Октавиан Палер: „Живот на една гара” – Кадър 25\nАлександър Христов 16.10.2019 06.10.2019 Няма коментари за Октавиан Палер: „Живот на една гара”\nСлед думите за „Живот на една гара“, представяме Ви откъс от романа на Октавиан Палер – в превод на Огнян Стамболиев.\n„Начинът, по който човек\nотколкото самата съдба…”\nВсъщност, пиша, както говоря. Около мен е пълна пустош, но щом спре да говори, човек може някой ден да умре, нали?! Обещавам, че всички, които ме чуят какво говоря, ще ги призная за мои съдници. Да, дотегна ми да говоря и да споря със самия себе си, все да се упреквам и да се съдя сам. И като имате предвид, уважаеми господа, че когато бях нахакан юноша, мечтаех да стана светец, пророк, проповедник или нещо подобно и да се усамотя в някоя пустиня…\nАз, за съжаление, съм… наполовина плъх. Да, наполовина плъх, наполовина светец… Не, не станах поне пророк, макар често да мечтаех за това. За да бъдеш пророк, все пак трябва да принадлежиш на някой бог. Всеки пророк си има свой бог, комуто служи. Не можеш да бъдеш пророк, просто така, само така, за своя сметка. Пророк за самия себе си, пророк за своите идеи. Това би означавало, че се считаш за бог, макар и да не го казваш открито… А може и проповедник да не съм, макар сега да разполагам с тази пустиня тук. Но както виждате, вместо да разговарям с птиците, говоря с вас. Вместо да се насоча към паяците в чакалнята на тази гара, или към вятъра, понесъл се от планината към блатото, аз се обръщам към някакви хора, които нито виждам, нито познавам, а някои от тях може би още дори да не са се и родили. Да, наистина, какво можете да очаквате от един провалил се проповедник, който макар и да е сред пустинята, не знае как да говори с нея, а пък се нуждае от хората. И не може да стигне до тях, нито да им говори направо, открито.\nМежду мен и вас сега преминават ята гарвани, които прелитат и над полето пред гарата, и заедно с техните сенки, се въртят като на филмова лента спомените за случките, довели ме до тази изоставена гара. Минават седмици и месеци, а аз не мога да кажа точно колко време съм стоял тук, заедно с Елеонора, не познавам и пътищата през гората и блатото, забравил съм дори страшните укротители на кобри, дето някога съм срещал или пък сънувал… Виждате ли, господа, колко много неща ни разделят? Разделя ни, може би, и моята смърт. Защото след като завърша разказа си, ако Елеонора не се е завърнала, ще замина сам…\nТази пустош е просто една малка изоставена провинциална гара, за която не зная нищо, освен онова, което мога да видя. Понякога ми се струва, че са минали страшно много години, откакто на този прашен перон не е слизал никой, като виждам как стените му са покрити с дебел слой прах. Понякога, напротив, имам усещането, че тази гара е била изоставена съвсем наскоро, не много преди моето пристигане тук, че това мълчание крие някаква страшна тайна. Ще ме попитате: „Но къде е тогава персоналът?” Какво да ви отговоря? Сигурно е измрял, а може би си е заминал, а стените са пожълтели набързо, напукани от дъждовете и слънцето, останали са паяците да плетат тихо и необезпокоявани своите мрежи из ъглите и тавана. Часовникът на перона, дето в първия миг ми се видя нормален, като всеки подобен часовник, показа ясно, че времето тук наистина е спряло. Само малката му стрелка, тази за минутите, се въртеше. Другата, за часовете беше като замряла. Така че малката се оказа направо безполезна.\nВ едно от помещенията открих множество бордера, на които бяха отбелязани часовете – представете си, с точност до секундата! – на заминаващите и пристигащите тук, на тази гара, влакове. Но за съжаление, липсват имената на гарите, до които отиваха или от които идваха тези влакове. Но всъщност, какво значение вече има това…\nНай-странното е, че не можах да открия къде точно са били билетните каси. Обиколих цялата гара, всичките ѝ помещения. Не открих нито едно, където да личеше, че е имало каса. Едната от залите, без съмнение, е чакалнята, съвсем нормално помещение, с пейки до стените, но и там няма никакво гише. В замяна на това, в чакалнята и на перона непрекъснато светят две лампи. През деня са безполезни, но през нощта, макар и слаби, вършат работа. Не можах да открия нито един ключ за тях. Оставих ги така, да работят денонощно. Денем хвърлят жалка, мръсна светлина, в услуга само на паяците да си вършат работата. Нощем е напълно излишна…\nДори и името на гарата е загадка. Изчерпва се с три букви. Бели върху избелял син фон. Изписани върху фирма, закована над чакалнята: ЕРО. Не се виждаш празно място за липсващи други букви. Според мен, името на гарата е написано още в самото начало така, непълно, сякаш някой бе пожелал всеки пътник да я нарече както сам реши. Един ден взех парче тебешир и се опитах на шега да допълня думата като добавях по една буква: ЕРОС, ПЕРО, ХЕРО…\nНе си спомняй всичко.\nДобри са само спомените,\nкоито ти помагат да живееш в настоящето.\nНе брой дните.\nНе забравяй, че всяко очакване е временно,\nдори да трае цял живот.\nПовтаряй си, че празно място няма.\nИма само неспособност\nда запълниш празнотата, в която живееш.\nНе слагай на едно място – молитвата и Господ.\nМолитвата е понякога начин да стреснеш някого,\nкойто не се страхува от нищо.\nАко тази мисъл ти помага, не вярвай,\nче ако не вършиш нищо, ще е по-добре,\nотколкото ако се опиташ да сториш нещо добро,\nмакар и да не успееш да го направиш.\nБлагослови случая, за да ти принадлежи изцяло.\nСамотата е уличница, което не те извинява, че си егоист.\nСпомни си, че някога Раят сигурно е бил в една пещера.\nНо да оставя сега на други грижата за небесното царство и да се занимая с моята пустиня. Особено, след като, откровено казано, моя милост е сред онези, които когато ги изтезават никога не казват: „аз съм щастлив” или „боли ме”. Не, просто не съм дори и наполовина светец.