemad terad on sageli fusarioosihaiged ja madala idanevusega.\nPeenemad osad, eriti tolm, on suure eripinnaga ja seovad palju puhist, mistõttu külvikõlblikele teradele jääb puhist vähem ja vili osutub alapuhituks, s.t kõik haigusetekitajad teradel ei hävi.\nMilliseid puhiseid eelistada ja kui suuri puhisenorme kasutada? Õige on juhinduda seemnekontrolli andmetest: haigusetekitajate liikidest, nakkuse tasemest ja selle paiknemisest (seemne pinnal või selle sisemuses – idu piirkonnas, kesta all).\nMida suurem on haigusetekitajate hulk seemnete pinnal või sisemuses, seda soovitatavam on puhtida täisnormiga. Sageli on seemnetel mitmeid haigusetekitajaid ehk nakatumine on kompleksne. Siis peab ka puhis olema kompleksse toimega, tagamaks kõikide haigusetekitajate tõrje. Sellise puhise puudumisel tuleb kasutada mitme toimeainega puhiste segusid.\nKaasaegsed puhised ongi tihti kompleksse mõjuga, kindlustades enamiku haigusetekitajate hävitamise. Ühtlasema puhise jaotuse teradele ja parema puhtimise kvaliteedi tagavad meie kogemustel vedelpuhised suspensioonkontsentraatidena (FS formulatsioonid).\nPuhiste positiivne mõju\nLisaks haigusetekitajate hävitamisele teradel kaitsevad puhised noori idandeid, tõusmeid ja taimi mullast lähtuva nakkuse eest, samuti stimuleerivad juurekava arengut (Bariton Ultra, Bariton 075 FS, Baytan Trio, Baytan Universal, Dividend Star 036 FS jm).\nMõned puhised parandavad ka seemnete idanemist ja põldtärkamist – Kemikar T, Raxil Extra 515 FS, Vitavax 200 FF jm.\nInsektitsiidse toimega puhiseid, mis kaitseks teravilju ka mullas elunevate ohtlike kahjurputukate eest, ei ole meil kahjuks ühtegi. Küll on neid kasutusel (Cruiser Maxx Cereals, Gaucho 600 Red) mujal maailmas.\nMeie katsetes on levinumate lehelaiktõbede ja juuremädanike tekitajatega keskmisel määral nakatunud külvise fungitsiididega puhtimine andnud saagitõusu heal agrofoonil 10–20%.\nPuhiste, samuti sertifitseeritud seemnepartiide kohta saab infot põllumajandusameti kodulehelt www.pma.agri.ee. Puhiste kohta saab teavet ka pestitsiide kaubastavate firmade Bayer CropScience, Syngenta, Baltic Agro jm spetsialistidelt ning Eesti Taimekasvatuse Instituudi teaduritelt.


Selles artiklis kirjeldatakse PROPER-i valemisüntaksit ja kasutamist. funktsiooni Microsoft Excel.\nFunktsiooni PROPER süntaksil on järgmised argumendid.\nTekst – nõutav. Jutumärkides tekst, teksti tagastav valem või viide teksti sisaldavale lahtrile, kus soovite osa teksti teisendada suurtähtedeks.\nLahtris A2 olev string iga sõna suurtähestamisega.\nLahtris A3 olev string iga sõna suurtähestamisega.\nLahtris A4 olev string iga sõna suurtähestamisega.


50 aastat tagasi toetati Euroopas Eesti, Läti ja Leedu suveräänsust - DELFI\nEuroopa Nõukogu Parlamentaarse Assamblee (ENPA) Eesti delegatsioon tuletab meelde, et täna 50 aastat tagasi võttis Euroopa Nõukogu Parlamentaarne Assamblee vastu ajaloolise resolutsiooni Eesti, Läti ja Leedu suveräänsuse toetuseks. Tegemist oli esimese üle-Euroopalises parlamentaarses kogus vastu võetud dokumendiga, mis osutas ühemõtteliselt faktile, et Eesti, Läti ja Leedu on Nõukogude Liidu poolt vägivaldselt okupeeritud.\n29. septembril 1960. aastal vastu võetud resolutsioon kannab pealkirja „Olukorrast Balti riikides nende Nõukogude Liidu koosseisu vägivaldselt inkorporeerimise kahekümnendal aastapäeval“. Dokumendis öeldakse muu hulgas, et aset leidnud anneksioon ei arvestanud rahva soovidega, samuti väljendatakse sümpaatiat Balti rahvaste kannatuste suhtes ning juhitakse tähelepanu tõigale, et meie riikluse de jure edasikestmist tunnustab enamus vaba maailma valitsustest. Samuti kutsutakse dokumendis liikmesriikide valitsusi kaasa aitama eestlaste, lätlaste ja leedulaste kultuuri ja keele säilimisele paguluses.\nHiljem kordas Assamblee sarnaseid seisukohti 1963. ja 1987. aastal vastu võetud resolutsioonides. Samuti väljendab Eestile, Lätile ja Leedule toetust 1983. aastal Euroopa Parlamendis vastu võetud dokument. ENPA Eesti delegatsiooni juhi, ENPA asepresidendi Andres Herkeli sõnul tuleb esimest, 1960. aastal tehtud toetusavaldust väga kõrgelt hinnata. „Selle esiletoomine meie poolt ei ole üksnes ajaloofakt, vaid see osutab ka vajadusele teostada sama järjekindlat väärtuspõhist poliitikat tänapäeva maailmas ning toonased Lääne-Euroopa rahvusparlamentide liikmed peavad olema meile eeskujuks,“ rõhutas ENPA Eesti delegatsiooni juht.\nHerkeli väitel on samasisuline dokument kolme Balti riigi delegatsiooni poolt saadetud ka ENPA presidendile Mevlüt Çavuşoğlu’le. Eesti delegatsiooni liikmed on arvamusel, et see teema väärib laiemat tähelepanu, mistõttu kavatsetakse seda ka järgmisel nädalal algaval ENPA sügisistungil ulatuslikumalt tutvustada.\nENPA 2010. aasta istungjärgu sügisistung toimub 4. — 8. oktoobrini Strasbourgis ning sellest võtavad osa Eesti delegatsiooni juht Andres Herkel ning liikmed Mailis Reps, Silver Meikar ja Aleksei Lotman.\nLeedulased ei salli mustlasi, endisi vange, homosid ja hulle\nLäti vene erakond tahab kohtult vene keelele õigusi\nLeedu politsei korraldas tüdruku vägistajale inimjahi\nLeedus lõi isa kasupoja pulmaööl maha\nLäti seimikandidaatide võlg on kokku 710 miljonit krooni\nRiia Baby Boxi hüljati nädala jooksul kaks last