Архитектурни номинации 2018\nКрай на гласуването:\n31 януари 2019. Остават - дни\nОбявяване на номинациите 31 януари 2019\nКрай на онлайн гласуването 15 февруари 2019\nОбявяване на победителите\nНай-интересните изложби, лекции, срещи, случки\nКакво се повтаря упорито и ще повлияе и през следващите години\nАрхитектурен конкурс на годината\nКонкурсите, които не са просто поредните обществени поръчки\nТихите сгради, които обикновено остават незабелязани\nЛошите поправими и непоправими неща в града\nМалките добри изключения, които се надяваме да станат норма\nЛюбопитните архитектурни книги, издадени тук или глобално достъпни\nНеархитектите с архитектурен принос\nИма години, които стряскат и шокират. Има и такива, които са просто още от същото. 2018 е по-скоро от втория вид. Нелепости продължават да се строят навсякъде, но ерата на стархитектите май все пак приключва, а #metoo движението достигна и архитектурния свят. Продължихме да живеем в балони, а национализмът най-после беше осъзнат като заплаха. Просто още много от същото. Дали сме свикнали или е затишие пред буря? Това ще разберем през 2019. Междувременно номинираните за 2018 са:\nАрхитектурен форум БЕЗ СТРАХ/10 след 10\nКатегория: Архитектурно събитие на годината\nСнимки: Ралица Стойнова\nВ края на април зажаднелите за куул събития софийски архитекти напълниха пространството на “Генератор” за двудневен лекционен форум. Поводът беше 10-годишнината на студио “Conveyer”, които събраха 10 мъже (интересно, че само мъже) от 10 архитектурни студия с над 10 години проектантска практика, за да интерпретират една тема – “Без страх”, под формата на лекция или дискусия. Участваха: I/O Архитекти, Aedes Studio, Conveyer, Bureau XII, L6 Studio, ZOOM Studio, Трансформатори, Studio Mode, Димитър Караниколов, Борислав Буров. Организацията беше супер, но изненадите – малко. През 2012 списание “ЕДНО” подбра, интервюира и запечата много от същите архитектурни герои в книгата Българската нова вълна, за да отбележи своята си десетгодишнина (и да спре да излиза с апломб). Така неусетно започва да витае въпросът: а как се развива съвременната българска архитектура, ако вече близо 20 години “клубът на готините момчета” е все един и същ?\n“Български архитектурни награди” на КАБ\nВсяка уважаваща себе си професионална архитектурна организация в света обикновено раздава годишни награди за най-добри сгради (наградите на британската RIBA например имат вече статут ако не на Оскари, то поне на Златни глобуси). Радостно е, че и българската Камара на архитектите направи пилотно издание през пролетта на 2018 с двустепенна селекция и международно жури. Финалисти станаха вече познати предимно добри сгради, които позволиха на Камарата да има стегната архитектурна селекция под ръка, когато през есента им се наложи да предложат български номинации за европейските награди за съвременна архитектура “Мис ван дер Рое”.\nЗатваряме си очите, че първите награди позволиха да участват сгради, проектирани през последните 10 години (ах, тази вездесъща десятка). Нека инициативата да започне силно. Сега остава да се борим за устойчивост и да видим какво добро има да предложи българската архитектура година за година и отвъд до болка познатия инвеститорски формат на “Сграда на годината”.\nСекция “Архитектура и дизайн” на филмовия фестивал Master of Arts\nОт самото си създаване преди 3 години фестивалът за документално кино Master of Arts има специална секция “Архитектура и дизайн”. Допреди 2018 обаче филмите там бяха малко и някакси не успяваха да станат събитие в нашия малък провинциален културен кръжец. Тази година обаче фестивалът масово проби и в архитектурните среди – с филмите “Die Böhms: Architektur Einer Familie / Concrete Love” (за немския майстор на брутални църкви от видим бетон Готфрид Бьом и неговото семейство), с “Бярке Ингелс – времето на архитекта” (за напористото датско момче, което се превърна в най-младия стархитект на нашето време) и особено с “Рем” – за култовия холандски архитект Рем Кулхас. Този последният филм събра нечувано множество архитекти на прожекцията си в кино “Люмиер”.\nЕдин съвет към фестивала за догодина. Хубаво е да има известни имена. Но е добре да има и филми за проблемите и дебатите в архитектурата днес. За справка – програмата на Архитектурния филмов фестивал в Ротердам.\n“Социален клуб” в Генератор\n“Социален клуб” е една от инициативите на “Студио Комплект” и пространството “Генератор”, която цели да представи актуалните дизайн и архитектурни теми на по-широка от обичайната гилдийна публика. През 2018 имаха две важни издания – “Милански преглед” през май, когато няколко архитекти и дизайнери разказаха личните си впечатления от тазгодишния мебелен панаир Salonе dеl Mobile в Милано и “Венециански преглед” през октомври, когато събраха хора да обсъждат 16-ото Архитектурно биенале във Венеция. Такива събития показват, че дизайнът не е само промишленост, архитектурата не е просто строителство и регионално развитие, а ако му се занимава, човек може да проследи културните процеси от популярността на артизанството в Милано през носталгията по архитектурната естетика във Венеция до възхода на крайнодесните партии в Европейския съюз.\nНАГ организират “Разговори за града”\nГлавните архитекти на Москва и София – Сергей Кузнецов и Здравко Здравков. Снимка: Градът\nПрез октомври в България последователно гостуваха главните архитекти на Москва и Белград Сергей Кузнецов и Милутин Фолич. Те бяха в София по покана на столичния главен архитект Здравко Здравков и участваха в първите две издания на т.нар. “Разговори за града” – публични дискусии за градската среда, организирани от Направление “Архитектура и градоустройство” на Столична община (подопечната на главния архитект общинска структура). Идеята, разбира се, отново е да почерпим чужд опит как София да стане “град за хората”, а връзката с неуморния датски урбанист Ян Геел (който работи и с трите града) е очевидна.\nРазговорите са полезно нещо, да се сравняваме с други бивши социалистически градове – също. А гостуването на толкова имените главни архитекти си е събитие отвсякъде. Сега остава да почерпим опит не само от симпатичните паркове и крайбрежни алеи на Москва и Белград, но и от сериозните архитектурни грешки, които се правят в момента и в двата града. “Искаме компактен град, пълен с небостъргачи-балерини, а не с прасета. Затова небостъргачите в Белград трябва да са над 100 метра високи”, каза Фолич в интервю пред вестник “Труд”. Някой нещо да има да каже? Не? И ние така.\nЕАСА на Витоша\nХижа “Боерица”. Снимка: EASA Bulgaria\nХижа “Боерица”: EASA Bulgaria\nХижа “Боерица” (горе) и заключителното събитие в хижа “Иглика”. Снимки: EASA Bulgaria, WhATA.\nПрез 2018 неусетно българските студенти по архитектура успяха да превърнат неясното съкращение ЕАСА (Европейска асамблея на студентите по архитектура) в марка. Нещо повече, опитаха се да превърнат в марка и дваж по неясното съкращение INCM (Intermediate National Contact Meeting) или срещата на координаторите на организацията, която се проведе тази есен в пустеещата хижа “Боерица” на Витоша. Вярно, че се опитват от години (все пак Велико Търново беше домакин на ежегодната ЕАСА лятна асамблея през 2014), но нека сме наясно – извън архитектурно-студентските среди никой и не подозираше за съществуването на тази симпатична самоорганизираща се студентска мрежа.\nПрез 2018 обаче, в продължение на няколко месеца преди INCM срещата, българската ЕАСА група привлече вниманието върху себе си, намери спонсори, възстанови и пригоди за едноседмичен нормален живот хижа “Боерица”, показа, че изоставените постройки на Витоша имат потенциал, а една обща цел може да пребори години застой. И след това събра стотици хора от цял свят.