\nВинаги съм се възхищавал от тези „котки”, които индийците опитомяват и държат край домовете си, за да ги пазят от змиите. Мислех, че трябва да се поучим от смелостта им, докато един ден, случайно, не попаднах на една подробност, която направи на пух и прах моето възхищение. Оказа се, че тази „котка – победителка на кобрите” не се различаваше от обикновената котка – ловец на мишки. Тя просто не рискуваше нищо, а и смелостта ѝ съвсем не беше смелост. Разбрах, че човек рискува много повече при среща с кобра, отколкото рискува мангустата. Защото просто няма нейния имунитет. Затова е нормално да се страхува от нея. Нормално е да бяга от тази смъртна опасност. Както е напълно нормално да има и две категории жертви: едната, ухапани отпред, а другата – отзад…\nДочувам някакъв шум отвън… Не, просто ми се струва, че има нещо. Сам съм. В тази моя изповедалня единствените ми свидетели са паяците. А понякога и комарите, които ме навестяват нощем, докато вятърът издава нещо като морзови сигнали…\nЕлеонора ми викаше „учителю”. Но не това е важното. Понякога се поглеждам в стъклата на прозорците и не мога да се позная. С тази небръсната от доста време брада и дълга коса, приличам по-скоро на пътуващ проповедник, жаден за слушатели, отколкото на нормален гимназиален преподавател. Някои биха ме определили като скитник или пропаднал актьор. А ръцете ми, загрубели от вятъра и слънцето, бяха като ръце на пристанищен докер. Не знам какво мога да кажа за лицето, ако попаднех сред други хора, в нормална среда – имах вид на доста стар, макар и да бях само на четиридесет и една…\nНо меланхолията не е добро нещо, учителю, внимавай – това е шестата заповед!\nНо аз никога не съм имал силата и решимостта да доведа нещо докрай. Тръгнах въодушевен, но не стигнах доникъде. Хвърлих се към бездната, въодушевен, екзалтиран, а сетне се попитах защо ли съм го направил. Всъщност, самият аз не знаех точно какво искам, макар кръвта ми да пламтеше. Така че никога не стигнах до някоя далечна пустиня…\nДа вярваш в Господ или в нещо подобно,\nкоето е по-значимо от теб.\nДа можеш да се откажеш от всичко.\nДа не говориш с никого\nза твоето отшелничество.\nНо аз не можех да изпълня нито едно от тези условия. Бях твърде млад, освен това егоист, бях убеден, че ми е скучно на живея сам, в пусто място… Освен това, никой нямаше да разбере за отсъствието ми. Както никой не го е забелязал и сега. И се питам дали някога съм имал приятели. Съмнявам се.\nИ така: реших да се посветя на правото. Наведен над книгите по юриспруденция, реших да го овладея сам, без чужда помощ. Бях убеден, че правосъдие, което не зависи от мен, не може да бъде истинско. Млад и зелен, вярвах, че светът е мой, че ми принадлежи по право! Притесняваше ме перспективата, че като съдия ще трябва само да прилагам законите, при това буквално, което означаваше, че моята роля щеше да се сведе то това да изпълнявам онова, което са решили другите, които са ги измислили. И ако законите се променяха, трябваше да се промени с тях и моята гледна точка. Една нощ, преди последния ми изпит, се запитах как бих постъпил в подобна ситуация. Бих ли понесъл подобен удар върху гордостта си? На практика, дилемата бе следната: да приема, че правосъдието, тоест Темида, е с превързани очи и че съдията не бива да се вълнува от това, как ще отсъди, тъй като по принцип е подчинен на закона и трябва да бъде послушен като робот, или просто да призная, че не мога да приема всичко това, да тръгна против съвестта си и моите виждания за правосъдие… Цялата нощ будувах и мислех как да изляза от тази задънена улица. И резултатът бе, че на следващия ден просто не се явих на последния изпит в Правния факултет и така се отказах окончателно от кариерата на съдия. Казах си, че единственото възможно правораздаване е в това, което не може да се промени. То е в историята. Битката при Ватерло може да се постави на везните на Темида без проблеми. Тук не е възможна никаква изненада.\nТака се обърнах към Историята. Не с идеята да ставам историк, а по-скоро с мисълта да бъда нещо като съдия, разследващ досиетата на историята. Но след време се убедих, че историята просто няма нужда от съдници. Те са просто неудобни и излишни…Така че след като следвах история, станах преподавател по история. Това бе моят провал, но аз се утеших с това решение. Казах си, че правосъдието е нещо непостижимо, че вече никой няма нужда от него в този свят, където то е излишно…\nВсъщност, откровено казано, целият ми живот досега беше поредица от неуспехи. И винаги започвах от началото. Като истински „рак”, какъвто съм. Но за да ме разберете по-добре, бих дал някои примери.\nПрез детството си много исках да имам велосипед. Просто бленувах за това. След време, когато ми купиха такъв, бях страшно горд. Започнах да го карам всеки ден – десетки километри. Излизах в края на града и тръгвах след велосипедистите-спортисти, които тренираха. Карах след тях, колкото е възможно по-бързо. Понякога успявах да ги настигна. Вечер се прибирах напълно изтощен. Хвърлях мократа си от потта тениска, вземах душ и си лягах щастлив. Тази страст обаче ме доведе до унижение. Един ден, когато карах доста горд и щастлив, някъде извън града, усетих силен удар по гърба, политнах от велосипеда и кацнах на сантиметри от един километражен знак на шосето. Бях, както се казва в бокса, напълно „гроги”. Надигнах се, без да разбера какво става, и видях камион, който се отдалечаваше, а от прозореца на кабината шофьорът ми махна подигравателно с ръка. Значи, бях блъснат нарочно от камиона, който се отдалечаваше бавно, за да може шофьорът да има време да се наслади на спектакъла! Изтръсках се от прахта, тръгнах към велосипеда, който се беше поизкривил като ударено животно. Яхнах го и изглежда, че приличах на Дон Кихот върху неговата кранта – хората, насъбрали се около мен, ме гледаха доста учудени. Едвам се прибрах у дома след това премеждие. Чувствах се гневен и унизен. Вече нямах желание да карам велосипед. Просто го захвърлих в мазата и така кариерата ми на велосипедист -аматьор приключи безславно.