\nФлашмоб в Централна баня\nСнимки: Термално – Нормално\nДали Централната минерална баня да е баня, баня с музей, музей с баня, конферентен център с баня или едно нищо със статут на паметник от национално значение е дебат, който продължава вече над 30 години (откак “съоръжението е спряло да изпълнява хигиенните си функции”, сиреч, затворили са го). В края на 2018 споровете ескалираха с предстоящото решение на СОС да гласува изцяло премахване на банската функция в северното крило с двата големи басейна, останало нереконструирано при нанасянето на Музея за история на София в сградата. В резултат протестиращата срещу това решение група Термално – Нормално участва в дискусии, телевизионни предавания, обществени обсъждания и накрая в средата на декември нахлу в сградата на Музея (бивша баня), купи си билети и после се съблече по халати и започна да се снима между експонатите. Бяхме забравили, че архитектурните проблеми могат да са обект и на забавни акции, а не само на безкрайни работни групи, тежки спорове в социалните мрежи и вайръл Фотошоп колажи. А какви времена на архитектурни акции бяха…\nКатегория: Архитектурна тенденция на годината\nПостер за студентски уоркшоп за нова филхармония. Инициатива на фондация Богария.\nИз сайта на фондация Богария. Подчертаването е на WhATA.\nТуит на Kit Malthouse, член на Британския парламент, в подкрепа на новата Building Better, Building Beautiful Commission. Той умишлено противопоставя една посредствена нова сграда на една уж по-красива и привидно по-стара сграда. Че даже прави и правописна грешка.\nПаметните плочи на загиналите от Първи и Шести пехотни полкове. Част от подръжниците на възстановяването им настояват те да се изградят наново в оригиналния им вид, независимо от променения градоустройствен контекст.\nТази тенденция се разбира най-трудно, затова сме се опитали да я обясним с най-много думи.\nАрхитектурата е бавна и обикновено последна е засегната от големите културни и политически процеси. Но през последните години набиращият сили нов консерватизъм удари и нея. Архитектурният консерватизъм е свързан с възхвала на “красотата” на романтичното минало, с носталгия по “велики” исторически периоди, с култ към прединдустриалното занаятчийско майсторство. В резултат модернизмът е под обстрел, национализмът надделява над здравия разум, изчезват всякаква толерантност и дори постмодерното чувство за хумор.\nТенденцията не е нова и, ако това действа успокоително, далеч не е само българска. В началото на ноември например правителството на Тереза Мей обяви създаването на нова британска комисия, която да се занимава с “красотата в архитектурата” така щото новите сгради да се приемат по-добре от обществото. Ръководителят й сър Роджър Скрутън искал да даде на обществото архитектура, за която хората да могат да гласуват, “а не такава, която е наложена насила от последователи на Корбюзие и Мис ван дер Рое”. А у нас през 2018 имахме примерно:\nИнициатива на Фондация “Богария” за нова концертна зала в София, която беше промотирана като възвишена кауза, за “съграждане на величествен Храм на Духа”. Новата зала трябваше да е “нищо по-малко от величествена и нищо по-малко от великолепна”, твърдяха патетично инициаторите, които, оказа се, в представите си за новата филхармония се вдъхновявали “от немодернистичните, класически линии в архитектурата. От изяществото – като онова на филхармонията в Барселона. От великолепието – като на базиликата Сакре Кьор в Париж”. Добре дошли в миналото, казваме ние;\nПрез лятото беше обявен конкурс за възстановяване на Мемориала на войниците от Първи и Шести пехотни полкове пред НДК и неговите 11-метрови оригинални неокласицистични стени на мястото на съборения през 2017 абстрактен паметник “1300 години България”. Конкурсът завърши с фиаско, защото никой от предадените 5 проекта не показвал достатъчно уважение към оригинала (сиреч към неокласицистичните стени).\nЗа момента проявленията на новия архитектурен консерватизъм звучат абсурдно, но като цяло са безобидни. Догодина обаче пак ще си говорим. Той и Хитлер е изглеждал безобиден през 1923.\nКатегорията “Архитектурен конкурс” присъства неизменно още от първото издание на WhATA Awards през 2010. Тази категория не е празна и през 2018. Но гласуване за номинираните в нея няма да има. Да, всички те са добре опаковани намерения, които обаче са се издънили в един или друг етап и в резултат вместо да помагат, деформират и без това хилавите добри конкурсни практики у нас.\nКонкурс за Нов градски център на Велико Търново\nКатегория: Архитектурен конкурс на годината\nВ края на април Община Велико Търново обяви амбициозен конкурс за Нов градски център на мястото на старото Военно училище в града – отговорна зона, която в момента стои празна, но решението й може много да помогне или много да прецака и живописния силует, и живота в града. Конкурсът беше международен, журито също, наградите високи, времето достатъчно. Спечели италианският архитект Клаудио Нарди. Конкурсът във Велико Търново обаче се превърна в първия конкурс в новата история на България, в който близо 70% от участниците (44 от 62) не бяха допуснати до оценяване или бяха декласирани по технически причини, включително опитни конкурсаджии, спечелили награди и у нас, и в чужбина. Това показва или лошо комуникирано задание, или неясни изисквания, или пълно неуважение към труда на участниците. Или и трите.\nКонкурс за Вторичен градски център, зона “Централна гара”, София\nСпечелилият проект на “А и А Архитекти”\nПрез пролетта изневиделица на небосклона изгря странен конкурс, организиран от фондация “Визар”, която през 2018 изведнъж се размърда след близо 10 години хибернация. На всички беше ясно, че конкурсът за вторичен софийски градски център в района на Централна гара е просто упражнение за градоустройствени концепции и красиви визуализации, което скоро няма да стигне до проект и реализация. Но можеше да е и малко по-полезно упражнение със задание, което да пробва да реши отдавна зациклили проблеми в северната част на София, а не да оставя участниците да си играят на функции и “визии за бъдещето”. И все пак този така наречен международен конкурс успя да събере 11 проекта и да излъчи победител (“А и А Архитекти”), който прави пешеходен плац пред гарата и нова концертна зала от другата страна. По-любопитен беше овчедушният възторг, с който конкурсът беше посрещнат от стандартни медии, които обикновено не се интересуват от толкова специализирана тематика и стигат най-много до плочките по “Графа”.\nКонкурс за площад “Света Неделя”, София\nПрез септември Столична община обяви поредния конкурс за площад “Света Неделя”. Този път конкурсът беше добре замислен като реално международен, двуетапен и с интересно жури. Именно критериите, свързани с пресяване на кандидатите от първия към втория етап обаче (изисквания за декари проектирани подобни площади през последните 3 години и минимум милион и половина лева годишен оборот например), разбуниха духовете в заспалата ни професионална общност и доведоха до грандиозен конкурсен скандал, в резултат на който Камарата на архитектите свали доверието си от конкурса, а НАГ безпрецедентно отмени вече обявената обществена поръчка. В момента тече промяна на конкурсните условия с намерение конкурсът да бъде обявен отново с условия, които позволяват “участие на по-голям брой български архитекти в него”. Такъв фалстарт не бяхме виждали досега.\nКонкурс за Мемориал на загиналите войници от Първи и Шести софийски пехотни полкове\n4 от 5-те предадени проекта. Всичките са дисквалифицирани по технически причини.\nВ средата на ноември в София бе прекратен обявеният през юни конкурс за възстановяване на Мемориала на войниците от Първи и Шести пехотни полкове, който трябва да се издигне на мястото на съборения паметник “1300 години България” пред НДК. От НАГ написаха балансирано задание, даващо възможност за помиряване на всички спомени за мястото и създаване на среда с много и различни исторически пластове. Всички общо 5 подадени проекта обаче бяха дисквалифицирани по технически причини от журито, председателствано от заместник-кмета по културата Тодор Чобанов. Членове на журито обясняват дисквалифицирането не с официалните технически причини, а с факта, че проектите били “слаби” и “подигравателни” към темата, не давали възможност за провеждане на почетни караули и церемонии и (измежду всичко друго) – “погрешно” разполагали фигурата на лъва.\nНе знаем дали причината за провала е слабото разгласяване на конкурса или пък архитекти и скулптори неорганизирано са го бойкотирили. Излишно е да казваме, че един мемориал с почетен караул би стоял нелепо и комично в среда за релакс, където майки разхождат децата си, а тинейджъри карат колелета и скейтбордове. А и издигането на такъв паметник през 21 век би било красноречив националистически жест. Иска ни се да вярваме, че това е логичният финал на един безсмислен и вреден конкурс.\nY House, Самоков\nКатегория: Сграда на годината\nСнимки: Studio Noise\nКакто написа един бивш архитект и настоящ музикант преди няколко седмици, “в нашата клета Родина творят хора, които рядко са под светлините на прожекторите, но оставят следи”. MMXX архитекти са сред тях. През 2018 студиото, което от години прави добри интериори и има зад гърба си една прецизна офис сграда във Варна, показа цели две нови къщи накуп, всяка от които намери място в тези номинации.\nY House в покрайнините на Самоков залага на класически прийом – каменна база и дървена “къщичка” със скатен покрив, кацнала върху нея. Тук обаче няма грам битов традиционализъм, а само перфектен детайл, добри пропорции и категорична модерност. Българските покрайнини имат огромна нужда от повече такива къщи.\nАрхитекти: MMXX архитекти\nРеконструкция на тенис комплекс в парка “Заимов”, София\nДа проектираш сгради в парк, пък били те и павилиони, е адски рисковано. Но с реконструкцията на тенис кортовете в софийския парк “Заимов” архитектите от “Аедес студио” са се справили впечатляващо добре. Допреди няколко месеца кортовете представляваха купчина безлични 90-арски постройки, които блокираха цяла зона на парка. Днес те са интригуваща композиция от летящи дървени скатни покриви, прозрачни обеми, кулхасовски стъклени панели, които светят вечер, забележителна ограда и най-дизайнерските тенис кортове в София. Имат си и архитектурна азбука – метални конусовидни елементи за входове, метални вертикали за огради и други елементи, повторени навсякъде, които вкарват консистентност в иначе твърде разнообразните обеми и материали. Плюс че всички дървета са запазени и минават през дупки в покривите както сме свикнали да гледаме в чуждите списания, но не и у нас.\nАрхитекти: “Аедес студио”\nФолклорен център, село Чавдар\nПо принцип ставаме крайно скептични като чуем фолклорен център. Особено пък през 2018, когато всеки нормален човек от нашето глобално поколение се тормози безсилно пред национализма, залял отново света. Но образцовото село Чавдар успя да ни изненада. Техният нов фолклорен център включва както реставрирана възрожденска къща (тези ги знаем наизуст), така и нова пристройка с две изложбени зали, която не крие, че е проектирана през XXI век, а напротив – казва го високо и ясно. Целият комплекс има и специално разработена визуална идентичност – шрифт, лого, графичен дизайн по новите фасади. Изобщо баналното възрожденско наследство се оказва не толкова лоша идентичност, когато се интерпретира от съвременни хора без комплекси.\nАрхитекти: Ирина Ангелова и Кристина Стефанова\nРеконструкция на Младежки дом, Варна\nСнимки: Петър Стефанов\nМладежкият дом във Варна беше една добра стара модернистична кутия, видяла и по-славни дни. Такива кутии обикновено не се радват на спокойни старини. Варненската обаче извади късмет. След конкурс, проведен през 2016 от Община Варна и местния КАБ, тя беше реконструирана по свеж проект, който й сложи фасада с огромни надписи на няколко езика, цветни стъкла, нова стълба и асансьор за достъп до плоския покрив – вече използваема тераса за събития с изглед към Червения площад във Варна.\nЕдна щастлива модернистична кутия е Младежкият дом във Варна.\nАрхитекти: Green Box Architects (Петър Стефанов, Виктория Иванова и Елица Коева)\nРеконструкция на Приемната сграда към Боянската църква в 112 ЦДГ “Детски свят”\nПредставителната приемна сграда с музей към Боянската църква е проектирана през 80-те, малко след като църквата е включена в списъка на ЮНЕСКО през 1979. Сградата си играе постмодерно с базиликалния тип църкви по принцип и със съседната Боянска в частност. Има три централно симетрични обема: страничните – плътни и облечени с тухли, а централният – остъклен и засводен. През 90-те е изоставена, големият апетитен парцел става обект на сенчести интереси, а настоящата ѝ реконструкция от музей в детска градина от живия автор на оригиналния проект, е истинско спасение. Именно новата функция, която пълни сградата с деца, налага нови цветни и игриви елементи в интериора, които са съвременно продължение на оригиналния ѝ колажен дух. Такава драматична промяна само една добра постмодерна сграда може да понесе.\nАрхитект: Пеньо Столаров\nIV House, София\nIV House е група от 4 редови къщи в неблагополучната местност “Гърдова глава” в София, където е пълно с високи дувари и архитектурни извращения от последните 30 години. IV House показва съвсем различно отношение към средата – ажурни огради, намерен мащаб и, разбира се, добър детайл. Къщите очевидно не са скъпи, но ето че можело да се правят нормални сгради и само с мазилка и малко дърво. В такива случаи за пореден път се чудим защо българските публични пространства все нямат късмета да попаднат на архитекти като номинираните в тази категория, та да си отдъхнат бедните български градове. Но не би.\nVilla DO, Петрохан\nVilla DO е още един пример как добрата архитектура не е задължително скъпа архитектура. Това е едноетажна къща с дървена конструкция, построена само за една година за скромните 60 000 евро сред силно зашумените склонове на северна Стара планина. Тъмна и минималистична отвън, с отчетлив растер на вертикалните прозоречни шлицове, къщата има топъл интериор, който прави хубав битов контраст без излишни залитания. Къщата спокойно можеше да е част от преглед на съвременна шведска или американска архитектура и това не е случайно. Архитектът Радо Илиев вече близо 30 години живее и работи в Лондон, а ние още помним също толкова семплата и не по-малко добра морска вила, която беше проектирал в Ясна поляна преди десетина години.\nАрхитект: Радо Илиев\nОфис сграда към шивашка фабрика, Плевен\nКъсният ХХ век е снабдил почти всеки български град с промишлени зони, повечето от които днес са или тъжни останки от западнал индустриален модернизъм, или струпани набързо нови халета от най-евтините материали, които съвременното промишлено строителство може да предложи. Затова винаги се радваме на адекватни намеси в тази благодатна и все още несправедливо лишена от добра архитектура среда. Офис сградата на плевенската шивашка фирма “Deciso Monni” е такава адекватна намеса – минималистичен стъклен куб отвън с богато вътрешно пространство, което изненадва с впечатляващ атриум, вертикални зелени стени и интересно разпределение. Сега някой да се заеме и с халетата отзад.