\nВтората ми голяма страст беше шахматът. Играех, запалил цигара, почти всеки божи ден, по цели часове без да стана от стола. Сякаш някой ме бе завързал за него. Дори не се хранех редовно и стомахът ми започна да боледува. Но аз упорито продължавах. Нямаше за мен нищо по-важно от тази дъска с шейсет и четири квадрата. Цялата вселена беше в нея. Да бъдеш или да не бъдеш? Ще победя или няма да победя? Това беше въпросът! Исках да побеждавам винаги, а когато не успявах се чувствах страшно зле. Направо страдах. Бях твърде горд, за да понасям загубите. Трябваше да изуча тази древна и сложна игра до съвършенство, затова си купих книги – ръководства и по цели нощи разучавах различните теории и анализирах комбинациите. Постепенно, тази страст ме погълна изцяло. Гордостта ми ме тласкаше напред. Сутрин се чувствах като след тежка пиянска нощ. Мислех за тези партии шах непрекъснато и навсякъде. В трамвая, в автобуса, по улицата. Един ден установих, че съм напреднал дотолкова, че мога да играя на шах дори без дъската да е пред мен. Така, слепешком. Бях щастлив, че стигнах дотам. Отначало започнах да отбелязвам ходовете върху лист хартия. Противниците, които играеха с мен, ми съобщаваха своите ходове. После усложних режисурата на този спектакъл. Стоях сам в една стая до телефон, а другите играчи бяха в съседна стая. Аз играех без дъска, а те с такава, като си съобщавахме ходовете по телефона… Докато един ден установих, че просто нямам нужда от други хора, с които да играя. Започнах да играя сам, като местех белите и черните фигури, сякаш играеха двама противници. Правех това първо върху дъската. Премествах бяла фигура, после обмислях хода на евентуалния противник и местех от негово име съответната черна фигура. Но тази игра, както можете да предположите, беше доста опасна. До този момент не бях предизвиквал нищо друго, освен моята мисъл и паметта ми. Но се наложи да атакувам целостта на цялото си същество. В един момент то се разцепи надве. Едната половина, която играеше с белите фигури и другата – с черните. Тези две мои половини се събираха, разделяха, обединяваха, разграничаваха в едно непрекъснато движение. В един прекрасен ден се отказах от дъската. Лежах, проснал се по гръб в леглото, вперил очи в тавана, борейки се със самия себе си, както е казвал Ван Гог, но не за да сътворя нещо, а да спечеля една партия шах, която заедно с това ще трябва и да загубя. След като това мое раздвояване беше придружено, можете да си представите, от едно бързо разпадане на всичко нормално в мен и около мен. Така че нямах вече никакви добри шансове. Не можех да спечеля дори една партия шах, без в същото време да бъда победен. След всяка радост идваше и една нерадост. Разделен надве! Започнах да бъда подозрителен към самия себе си, да се пазя от собствената си сянка, да се съмнявам от всичко и от всички и най-вече от самия мен. Този, който ме гледаше от огледалото, беше моят противник и затова ако случайно се приближавах до огледало, просто затварях очи. Реших, че трябва да се пазя от самия себе си, иначе щеше да стане по-лошо. Но за съжаление не можех да се спра. Държах се просто като един наркоман. Дори потърсих съвета на един лекар, но той или не разбра какво точно става с мен, или реши, че няма да го послушам, та просто ми препоръча да изоставя шаха и да не играя повече. „За тези случаи, каза докторът, има само решение, радикално! Както е при всички подобни, свързани с наркотиците. Просто се откажи от дрогата! А шаха го изхвърли още днес от дома си или го подари на някой приятел…” Лесно, нали? Взех и скрих кутията, за да не е пред очите ми и да не мисля повече за тази проклета игра. Започнах да търся начини, с които да запълвам времето си дори до пълна умора. По това време стигнах дори дотам, та си внуших, че страдам от сериозно психическо заболяване, което е нелечимо. За щастие, тъкмо тогава ми попадна новелата на Стефан Цвайг „Играчът на шах”, за един мъж, който направо полудял, докато играл доста време, така както мен, „сляп шах”, тоест, със самия себе си. Уплаших се наистина и този страх постигна повече от прегледа с доктора. Инстинктът ми за самосъхранение ми помогна да удържа на дадената пред самия мен дума – да се откажа напълно от тази опасна игра. Разбира се, беше доста трудно. Страдах и се измъчвах по-тежко, отколкото един алкохолик, на когото измъкват чашата под носа. Това беше един труден период на пречистване. Постепенно токсините излизаха от мен и започнах да се чувствам нормално. Все пак, доста време мина, докато се отърся от всичко това. Когато случайно видех някоя шахматна дъска и фигурите върху нея, направо се разтрепервах. Стараех се да отмина бързо и да забравя тази гледка. Страхувах се да не изпадна отново в същата зависимост и да полудея.\nЗапочнах да слушам активно музика. Часове наред слушах един и същи концерт за цигулка или за пиано. Събрах дискотека с почти всичко, което намирах за „велико” в голямата симфонична музика. Щом се приберях у дома, моментално включвах уредбата и по седем-осем часа потъвах в музиката, забравил за всичко друго… Мисля, че тази моя страст продължи най-дълго от всички останали. Макар да познавах добре всички концерти и симфонии от голямата класика, постоянно ги слушах. Дори си пеех темите и мелодиите наум. Докато един ден просто си дадох сметка, че не слушам музиката от записите, а онова, което е вътре, в самия мен, а истинските звуци просто се нижеха един след друг като сенки подир музиката, която беше в главата ми. И аз, всъщност, слушах само нея. После истинската музика започна да ме дразни, да конкурира онази в главата ми, да ми пречи да я усетя. Не чувах вече ехото на гласа си, затрудни се и говорът ми. Но нещо друго ме принуди да се