\nАрхитекти: “А и А архитекти”\nБизнес сграда “Графикс”, София\nБизнес сграда “Графикс” е онова нормално европеидно офис кубче с червения “Х”, което от известно време допълва шарения фронт на Цариградско шосе и е по-известна на таксиметровите шофьори като “Хикса”. На пръв поглед сградата не е нищо особено, просто още една растерна фасада сред останалите соц блокове в Младост 1. Но именно заради това тя намери място в тези номинации. Един чисто нов бизнес парк може да поеме всякакви форми и прояви на архитектурна несдържаност, но урбанизираната среда на Младост – не. Тази сграда има културна фасада, логично разпределение, съвременно отиграни интериори на общите части и на офисните пространства. И е един от малкото опити за “умна” високотехнологична сграда у нас – със саморегулиране на осветеността, климатизацията и асансьорния трафик.\nСамо може би щеше да е по-добре, ако прословутият “Х” не беше червен.\nАрхитекти: “ЛП АРХ“\nИнтериор на основните офис-пространства: Cachè atelier\n(Скандалите около) ремонта на улица “Граф Игнатиев” в София\nКатегория: Градски бъг на годината\nРемонтът в края на септември 2018. Снимка: Юлия Лазарова, Дневник.\nРемонтът в края на декември, 2018. Снимка: Чавдар Гюзелев\nНеизвестен автор, Facebook\nКомикс: Тони Патето\nСнимки и колажи: Юлия Лазарова, Чавдар Гюзелев, Тони Патето, неизвестен автор.\nАко имаше дума на годината в тази класация, то за 2018 тя щеше да е “ремонт”. И не просто “ремонт”, а “Ремонтът” на софийския “Граф”. След като през май трамваите по улицата спряха и ремонтът започна, най-тясната и гъстозастроена част в центъра на София постепенно беше блокирана от строителни огради, а пешеходците минаваха по сложни променливи трасета. С началото на учебната година пешеходният трафик по стеснените пасарелки около “Графа” се сгъсти, напрежението растеше, а когато махнаха първите заграждения и се видяха първите резултати от ремонта, скандалът избухна с първична сила.\nРемонтът на “Граф Игнатиев” е бъг на много нива и последното, оказа се, е цветът на плочите пред църквата “Свети Седмочисленици”, който отпуши реакцията. Имахме:\nКорупционни скандали за избор на изпълнител и качество на използваните материали;\nЛоша организация на ремонта (не може да затвориш едновременно за месеци всички пешеходни пространства и градинки в центъра и да си мислиш, че ще ти се размине лесно);\nКласически инженеринг и диктатура на строителя;\nДискредитиране на архитекта като роля и експертност (не без негово съдействие в случая).\nВ резултат ремонтът се превърна в социален експеримент, в който бушоните гърмят един след друг, властта паникьосано променя решенията си (с трамвайни разделители, без трамвайни разделители, с призматични гранитни трамвайни разделители, с кръгли трамвайни разделители) в зависимост от реакциите и ироничните колажи в социалните мрежи. Отдавна не ни се беше случвало заместник-кмет да подаде оставка заради съмнения в корупция, а гражданският натиск в крайна сметка ускори сериозно финалните фази на ремонта и за месец-два се свърши повече работа, отколкото за предишните шест, много детайли се поправиха и дори трамваите тръгнаха предколедно. Забележително.\nПодозираме, че в крайна сметка всички ще харесат новия “Граф” – без тротоари, на едно ниво, като споделена улица с равномерна сива настилка, шарките на която ще избледнеят от мръсотията и всички ще спрат да ги забелязват. Което си е още един социален експеримент в развитие.\nРемонтите на централни зони, улици и площади в страната\nПлощад “Бдинци”, Видин. Преди ремонта.\nПлощад “Бдинци”, Видин. Проект за ремонт.\nПлощад “Бдинци”, Видин. Съшествуващо положение и проект.\nНачало на ремонта – част от новите плочки.\nПлощад “Бдинци”, Видин. Съществуващо положение и проект за ремонт. Снимки: CityBuild.bg, edinni.bg\nКакто казахме, думата на 2018 е “ремонт”. Но докато всички са вперили поглед в софийския “Граф Игнатиев”, в провинцията е погром, който така и не стига до централните медии, не води до оставки на кметове, нито до разследвания за корупция, но също толкова успешно, не, много по-успешно унищожава архитектурата и градската среда. Този бъг е сборна номинация на всички проекти за ремонт, обновяване, подмяна на настилката и прочие инициативи на българските общини за усвояване на бюджетни и евросредства, които през 2018 сякаш доведоха до най- “видими резултати”. И на повечето места гледката никак не е приятна.\nПосредствени реконструкции на емблематични градски пространства като ремонтът на площад “Бдинци” във Видин, който махна тонове правени по поръчка павета и мраморни плочи, част от обмислена и добре проектирана композиция, и ги подмени със стандартни бетонни тела в безсилен растер;\nПосредствени намерения за реконструкции (например обновяване на централните пешеходни зони на Враца или Шумен), които със сигурност ще доведат до същия резултат;\nВсички скандали около площад Централен в Пловдив.\nИзобщо имаме един съвет към всички български кметове, които точат зъби за програмата “Региони в растеж” през 2019 – асфалтирайте улици, стройте магистрали, садете дървета. Не пипайте площадите, пешеходните улици и сградите в тази държава. Образовайте се, попътувайте, овладейте корупцията. И после пак.\nСъбарянето на архитектурно ценни сгради без статут\nОт ляво: Къщата с кулата; скелетът на кафе-сладкарница Феята (снимка: Румяна Тонева, 24 часа); кафе-сладкарница Феята в оригиналния си вид (снимка: stara-sofia.com); галерията на Дружеството на пловдивските художници.\nВсяка година тези номинации отбелязват поредното събаряне, самосрутване или опожаряване на стара къща, тютюнев склад, паметник или Царски конюшни. 2018 не направи изключение. През годината бяха съборени:\n“Къщата с кулата” в софийския квартал “Лозенец” – хубав, добре запазен пример за предвоенен национален романтизъм;\nБившата кафе-сладкарница “Феята” в София – отличен следвоенен модернизъм, който дълги години стоеше в състояние на недовършен ремонт;\nГалерията на Дружеството на пловдивските художници на ул. “Гладстон” – много добро, макар и амортизирано изложбено пространство, неделима част от модерния силует на улицата.\nВсяко от тези събития е самостоятелен, много тежък бъг. Решихме да ги съберем в един обаче, защото освен незавидната им съдба, ги обединява още нещо – всички те засягат архитектурно ценни сгради, но без официален статут за културно наследство. В резултат, формално, протести и гражданско недоволство са безсмислени – собственикът на сградата (частно лице или община) може да прави с нея каквото си иска. Гражданско недоволство обаче има, при това винаги в такива случаи. И въпросът е как стана така, че съществува разминаване между това, което обществото счита за ценно, и това, което нормативната наредба определя като ценно (сиреч като недвижимо културно наследство)? А уж една от азбучните истини на опазването на архитектурното наследство беше, че защитаваме най-успешно, когато има изградено обществено съзнание за ценността на една сграда. Съмняваме се НИНКН или Министерство на културата да успеят да ни отговорят на този въпрос. Но поне се надяваме да се замислят.