откажа от тази страст…\nНие сме като една песен, не мислите ли? Една песен не може да се изпее никога от края към началото, тоест, в обратен ред. Трябва винаги да се започне „да капо ал фине” (от началото до края). Докато пееш една песен и музиката те замайва и очарова, все пак, си даваш сметка, че краят ѝ наближава, колкото и да ти се иска да го забавиш и отложиш. Опитваш се да забавиш темпото, да удължиш нотите, но това не може да върне песента назад, да съживи онова, което вече междувременно е умряло от нея. Дори да се опиташ да спреш преди финала. Макар да знаеш, че е безполезно, че всяка песен си има край. Колкото и да е красива мелодията, идва мигът на мълчанието. Когато мълчанието се оказва по- силно от музиката. Затова, бих казал, че всяка песен, всяка мелодия, всеки концерт не е нищо друго освен едно непрекъснато предупреждение. Повтаря ми се винаги, че красотата, очарованието, вълшебството са нещо временно, че след тях идва Мълчанието. И тези прекрасни звуци, които в момента слушам, скоро ще се превърнат в мълчание, в прах и пепел. Музиката просто ще умре. И колкото и да потъваш в емоцията, толкова по-бързо се приближаваш към нейния край. Нищо не може да те спаси. На света има само преходна красота. Вечно е само Мълчанието. Концертите, които го прекъсват, не правят нищо друго освен да го раздвижат за няколко мига като камък, хвърлен в застиналата повърхност на някое езеро. Толкова продължава музиката. Колкото траят концентричните кръгове, образували се след него. Останалото, да, останалото е мълчание. Каквото и да направиш. Концертите са като нас. Случайни прекъсвания на мълчанието. Ах, ако можеше да върнем един концерт от средата към началото му?! Би било интересно, но не е възможно. Всяка песен остарява още в момента, докато я пеем. Започва млада, свежа, пълна с надежди и мечти. После възмъжава, набира сили, достига до зрелост, после остарява. Понякога това става тържествено, с достойнство, друг път – тихо, меланхолично. Всъщност, няма значение как остарява. Важното е, че се приближава към края и към смъртта. Разкошната, достолепна смърт си е пак смърт… Ако се опитаме да де върнем… да но не е възможно. Не може и да спрем. Знаете как може да прозвучи една мелодия, когато игличката на грамофона се забие в диска и той започне да вие… Вярвате, че един концерт може да се върне в началото, колкото пъти пожелаете? Лъжете се. Всеки път концертът ще е друг. Нещо в него ще се е променило. Нещо невидимо ще се е променило и у теб. Плочата е уж същата, но не точно каквато е била преди. И ти си вече друг. Дори и ако през целия си живот си се опитвал да слушаш един и същи концерт, истината е, че си слушал различни концерти. Така както не можем да прочетем една и съща книга по един и същи начин. Това просто химера. Защото ние непрестанно се променяме и всеки път, когато започнем да четем тази, същата книга, сме повече или по-малко различни, променени… Само че при книгата е по-лесно да останеш с илюзията, че си останал на същата страница. Но и това е илюзия. Просто лъжа. Защото дори да се спреш на същата страница, пред теб пак ще е една друга, нова страница, защото ти вече не си същия, дори и до известна степен остарял…Но книгите са по- великодушни към нашите илюзии. Можем да ги четем бързо или бавно, да ги изоставяме, после да се връщаме към тях, да се заблуждаваме, да забравяме края, докато когато слушаме един концерт това е просто невъзможно. Ето защо се отказах от музиката.\nОстанах със своята най-голяма страст. Ще ме попитате веднага коя е тя. Как се казва? Много ми е трудно сега да ви дам някакво име. Ако я назова: „доверие в онова, което е красиво”, би прозвучало доста реторично и до известна степен невярно. Никога не съм бил прекален оптимист. Напротив, винаги съм бил уязвим. Ахилесовата пета при мен сякаш е заела три четвърти от тялото ми. Може би заради това се чувствам толкова уязвим и говоря толкова много за надеждата. Аз просто я обожествявам. Мисля, че съм мистик. Светлината ме вълнува, нямам предвид тази на религията Мечтая да се превърна в нещо като слънчево растение, като дърво, достигнало до светлината, далече от мрака и студа…\nНяма да ви изненадам, ако ви призная, че обожавам морето, нали? Ще ви изненадам по-скоро, като ви кажа, че го обичам повече от хората. Тук не става дума за някаква суета, а за нещо съвсем друго. Често, през лятото, на плажа, съм се питал какво означава морето за всички тези непознати хора, дошли тук, за да се пекат на слънцето, весели, доволни. За някои от тях морето сигурно е нещо като бягство, макар и временно, от скуката и еднообразието на ежедневието им. Идват на плажа, живеят известно време далече от дома и работата си. Или пък събират сили, слънце и здраве, за да изкарат следващата зима. За тях морето е грижа за здравето, копнеж по младостта. Разсъблечени, те се опитват да забравят, че са започнали да остаряват или вече са дори стари. Други бягат от цивилизования и подреден живот в града, от шума и напрежението, за да поживеят примитивно, просто като хора от джунглата, почти без дрехи, без условности, без ред и етикет… Аз пък отивах на море по други причини. Откривах там най- примитивния пласт на моите страсти. Усещах истинско удоволствие при съприкосновението си с пясъка. Беше ми достатъчно да се излегна върху него когато е горещ, да усещам как лъчите на слънцето стигат до тялото ми, как – само на няколко крачки от мен, морето шуми и реди някакъв речитатив, от който не мога да разбера и дума, освен че вечността не е нищо друго безразличния шепот на мълчанието, на празнотата, в която се движим, която прекъсваме, когато бягаме, в която потъваме и накрая изчезваме…Така че ми беше достатъчно да открия тази проста истина и да се отдам на тази моя страст към морето…\nОбожавах и спокойствието на пустите плажове, приятно ми бе да чувам и виковете на хората, които от време на време