\n“Обезглавяването” на дърветата в българските градове\nСнимки: WhATA; Юлия Лазарова , “Дневник”\nЗелената система в един град трябва да се поддържа редовно и обмислено. Опасните дървета трябва да се премахват след експертна оценка, трябва да се залесява редовно и с подходящи видове, дърветата трябва да се обгрижват. Но през 2018 рязането и окастрянето на стари дървета и цялостното премахване на короните на възрастни растения придоби неприятни размери, успоредно с масовите ремонти на улици и булеварди в страната. Дърветата се режат до стъбло, короните се кастрят без идея за уличен силует и хармония, премахват се традиционни видове дървета и се заменят с декоративни, растат нетрайни хилави нови корони, а здравето на дърветата се уврежда трайно, казват специалистите.\nНие специалисти не сме, но едно е видно – улиците ни изглеждат зле през по-голяма част от времето, а това е категоричен градски бъг, показващ липса на визия и експертен потенциал за поддържане на зелената система в българските градове.\nКатегория: Нормалност на годината\n“Което остава”, документален пърформанс-променада, Vox Populi\nСнимки: Михаил Георгиев\n“Което остава” е импровизиран социален спектакъл, продуциран от студиото за документален театър Vox Populi и сдружение “За Земята”, който буквално повежда актьори и публика по следите на софийските събирачи на рециклируеми отпадъци. Знаете ги, онези маргинали около кошовете за боклук, които влачат бутилки, пластмаса и хартия, а ние бързо подминаваме. Ако не ги подминем обаче, а тръгнем след тях, оказва се, можем да открием един цял нов град, успореден на официалния, който ни показва непознатото лице на софийските улици, тайни вътрешни дворове и мазета, фотогенични стълби и статуи, скрити врати и непознати фасади. Освен скитниците, градът е другият истински герой в този пърформанс. Затова той намери място и в тези номинации. А имаме нужда от повече такива, за да се огледаме с други очи.\nСтудио 8 1/2 печелят първа награда на конкурс за училище по реставрация в Херкулан\nПрез пролетта на 2018 италианската организация Start for Talents обяви напълно отворен и концептуален конкурс как би изглеждало едно училище за реставрация при археологическите разкопки на Херкулан (знаете, античен римски град, унищожен при изригването на Везувий през 79 година, запазен през вековете под няколко метра вулканична пепел). Победител в този конкурс стана българското студио 8 1/2 с фин и обмислен проект за вкопана във вулканичните скали ненатрапчива структура, която пази средата, но се разгръща богато в дълбочина, изграждайки поредица от осъвременени антични пространства – перистилен двор, куполна зала, арки и сводове. Студио 8 1/2 показват отлично познаване на античната архитектура, остро чувство за уместна съвременна интерпретация и забележителна графична култура. Все неща, които си мечтаем да станат нормалност в конкурсите и у нас.\nИзложбата “Структури на мисълта” е проект за съвременно изкуство с куратор австриеца Валтер Зайдл, разработен специално за пространството на софийската галерия “Структура”. Той обаче намира място в тези архитектурни номинации не по принцип, а заради един колаж. Двама от участниците в изложбата бяха Сабине Битер и Хелмут Вебер с работата си “Справяне с историята”, в която конструираха гигантски силует на съборения през лятото на 2017 паметник “1300 години България” на една от празните стени в галерията. Той бе съставен от снимки и показваше историята на паметника от откриването му през загражденията до протестите и разрушаването му преди година и половина. Композицията започваше и завършваше с ръцете на скулптора Валентин Старчев. Междувременно Сабине Битер и Хелмут Вебер дадоха няколко интервюта, в които спокойно показаха как трябва да се говори за минало, история, архитектура и памет.\n“Трябва да приемаме общественото пространство не като пространство, което винаги да бъде освобождавано от всякакви конфликти, а като едно пространство, в което демокрацията да може да живее и в което има място и за конфликтни обекти”, каза Сабине Битер в Култура.БГ по БНТ, когато я попитаха грешка ли е събарянето на паметника. На чужденците им е лесно, ще кажете.\nЗдравко Здравков, главен архитект на София. Снимка: Велко Ангелов\nПрез пролетта на 2018 влязоха в сила измененията в Закона за устройство и застрояване на територията на Столична община (ЗУЗСО), част от които регламентират и височините на сградите в т.нар. “смесени многофункционални зони” (или СМФ) до 50 метра в центъра на София, 15 метра в зоните около южната дъга и 75 метра в останалите части на града с няколко зони-изключения. Тези промени бяха инициирани от софийския главен архитект Здравко Здравков и са резултат от опитите на администрацията да регулира новите софийски небостъргачи, които упорито се опитват да прецакат силуета на града през последните години. Припомняме, че “чистото” СМФ е зона, в която ограничения за кота корниз нямаше, строителните показатели бяха много високи и те бяха изключително апетитни за спекулативни строителни начинания. Именно в такива зони се строят в момента всички нови високи сгради в София и именно в такива зони се появиха най-скандалните проекти за небостъргачи като “Парадайс тауър” в Лозенец.\nТака и не разбрахме какво точно е Стройинфо – дали е студентска, дали е младежка или е просто ентусиазирана нова архитектурно-строителна медия. Факт е обаче, че са активни, информирани и отразяват архитектурните новини бързо и навреме. Пишат за нови сгради и материали, съобщават новини за събития и конкурси, превеждат статии, дават съвети за архитектурна фотография и дори за подаръци. Не държат да са политически коректни като повечето строителни медии. (Всъщност от тях научихме за провала на конкурса за възстановяване на войнишкия мемориал пред НДК и при тях прочетохме интервю с един от участниците). Напоследък дори се учат да слагат линкове в текстовете си и да обозначават източниците на вдъхновение, което е важно. Приличат на архитектурен дайджест, а това е хубава ниша.\nМногофункционалната зала “Арена” в Шумен е класическа гербаджийска история – имало едно време един град с едни стари казарми. Градът си нямал нова зала. Хайде сега да разчистим тези казарми и да построим голяма нова зала за всичко. Обаче ето ви изненада – залата може да е празна през повечето време, пейките може да са ужасни, а детската площадка – банална, но мястото успя да превърне запустелите терени на бившия Пети полк в оживена публична зона, където хората водят децата си на разходка, възрастните се събират на раздумка, а в летните вечери, казват, нямало свободни пейки от младежи, дошли там с колите си. Колко му трябва на един град.\n1 ОУ “Н. Й. Вапцаров”, Берковица\nКабинети по японски език в 138 СУЗИЕ, София\nЦентър по природни науки и предприемачество, 1 ОУ “Н. Й. Вапцаров”, Берковица\n“Интериорът възпитава”, твърдят младите архитекти от студио “Лусио” и работят за това възпитание на най-подходящите места – в училища и детски градини, опитвайки се да създадат креативни пространства, които не са просто един ремонт, не са дори качествен дизайнерски ремонт, а са провокиращ мисленето дизайнерски ремонт. Такъв е Центърът за природни науки и предприемачество в 1 ОУ “Н. Й. Вапцаров”, Берковица, който дава на децата люлки в коридорите, странни шкафове, добър графичен дизайн и удачен подбор на цветове и материали. Все неща, които да, възпитават много повече от елементарната PVC дограма и зле подбраните цветове и мебели в иначе масово ремонтираните български училища (за дизайна и шрифтовете в учебниците дори не ни се отваря дума).\nПо аналогичен начин възпитават във визуална и изобщо всякаква култура новите кабинети по японски език в 138 СУ в София, където, знаем, усилено се изучават източни езици. Кабинетите са проектирани от българо-японското студио YAMAZAKI+IVANOVA architects с деликатна намеса, естествени материали, много дърво и спокойна простота, характерни за японската култура, която искат да покажат на учениците. Пожелаваме си от такива училищни ремонти да не се отървем всяка година. Защото архитектурата възпитава, факт. От малки.\nСтудио “Лусио” (1 ОУ “Н. Й. Вапцаров”, Берковица)\nYAMAZAKI+IVANOVA architects (Кабинети по японски език в 138 СУЗИЕ, София)\n“Смъртта и животът на големите американски градове”, Джейн Джейкъбс\nКатегория: Книга на годината\n“Смъртта и животът на големите американски градове” е първата и най-влиятелна книга на американската журналистка и активистка Джейн Джейкъбс. В края на септември 2018, близо 60 години след първото си издание в САЩ, тя се появи за пръв път и на български език от относително младото издателство “Стефан Добрев” (собственик е същият архитект Стефан Добрев, автор на меко казано спорната “Сан Стефано Плаза” на мястото на Бирена фабрика до БНТ). Книгата е лека и четивна и чрез множество примери доказва тезите на Джейкъбс, че добрите за живеене градове са градове за хората. Да, Ян Геел дължи много на Джейкъбс и да, книгата му “Градове за хората” е вдъхновена от нея и писана десетки години по-късно. Междувременно това издание щеше да спечели от едно малко по-професионално графично оформление и по-внимателен и информиран превод. Отговорността да издаваш една от най-популярните книги за градска среда от последните 50 години никак не е малка.\nПревод: Светлозара Николова\nРазмер: 19 x 26 cm\n“Atlas of Brutalist Architecture”\nPhaidon е тежката артилерия в архитектурното книгопечатане – и преносно, и буквално. В това издателство обичат големите томове от стотици страници с твърди корици, които се разнасят само с помощна количка и обобщават ту цялото творчество на Корбюзие (“Le Corbusier Le Grand”, 768 страници), ту съвременната архитектура на 21 век (“The Phaidon Atlas of 21st Century World Architecture” в 800 страници). Беше въпрос на време да отбележат и носталгичното възраждане на всемирния интерес към брутализма и архитектурата на видимия бетон с подобаващ том. “Atlas of Brutalist Architecture” включва 878 сгради от 102 страни в 560 страници, сред които има и 4 български примера: Интерхотел “Велико Търново”, Бузлуджа, паметникът “1300 години България” в Шумен и Паметникът на българо-съветската дружба във Варна със снимки на фотографа Никола Михов. Книгата е типична coffee-table book, която събира под уау заглавие много уау сгради, малко от които са истински брутализъм.\nРазмер: 24 x 34 cm\n“SOS Brutalism. A Global Survey”\nТова е другата голяма книга на тема “брутализъм” от 2018. Трябва да се отбележи, че архитектурните издатели от няколко години легитимират тоталния ренесанс на стила с поредица фото-книги, архитектурни гидове, албуми, дори занимателни игри за сглобяване на бруталистични сгради-икони от картон. “SOS Brutalism. A Global Survey” обаче е най-професионалната селекция с бруталистична архитектура от 1950-те до 1970-те и това не е случайно. Книгата е резултат от няколкогодишно изследване, инициирано от Deutsches Architekturmuseum (DAM), което създаде глобална база данни със застрашени сгради от този най-мразен, най-харесван и всъщност най-неразбиран архитектурен стил на късния ХХ век. Събрани са 120 ключови сгради, включително няколко вече безвъзвратно загубени български примера – хотел “Континентал”, ресторант “Магура” и бар “Ориент”, всички в Слънчев бряг.\nИздателство: Park Books\nРазмер: 22.5 x 27.5 cm\nИлюстрации: 686 цветни, 411 черно-бели\n“Toward a Concrete Utopia: Architecture in Yugoslavia 1948-1980”\n“Toward a Concrete Utopia: Architecture in Yugoslavia 1948-1980” е книгата-каталог, съпътстваща едноименната изложба, която се откри на 15 юли в Музея на модерното изкуство (МоМА) в Ню Йорк. Това е първата изложба, която показва архитектурата на бивша европейска социалистическа държава като част от световното архитектурно наследство на модернизма и стана едно от категоричните световни архитектурни събития на 2018. Книгата допълва изложбата като събира в прецизен том фотографска серия от Valentin Jeck, няколко подробно разгледани примера на впечатляващи югославски културни центрове, монументи, джамии, училища и павилиони, както и поредица от кратки изследователски есета.\nИ какво се оказва? Докато ние се чудим дали сладкарница “Феята” е паметник на културата или не, югославската социалистическа архитектура стана световен хит. Ето как можело и архитектурата да се използва като мощен културен инструмент за успешна мека дипломация.\nСъставители: Martino Stierli, Vladimir Kulić\nИздателство: MoMA, New York\nРазмер: 24 x 30.5 cm\nГражданинът в социалните мрежи\nКатегория: Личност на годината\nИкони: Vectto (CC by 3.0)\nВъв времена на фрагментиране и индивидуализъм, на социални балони и оспорвани авторитети все по-трудно е една личност да повлияе на много. Затова тази година номинацията тук е групова и е свързана с две от най-актуалните теми на 2018 – социалните мрежи и ремонтите. Оказа се (може би защото идват избори), че статус или колаж във Facebook може да уплаши властта повече от протест на жълтите павета и да повлияе по-ефективно върху властови решения, свързани с архитектура и градска среда. Традиционните архитектурни организации често сa оплетени в лични и лобистки интереси, а влиятелни журналистически разследвания по архитектурни теми и у нас, и в чужбина се правят все по-рядко (тук трябва да бъде направено изключение за заслужаващите поздравление усилия на онлайн медията “Тоест” заради разследванията им около обществените поръчки в Пловдив и казуса “Площад Централен” и на неправителствената организация “Спаси София” за разследванията им относно ремонта на софийската улица “Граф Игнатиев”).\nТака че личност на 2018 е гражданинът от социалните мрежи – онзи неуморен коментатор, който пише възмутени статуси, прави колажи и се гаври с клипове и монтажи на недомислиците в средата около нас. В годината, в която Facebook понесе най-много удари и скандални разкрития, именно възмущаващият се в българския Facebook успя да демонстрира силата на гражданското общество у нас. Неговата власт за момента води до оставки, отмяна на конкурси и граждански контрол върху ремонти и обществени поръчки, но нека не се лъжем. Тази власт е краткотрайна и илюзорна, както всичко в информационния водовъртеж, в който живеем. И трябва да сме наясно с неизбежните странични ефекти – мнението на експертите ще се обезценява все повече, а управляващите ще са все по-парализирани да прокарват смели визионерски решения. Особено преди избори.\nТова бяха номинациите за 2018.\n© 2019 WhAT Association. Всички права запазени


Villa in Santa Eulalia Del Rio Ibiza XI - НАЙ-НИСКИ ЦЕНИ от agoda.com\nVilla in Santa Eulalia Del Rio Ibiza XI, който се намира в San Carlos, Свети Карлос, е популярно място за туристи. Оттук гостите имат лесен достъп до всичко, което този оживен град може да предложи. С удобното си местоположение хотелът предлага лесен достъп до всички градски забележителности, които задължително трябва да се видят.\nVilla in Santa Eulalia Del Rio Ibiza XI също така предлага много съоръжения за обогатяване на Вашия престой в Свети Карлос. Този хотел предлага множество удобства, за да задоволи и най-изискания вкус.\nНасладете се на висококачествените удобства по време на престоя си тук. В някои стаи са на разположение частен басейн, балкон/тераса, телевизор, сателитна/кабелна телевизия, DVD/CD плейър, които ще помогнат на гостите да релаксират след дългия ден. Хотелът разполага с голямо разнообразие от развлекателни съоръжения като открит басейн, градина. Villa in Santa Eulalia Del Rio Ibiza XI е идеално място за туристи, търсещи чар, комфорт и удобство в Свети Карлос.