пробягваха през тях. Харесваха ми изоставените, потънали сред треви и храсти, стари църкви, с монаси и монахини, коленичили (във въображението ми!) пред тях. И, както бихте предположили, бях убеден, че няма друга мъдрост, освен да видиш светлата, слънчевата страна на нещата. Един приятел, който живееше в друг град и обичаше да ме предизвиква, веднъж ми писа, че не знаел какво всъщност е това „надежда” и какво можело да се очаква от нея. Напомни ми как гърците са я извадили от кутията на Пандора и са я мислели за най-лошото нещо. Най-голямото зло! Хората нямат нужда да им говориш за надежда, ако искаш да ги спасиш, писа ми този приятел. Надеждата мирише на рай. Надеждата ни подготвя да преглътнем по-лесно заблудата. Отвърнах му, че заблудата е единственото, което притежаваме. И тъй като ми говори за гърците, поискал да му разкажа за девиците, които някъде в древна Елада, на една скала, близо до пропаст, са танцували и пеели, захванати за ръце в кръг и в един момент започнали да се хвърлят една подир друга в бездната. Исках да му кажа, че аз бих танцувал и пял заедно с тях, но не бих посмял да се откъсна от кръга. Накрая, обаче, му казах друга история. Как веднъж се лутах цяла нощ из един гъсталак, по- висок от човешки ръст, тръгнал към една хижа, убеден, че вървя в правилната посока. Може би и в живота е така. Обикаляме в кръг около една точка, без да можем да видим, че тя е близо, много близо до нас.\nСпомних си за деня, когато поех по пътя, който ме доведе до тази изоставена гара, където сега очаквам Елеонора, след като преди това напразно очаквах един влак…\nБях в една бръснарница. Спомням си сега всяка подробност. И най- незначителната… Беше ден преди пролетното равноденствие. Въздухът се затопли рязко, изведнъж. Небето се изясни. Над града заплува приятна светлина, предвещаваща хубава, радостна пролет. Топъл вятър прогони последните следи от зимата и студа. Хората се усмихваха, във въздуха се усещаше чудото на пролетта…\nДокато бръснарят ме подстригваше, видях в огледалото, при гардероба, жена на около четиридесет и пет, обикновена, съвсем скромно облечена, тип домакиня. Една от онези жени, които не са нито хубави, нито добре облечени, мълчаливи и дискретни, незабележими. Стоеше на гардероба, почти неподвижно, мълчеше и гледаше в празното пространство. Имах чувството, че дори не мислеше за нищо. „Вижте ме, така трябва да стоя и аз, ако искам да ме вземат за дърво!”, казах си и се засмях. Когато идваше клиент, тя поемаше автоматично палтото и шапката му и ги очакваше на закачалката. На заминаване му държеше палтото, после с две- три движения го изчеткваше, поемаше подадения ѝ бакшиш и благодареше тихо. После потъваше в мълчанието си. Но в един момент я видях как се облича, взема една пластмасова торбичка и тръгва към вратата. В този миг се случи нещо съвсем неочаквано. Предполагам, че един от бръснарите, които работеха от другата страна, към дъното на салона, каза нещо, което не можах да чуя. Видях само нея. Тя стоя безмълвна в продължение на няколко мига. Гледаше към онази страна. После изведнъж се зачерви силно и започна да вика. И докато викаше, гласът ѝ се превърна в писък, докато накрая писъкът прекъсна. Изглежда разбра, че гласът ѝ няма да ѝ помогне, затова се напрегна и започна да крещи с всички сили. Не можах да разбера нищо от думите ѝ, но този остър като нож писък звучеше така пронизително, колкото бе и уплашен. Не, това не беше човешки звук, беше някакъв животински вой, изпълнен с огромно отчаяние, мъка и безсилие. Не мога да определя сега колко продължи, но тогава ми се стори, че бе доста дълъг. Уплаши ме фактът, че през цялото това време никой от бръснарницата не се обърна към нея. Сякаш за всички присъстващи тази жена не се беше разкрещяла така неистово, сякаш дори не се бе помръднала от мястото си! Представяте ли си? Този вик сякаш не се беше чул. Беше викала и никой, абсолютно никой не я бе забелязал, нито чул! Включително и аз. Дори не се надигнах от стола си и оставих бръснаря да ме подстригва. И чак след като жената излезе от салона, сигурно ѝ беше прилошало, аз се обърнах към бръснаря: „Какво стана?” Сякаш не присъствах на инцидента или просто не бях внимавал. И тогава той ми обясни, че тази жена била работила доста време в салона, но я били съкратили и като останала без средства, продължила да си върши работата без заплата, получавала само бакшишите си. Един от бръснарите ѝ бил казал доста грубо, че просто вече нямало нужда от нея, защо идвала тук…\nПродължих да чувам виковете ѝ. Платих и бързо тръгнах към изхода. Исках да се махна по-скоро от това място. Да не чувам повече тази бедна и нещастна жена. Нейният вик сякаш продължи да ме следва и по улицата. Помислих си, че никой не каза нищо. „Истерична криза! Глупачка!, обади се един от бръснарите. Чува ли сме ги и друг път тия!” Да, това бе единственият коментар, който тогава чух…\nНавън беше вече пролет. Изведнъж почувствах, че тази нова пролет, която започваше сега ще е просто недостойна. Не такава, каквото трябваше да бъде. Беше като прозрение. Реших, че от този миг ще говоря за всичко само истината. Отчаяният, почти животински вик на тази отчаяна жена направо ме порази. Срина всичко, за което бях мечтал години наред. Щастие ли? Светлина ли? Справедливост? Красота? Глупости! Само лъжа и измама, господа. На този свят има само вик, вик и мълчание. И онова животно в салона: „Виждали сме ги и друг път ние тия!” Тогава проумях, че живея в свят на лицемерие и лъжи. Човекът?! Не „човекът” го няма, освен във философските трактати, пълни само с абстракции, но не и с истини. В реалността има не „човек”, а всякакви „човеци”. Има и жертви, и палачи, и свидетели, дето се забавляват, и свидетели, които си мълчат. Има и бунтари, но те са истинска рядкост. Тях не винаги можеш да ги срещнеш, защото навсякъде преобладават свидетелите, от които в един момент излизат и палачи, и жертви, защото спектакълът, все пак, трябва да продължи, нали?!