Манастир „Свето Възнесение Господне“ – ЗЛАТИЦА\nМанастир "Свето Възнесение Господне"\nМанастирският комплекс „Свето Възнесение Господне“ е паметник на културата от местно значение. Разположен е непосредствено до емблематичното за град Златица лековито Спасово кладенче.\nОснован е през XIX в. Храмовият му празник е на Спасовден – 40 дни след Възкресение Христово (Великден), който се пада винаги в четвъртък. Обслужва се от предстоятеля на храм „Свети Великомъченик Георги Победоносец“ – Златица.\nМанастирът е част от духовните общности на Ловчанската епархия и включва параклиса „Свето Възнесение Господне“ и няколко прилежащи сгради. През годините е бил в незавидно състояние, но благодарение на Църковното настоятелство, благодетелни златичани и местни фирми, през 90-те години на миналия век започва неговото възстановяване, както и изграждане на нови помещения за прием на гости и нощуване.\nПоради липса на финансиране ангажиментът на Църковното настоятелство на Златица за обновлението на комплекса продължава. Мястото е изходен пункт за преходи по Стара планина и посещения на хижа „Свищи плаз“.


Йордан Минев поднови тренировки - БГ Футбол - Sportal.bg\n18 април 2013 | 05:06\nЗащитникът на Лудогорец Йордан Минев поднови нормални тренировки със своите съотборници. През миналата седмица футболистът бе опериран от херния в "Пирогов" и няколко дни трябваше да почива. сега обаче той е напълно възстановен и започна леки тренировки. със сигурност Минев няма да може да играе в предстоящото гостуване на Миньор в неделя, но вероятно ще успее да се възстанови за следващия мач на "орлите".\nЛудогорец ще направи още по една тренировка в четвъртък и петък, а в събота отборът заминава за София, където ще бъде на режим до мача с перничани. За срещата с "чуковете" Ивайло Петев отново ще може да разчиат на Жуниор Кайсара, пропуснал двубоя с Локо (Пд) заради натрупани жълти картони.


store.bg - Сгъваема скара\nПриключения Къмпинг и пикник Котлони и барбекюта ... Сгъваема скара\nСкарата в сгънат вид\nКаталожен номер 20-12152\nРазмери на продукта 3.8 / 11.3 / 28.6 cm\nСгъваемата скатра на "UST Brands" е компактна и практична. Удобна е за ползване по време на къмпинг, пикник или трекинг. Изработен е от стомана, разгъва се и се събира бързо и лесно, без да е необходимо да ползвате никакви инструменти. Транспортирането не е никакъв проблем, защото скарата се сгъва до много компактна плоска форма и може да се побере във всяка туристическа раница.\nЗа да оцените продукта "Сгъваема скара", изберете цифрата отговаряща на Вашата оценка по десетобалната система:\nИзползваните в представянето на "Сгъваема скара" текстови, графични и други материали са собственост на носителите на авторските им права.


Лондон продължава да привлича чужди инвеститори\n> Главна страница / Новини / Недвижими имоти / Лондон продължава да привлича чужди инвеститори\nОфис площите в Лондон продължават да привличат чуждестранни инвеститори от цял свят.\nСилен интерес към имотите в централната част на Лондон продължават да проявяват чуждестранните инвеститори, пише в предварителния доклад за първото тримесечие на офис пазара в британската столица, публикуван от Jones Lang LaSalle.\nПрез последните седмици се наблюдава активизиране на новите запитвания от страна на големи държавни фондове за инвестиции, които по-рано не са инвестирали във Великобритания, пише в документа, цитиран от онлайн изданието Property Magazine.\nЕдновременно с това обаче на пазара има много малко нови запаси, които биха могли да се предлагат. Предлагането продължава да е проблем за британската столица.\nИнвестиции на офис пазара в Централен Лондон от началото на годината са в размер на 1,3 млрд. паунда, като на чуждестранните инвеститори се пада дял от 65%.\nУсвояването от началото на годината възлиза на 58 хил. кв. м за финансовото сърце на британската столица и 51 300 кв. м за Уест Енд, което е съответно с 22% и 15% под нивата през същия период на миналата година.\nМалко над 90 хил. кв. м в центъра на Лондон и 37 хил. кв. м в Уест Енд се предлагат на пазара в момента.\nНаемите на първокласни офиси в Ситито са средно 591 паунда/кв. м, докато в Уест Енд те са на равнище от 1022 паунда/кв. м. за момента.\nНай-активни сред наемателите са от сектора на технологиите, медиите и телекомуникационните и компании, като основно се съсредоточават в Уест Енд, но и в районите около ключови локации, като Мидтаун и Саутбанк.\nБлизо 20% от всички запитвания за офиси в Лондон се падат на този сектор в момента.


ДПС постигна целта си на тези избори - затвърди стабилната си трета позиция\nДПС постигна целта си на тези избори - да затвърди стабилната си трета позиция\nНай-големият успех на ДПС е, че преодоля "щетите", нанесени от ДОСТ\n11339 | 29 май 2019 | 14:41\nРезултатите днес показват, че ДПС е консолидирало симпатизантите си, а ДОСТ е практически заличена от избирателната карта на България с "постижение" от 0,36 % и едва 6768 гласа в урните.\nДПС е изпълнило поставената от почетния председател д-р Ахмед Доган цел на тези избори - да си върне трето място и да се утвърди като стабилизиращ фактор в българската политика, научи Епицентър.бг.\n"Целта ни беше да заемем стабилна трета позиция. Постигнахме я. Доволен съм", била лаконичната оценка на Доган.\nСпоред източници на медията ни, Доган е доволен и от представянето на кандидатите за евродепутати в предизборната кампания.\nНай-големият успех на ДПС е, че преодоля "щетите", нанесени от ДОСТ в последните парламентарни избори през 2017 година. Резултатите днес показват, че ДПС е консолидирало симпатизантите си, а ДОСТ е практически заличена от избирателната карта на България с "постижение" от 0,36 % и едва 6768 гласа в урните!\nси е поставило ръководството на Движението на тези избори:\n1. Да се неутрализира влияниетто на "дубликата ДОСТ", да се върнат "заблудените" и да се обедини електората на ДПС. Това е изпълнено.\n"За изборите като партийна задача си бяхме поставили целта да преодолеем щетите от изборите през 2017 година и да направим обединение на нашите избиратели. Това вече е факт, от изборните резултати се вижда, че изкуствено създадени алтернативи на ДПС, имат кратък срок на годност. В момента се вижда, че тези субекти са изчезнали от политическото пространство", отчете председателят на ДПС Мустафа Карадайъ.\n2. Да се минат резултатите от изборите през 2017 година, когато партията на изгонения от Движението Лютви Местан успя да откъсне от ДПС повече от 100 000 избиратели. И това е изпълнено. През 2017-а ДПС регистира вот от 315 976 гласа, днес в урните на Движението има над 323 000 гласа. "Имахме и други цели и задачи - да подобрим изборните си резултати от 2017 година. И това е факт! Вижда се, че единствената политическа сила, която си подобрява изборните резултати от март 2017-а, е ДПС", заяви председателят на ДПС.\n3. ДПС да си върне третото място като политическа сила в българската политика. И това е изпълнено. Сборът от резултатите на трите патриотични формации ВМРО, Атака и НФСБ на евровота е далеч по-нисък от постигнатото от ДПС - разликата е с повече от 100 000 гласа. "ДПС категорично заема третото място на политическата сцена в България, защото сумарният вот на националистите е почти наполовината на този на ДПС", поясни Карадайъ. Намалението на депутските места с едно в сравнение с 2014 година е в резултат на техническото преразпределение на мандатите между партиите.\n4. Движението да сложи на политическата маса на България Програма за ускорено и догонващо развитие на страната, за което Доган говори в новогодишната си реч. Резултатите от вота са тежък шамар за цялата политическа класа и това ще принуди лидерите да загъбрят партийното противопоставяне и да намерят нова формула за управление на страната, убедена са в ДПС. Дали това ще е Програмен кабинет, дали ще е Правителство на Националното съгласие, на Спасението и т.н. - няма значение. С 9% одобрение, колкото събират ГЕРБ на сегашните избори, не може да се упрявлява държава, която иска да върви напред и да се съизмерва с другите в Европейския съюз. Темата за бъдещето на България изниква с все по-крещящта настойчивост и това е най-важната задача на политическите лидери в момента. "Трябва да седнем с ръководствата на системните партии, в лицето и на ГЕРБ, и на БСП, за да очертаем приоритетите за развитието на страната, за да са наясно българските граждани в каква посока се движи страна", подчерта и днес Карадайъ.\nПредизборната кампания - с мъката на майките и надеждата за младите\nЗа разлика от всички останали партии ДПС направи една спокойна, позитивна кампания - без персонални нападки, без изхвърляния, без апокалиптични прогнози и всяване на страхове.\nНапротив - ръководството си постави за цел да говори за бъдещето на младите и не остъпи от тази позиция. А към бащите и майките се отнесе уважително и емоционално, както го изисква този електорат. "Плачехме с майките, че децата им са на гурбет в чужбина, споделяхме мъката им за празните къщи", разказаха от щаба на Движението. Този емоционален подход си каза думата - ДПС си възстанови връзката с избирателите, която за тях винаги минава през сърцето.\n"Направихме една добра предизборна кампания", обобщи Карадайъ.\nПрошката и каузата\nПрошката, която Доган поиска в средата на кампанията от "разсърдените и разочарованите", беше изведена точно навреме и предизвика очаквания ефект. Броженията в партията срещу невключаването в листата на представители от различни региони бързо стихнаха. Доган изведе отново като знаме "каузата на ДПС" и я сложи пред членовете на партията срещу "лукса да се борим помежду си". Кой би се противопоставил на такова лидерско мислене?\nЗнаейки, че изборите наистина са емоция, която трябва да се управлява, Доган дръпна още една тънка струна - предупреди, че раздорите на старите биха попречили "на младите и мотивирани хора в Движението да се борят за бъдещето си". И тушира всякакво напрежение.\nДругото го свършиха Карадайъ и екипът около него.


Дунарит отбеляза 116-години традиции и развитие с богата програма в Ар...\nДунарит отбеляза 116-години традиции и развитие с богата програма в Арена "Монбат"\nПубликация 11 May, 2019 / akcent.bg\nПроблемите ще останат зад нас, тази година очаквам само успехи, изрази убеждението си изп. директор инж. Петър Петров\nИ тази година голямото семейство на "Дунарит" се събра в зала Арена Монбат, за да отбележи своята 116-годишнина. Гост изпълнители бяха Веселин Маринов и Тоника Домини, които внесоха много сърдечност и настроение със своите изпълнения сред повече от 1000-та зрители- работници, служители, партньори и гости. В залата бяха и хората с особени заслуги Емилиян Гебрев, Кръстю Кръстев и Стоян Съботинов.\nИзпълнителният директор на "Дунарит" инж. Петър Петров благодари на всички за постигнатото и изрази убеждението си, че трудностите и проблемите ще останат назад, а през тази година сплотеният колектив на завода ще има само успехи.\nЗаместник областният управител на област Русе Валентин Колев в приветствието си към присъстващите подчерта, че през последните години всички от предприятието са преминали през множество тежки моменти, но въпреки това са се справили с предизвикателствата пред тях. Той подари на изпълнителния директор инж. Петър Петров сребърен плакет на Св. Георги Победоносец и му връчи поздравителен адрес от името на областния управител Галин Григоров.Заместник-кметът Димитър Наков връчи поздравителен адрес от името на кмета Пламен Стоилов и подари картина.\nВодещ на събитието беше Богдан Томов.


Блогът на Петя Ставрева :: ДА ПРОЧИСТИМ СИСТЕМАТА\nТоталното блокиране на средства по предприсъединителните програми и то при старта на работата със структурните фондове на общността влияе изключително негативно върху България – забавя се развитието на икономиката, на инфраструктурата, на земеделието…\nКорупцията и злоупотребите със средства от еврофондовете, както и неефективната борба с организираната престъпност сриват не само доверието на европейските ни партньори, но и на българските граждани към институциите у нас. Все по-често чуваме нашите сънародници да казват „Няма държава”. Проучванията показват, че нашите сънародници вярват повече на европейските институции, отколкото на българските.\nВсичко това удря и върху имиджа на страната ни Европа. Злоупотребите у нас са и по страниците на европейската преса – „Българите отново крадат” – това четат във вестниците европейските ни съграждани и основателно се питат дали това не са пари от техните данъци.\nВиждаме паника във властта, но разумния въпрос е тя от какво е провокирана – от невъзможността на правителството да се справи със ситуация и да изпълни препоръките на Брюксел или от невъзможността следите от злоупотребите да бъдат прикрити?!\nМеждувременно от Брюксел за поред път ни призоваха да "прочистим системата". Това е трудна, но не и невъзможно мисия!\nБългария има нужда от модерно земеделско движение


Метеорологична станция измерваща температурата и влажноста на въздуха, с безжичен външен датчик за температура на 868MHz, с обхват до 100 м и IT сигнал Възможност ва свързване до 3 предавателя ( 1 предавател включен в комплекта).\nКод на артикула: 79-35.1064.01.51.IT\nЦена: 100,08 лв\nМетеорологична станция с възможност за безжично свързване до 3 температурни предавателя- Арт.№ 30.3147 IT ( 1 предавател включен в комплекта)\nОбхват на сигнала до максимум 100 м.,\nИндикация за вътрешна температура и влажност,\nМаксимални и минимални показания с дата и час.\nПрогноза за времето със символи и "Weather Girl" (15 вариации на дрехи ).\nТенденция на атмосферното налягане.\nРадиоуправляем часовник чрез DCF-77 сигнал от Франкфурт, с дата и аларма с функция дрямка.\nИндикация за време на изгрев и залез на слънцето.\nИндикация за лунна фаза.\n125 x 29 (51) x 94 мм\n2х1,5V AA, включени в комплекта\n2 x 1,5 V AA включени в комплекта