\nДа, така си отиде и моята страст към абстрактната красота на човешкия род. Дадох си сметка, че крясъците съществуват навсякъде, но ние не ги чуваме. Просто не искаме да ги чуем. Правим се на глухи, а тези, които викат се насилват да викат още по-силно, като видят, че никой не ги чува. Хората си гледат работата и заниманията и никой не се интересува от нищо. И тогава, онзи, дето вика се чувства като нещо излишно и безполезно. А за да изпиташ усещането, че съществуваш, че не си някакво безмълвно създание, ти е нужен поне един знак, че някой те е чул, че си бил забелязан. В противен случай, накрая може и да полудееш. И за да не полудееш, ще по-добре да продължиш да викаш, да крещиш, дори по-силно. Колкото ти държат силите. Но и тогава може да не бъдеш чут. Викът ще достигне до своята граница и накрая ще се разпадне. Защото тишината е винаги по-силна от него…\nМисля, че тази жена полудя заради факта, че никой не я погледна, че не й обърнаха никакво внимание. Ако поне един от онези бездушни хора я беше попитал: „Какво искаш, госпожо? Защо викаш?”, тя сигурно щеше да спре, да им каже защо или веднага да си тръгне. Но така, като видя, че крещи напразно, тя се разкрещя още по-силно, с надеждата да бъде чута. Сигурно се чувстваше като под стъклен похлупак, през който гледаше света, напълно безразличен към нея. Искаше ѝ се да излезе от този похлупак, да го строши, но не разполагаше с никакво друго оръжие, освен със своето отчаяние. Отчаянието, с което започна да крещи, сякаш удряше с юмруци по невидимия стъклен похлупак. Докато накрая този вик прекъсна и просто потъна…\nТогава се върнах към моята първа страст. Реших, че ще е единствената, заради която си струваше да продължа да живея и да съхраня честта си. Убедих се, че на този свят има толкова несправедливост, че тя изисква толкова много работа. Така постепенно отново ме обзе идеята за правосъдието, след като преди това се бях отказал от кариерата на съдия. Казах си, че може би всички ние живеем под някакъв стъклен похлупак, заради който не чуваме, а и не можем да бъдем чути. Затова просто трябва да строшим този похлупак. На другия ден се върнах в същата бръснарница. Жената я нямаше, но онзи, който я обиди и я накара да крещи, си седеше на стола и спокойно четеше вестник. Попитах за нея. Никой не знаеше нищо . „Да не е болна?” Вдигнаха рамене. „Къде живее?” Не знаеха. Когато излизах, дочух зад гърба си нечий подигравателен глас: „Още един, който е мръднал!” Идвах още три пъти в тази бръснарница, но резултатът бе същият. Може би за да се отърват от мен, накрая ми дадоха някакъв адрес на улица в края на града. Отидох до там. Чуках от врата на врата, напразно. Трябваше да се откажа…\nНещо в живота ми се промени. Решително. По-скоро ме разтърси. Започнах да ходя всеки ден в съда и да присъствам на процесите. Захванах се да изучавам историята на стари съдебни дела. Имах един приятел в архива. Той първо се изненада, но после ме остави да се ровя там. За съжаление, след известно време му създадох неприятности. Един ден спрях високопоставен съдия, чиито стари дела бях проучил. Казах му направо, че при някои от случаите е издал грешни присъди. Тогава ми забраниха достъпа до архива. Задоволих се само с присъствието си на текущите процеси, разбира се, избирах по-сложните и важните. Водех си записки за казаното от свидетелите, обвинението, обвиняемите и защитата. Един ден не можах да се въздържа и скочих от мястото си в залата, за да протестирам срещу несправедливата според мен присъда. Изхвърлиха ме! На другия ден директорът на гимназията, където преподавах история, ме упрекна, че от доста време пропускам много от часовете си, че съм засегнал престижа на училището, че съм станал за смях в града. Накрая заяви, че ще е принуден да ме уволни. Така за известно време заобикалях сградата на Съда. Но в един следобед, след часовете в гимназията, не издържах и влязох отново в голямата съдебна зала. Като ме видя, един от разсилните ме попита приятелски: „Нямаше ви известно време, сигурно бяхте болен?” Може би не изглеждах добре. Поклатих утвърдително глава. На тръгване, същият служител ме придружи до изхода и ме попита: „Господине, видях, че през цялото време си записвате, мога ли да ви бъда полезен с нещо?” Тръгнах си без да знам какво да му отговоря…\nПо онова време, винаги когато излизах на улицата, оглеждах към всички страни минаващите жени, по-скоро не всички, а младите и скромните на вид, с надеждата да срещна жената от бръснарницата. Изглежда, че тази история се оказа истинска идея-фикс, един кошмар за мен. Преследваше ме нейният ужасен, непоносим вик. Понякога се разгневявах до такава степен, че ако наистина я срещнех, сигурно щях да я хвана за гърлото. Заради този неин вик всичко при мен се обърка. Просто изгубих равновесието си. Спокойствието ми отиде по дяволите…\nВървях като куче, водено на каишка. Мисълта ми беше обсебена от факта, че всички ние живеем под стъклен похлупак, заради който не чуваме, онова, което трябва да чуем. Исках да задължа всички да го чуят. Да им изкрещя: „Глупаци, ненормалници, не се преструвайте, че нищо не чувате! Обърнете се и попитайте жената, която вика. Попитайте я: „Какво искаш, жено?!” Хванете ръката ѝ и я изведете навън. Разтърсете ѝ раменете и кажете: „Луда жено, какво те принуди да вдигаш тази врява тук?” Или просто ѝ кажете нещо. Но, за Бога, не ѝ обръщайте гръб. Не се дръжте така, сякаш нищо не се е случило. Излезте от похлупака си!”…\nКогато ме видя, разсилният се усмихна приятелски и ме поздрави: „Добре дошли отново тук. Как сте?” Приближих се до него и му прошепнах на ухото: „Водя делото за крясъците”. Той замълча за миг, помисли ме за луд. „Добре, добре, разбирам… Влезте сега, седнете.” Бедният човек не знаеше вече как да се държи с мен и искаше да не ме обиди. А може би се страхуваше да не го нападна и хвана за врата. От този ден, щом ме зърнеше, отиваше бързо на друго място, но продължаваше да ме наблюдава отдалече с нарастващо любопитство. Всъщност, не беше само той единственият, който започна да ме отбягва. Постепенно ми обърнаха гръб всички. Дори и моят добър приятел от архива започна да се плаши от мен, когато разбра, че съм посетил председателя на съда с молба да осъди онези от бръснарницата. Да, този съдия наистина повярва че съм луд. А аз просто исках да видя как ще реагира на това мое предложение. Не очаквах да го приеме сериозно.\n– Нарушила е реда на обществено място.\n– Никой от персонала не е виновен за нейното уволнение.\n– Присъстващите в този момент не са направили нищо против нея, напротив – оставили са я да вика и да нарушава реда.\n– Никой не я е упрекнал за нищо, макар всеки от персонала да си има своите проблеми и ако всеки, които иска да изрази отчаянието си или огорчението си от нещо с викове, сигурно светът би потънал в тези викове.\nОт друга страна, записах аргументите на жената:\nТя е искала само да продължи работата си, за която се е трудила честно и почтено, но един ден е била несправедливо лишена от това.\nТя не е отвърнала на грубата, дебелашка шега на бръснаря, а е викала от отчаянието, което в този момент я е задушавало.\nЕдин човек в подобно тежко, критично състояние се нуждае от разбиране и човешко отношение, но когато не може да го намери изпада в още по-тежко положение и реагира по този необичаен, но единствено възможен за момента за него начин.\nАко поне един човек от персонала я беше погледнали реагирал адекватно, тя сигурно би спряла да вика.\nВикът наистина не е аргумент, но когато логиката не достига, може да бъде разбран.\nВикането не е аргумент, а израз на отчаяние.\nТака започна другата моя лудост… Как да ви я обясня по-добре? Цялото ми същество се съсредоточи върху това. Ако сравня живота си с игра на рулетка, бих казал, че тогава щеше да бъде невъзможно да отмина масите в това казино и да не заложа, да рискувам. Започнах да залагам непрекъснато. И колко жалки ми изглеждаха онези, които се страхуваха да залагат, за да не изгубят парите си. Не исках да живея на дребно, във вените ми течеше буйна кръв. Бях готов да рискувам всичко като заложа на една печеливша цифра. И за да бъда напълно откровен сега пред вас, ще споделя, че в началото бях твърдо убеден, че ще спечеля. Не ставаше дума само за риска. Мечтаех да бъда адмириран заради смелостта ми да заложа всичко, което имах, а сетне да чакам спокоен и невъзмутим какво ще се случи. Просто гледах въртенето на рулетката без капка вълнение. И едва когато тя се спираше, виждах, че отново съм изгубил, но това не ме разстройваше много. И все пак, се замислях: „Как стана това? Защо пак изгубих? Трябва да е някаква грешка?!”, си казвах тогава. И започвах да залагам отново. Хората около мен се чудеха: „Този има железни нерви или просто е луд!” Не притежавах смелостта и нахалството на играчите, които са винаги сигурни в себе си, просто се надявах. Сега се нуждая от цялата тази дързост, която проявявах тогава, за да започна отново.\nВсички мои разсъждения започнаха да се превръщат в съдебни процеси. Винаги се стараех да мисля, да търся и двете страни на истината. Търсех светлината, но гледах и към мрака. Заслушвах се в ехото на всяка дума. Нямаше нищо „напълно ясно” и „напълно чисто” за мен. Чувствах се като един Сизиф, който тласкаше нагоре камъка към върха на планината, а после сам го спускаше надолу. Върнах се към предишния си навик да играя шах със самия себе си. Сега превръщах всяка идея в партия шах. Така разигравах всеки процес. Колкото идеи, толкова и процеси и партии шах. Правех го точно по модела, когато играех сам по ред с белите и с черните фигури…\nДа, това се оказа една доста по-тиранична лудост от онази с шахмата, дори по-опасна. Направо поглъщаща! С времето се оказа, че не можех повече да се ограничавам само в света на идеите. Минах към „реалните” партии шах. Когато ги намирах, документирах всичко, разпитвах всички, ходех за справки в библиотеката, ровех се из вестниците, търсех сродни истории процеси. След като разполагах с всички подробности, се затварях у дома. Лягах на кревата, както по времето, когато непрекъснато играех шах, започвах самия процес. Изслушвах по ред свидетелите, търсех доказателствата, давах думата на обвинението, после на защитата, накрая вземах решението и разпусках съда. Всичко това, разбира се, мислено. Понякога процесът траеше по два-три или малко повече дни. Не излизах от къщи, освен да си купя вестник и нещо да ядене. Избягвах да се срещам с хора, дори с познати, за да не смутят размислите и решението ми. По тази причина се движех тихо и едва забележимо, страхувах се да не ме спре някой или да не ме следи. Вървях почти притиснат до стените и дори на моменти потичвах. Забележех ли някой познат, изтичвах до отсрещния тротоар. В началото доста от моите познати ме гледаха видимо учудени, сякаш още не бяха повярвали на слуховете за моето странно държание. Вероятно сега се убеждаваха в това и си казваха: „Бедният! Нещо, май, е мръднал…” Като подгонено животно се прибирах набързо у дома, успял да си купя хляб, сирене и още някои продукти, които не изискваха да бъдат сготвени. Затварях се, залоствах вратата и се чувствах направо щастлив. Въздъхвах дълбоко, облекчен. Най-сетне можех отново да бъда съвсем сам, с моите мисли, с поредната „партия шах”. Никой не ме безпокоеше, не ме заплашваше, не ми противоречеше. Хапвах набързо, сетне се изтягах върху леглото. Преди това спусках щорите, вече не понасях външната светлина. Най-трудно беше, когато стигах до финала, до присъдата. Дотогава всичко вървеше леко, изпитвах истинско удоволствие да хвана някой престъпник в капана, да извадя някой силен аргумент. Бях наистина непоколебим и когато пледирах „за”, и когато пледирах „против” в полза на обвиняемия. Изпитвах по-голямо удоволствие, откогато играех шах. Тогава резултатът от партията не означаваше нищо. Победата на белите или победата не черните фигури беше без значение. Сега ставаше дума, обаче, за хора! За справедливост или за липса на такава спрямо един жив човек. Нямаше „шах”, нито „мат”, присъда, от която зависеше един живот. Имаше и „опрощаване” при липса на достатъчно доказателства. Но стигнех ли до решението за присъдата, това бе истинско наказание за мен. По цели дни премислях и преобръщах всичко. И нито едната от двете мои страни не искаше да се предаде. Бяха през цялото време трезви, нащрек, всяка от тях готова да стисне друга за шията. Упреквах се, че съм много твърд и заедно с това – прекалено милостив. Бях просто като окован във вериги. Търсех някакъв изход. И накрая, когато изгубих надежда, че ще успея да произнеса присъдата, започна да ми се привижда жената от бръснарницата. Да чувам истеричния ѝ вик, който се разпадаше като счупено стъкло. Ужасявах се, че от известно време нейният образ започна да се появява в огледалото и да приема моите черти. Да заприличва все повече на мен. Но когато се вглеждах по-внимателно, разбирах, че все пак, това съм аз, но бях седнал на стол в бръснарницата и бръснарят ме подстригваше. Гледах уплашен към огледалото и виках истерично. Страхувах се много да не бъда разпознат. Да не се разбере, че викам аз!\nРеших, че трябва да стана, да изляза от бръснарницата, да сложа ръка на устата си, тихо да си кажа: „Млъкни най-сетне, луди човече, какво те прихвана?” Но се опасявах някой да не ме види и чуе. Затова продължих да седя неподвижно, като замръзнал, на стола, много уплашен, предчувстващ някаква катастрофа. Но това ужасно видение скоро се разсея, след като реших, че няма да мога да произнеса очакваната присъда. Това, разбира се, ме разстрои, защото знаех, че без присъда не може да има истинско правосъдие. И след като не бях в състояние да я реша и произнеса, какво щеше да се случи с мен, се запитах. Реших, все пак, да не се отказвам. След като не можех да отсъдя правилно и да реша този случай, може би трябваше да потърся друг, с който да се заема. И така хвърлих всичките си сили в този нов процес. Удоволствието да работя по него ме поуспокои за известно време. Сега вече бях убеден, че ще постъпя правилно и ще взема нужното крайно решение. Бях сигурен, че виновният ще бъде наказан справедливо. Но се оказа, че ми липсват достатъчно данни за това съдебно досие. И отново настъпиха трудни, трескави дни, докато подготвях това дело. Усетих се отново заклещен в невъзможността да събера нужните аргументи и да го реша като произнеса очакваната присъда. Така разбрах, че всеки мой процес пропада и че аз просто стигам до една задънена улица, без никакъв изход. Да, когато играех шах, печелех с „белите” или с „черните”. Твърде рядко се стигаше до „реми”. А сега всичките ми процеси стигаха до „реми”. Върху везните на Темида нямаше нищо освен малко безполезен пясък!\nИзтощих се от този процес. Очите ми станаха кървавочервени от безсънието, небръснат и уморен до смърт, изглеждах много зле. По цели дни се мъкнех по улиците като пребито куче. Нямах желание за нищо, не исках да говоря с никого. Бях напълно отчаян. Започнах дори да мисля за самоубийство. Но реших, че все пак самоубийството е вулгарно действие. Това заради едни по-стари преживявания. Мой съсед, доста примитивен тип, при това алкохолик, един ден просто напусна дома си и по-късно го открихме обесен на клона на дърво в парка. Когато го видях, направо ми прилоша. Лицето му бе силно зачервено, цялото нападнато от мухите. Тръгнах си, ужасен и отвратен от тази противна и гнусна гледка. До този момент приемах самоубийството като възвишен философски жест. Като прекъснат договор с живота. Считах самоубийците за трагични благородници, хора, изгубили своите битки с живота, хора, притежаващи силата да се откажат от него, да не се уплашат от смъртта. Те навлизаха свободно в дебрите на метафизиката след като бяха унизени и оскърбени от живота. Но след като познавах такъв човек, като този мой съсед, пияницата, който се обеси, не можех да свържа метафизиката с него, въпреки силното си въображение. Тази история просто ме изведе от равновесие. Затова идеята за моето евентуално самоубийство просто отпадна. Не можех да се отърся от това грозно, пиянско лице, нападнато от мухите. Това ми помогна да се откажа и да не извърша тази глупост…\nНай-много ме преследваше идеята, че всички около мен носят маски от стъкло. Само аз ходех по тази земя с моето истинско и свободно лице. Затова имах чувството, че всички на улицата ме гледаха някак учудено. Превърнах се в нещо особено, странно за тях, откакто видях, че носят тези маски. Започнах да излизам доста по-рядко от къщи, само когато се налагаше, страхувах се някой да не ме посочи с пръст. Понякога имах усещането, че съм актьор, попаднал на сцена, където се играе някакво абсурдистко, неразбираемо представление. Бях попаднал в някакъв особен свят, в който всички ме гледаха с недоумение, доста заинтригувани. Всеки момент бях готов да чуя реплики от рода на: „Какво иска тоя? Откъде се появи?” И все по-често се питах с какво съм притеснил другите, че са започнали да ме вземат за толкова подозрителен, че дори и опасен? Лицето ми наистина прие една не особено толерантна маска, но нали бе сред свят, населен от стъклени маски.\nДа, господа, усещам, че и мълчанието на тази гара е готово да ми надене маска от стъкло. Да ми затвори, запечата устата. Да спра да говоря. Да се превърна в нейно притежание. Да стана жертва на Господ. На един Господ – ням и безразличен, отпуснал се върху една от пейките в чакалнята, със стъклена маска и той.\nЕдин ден реших вече не да не го посещавам в дома му, подобен на килия, препълнена със стари книги, където миришеше едновременно на мухъл, и на босилек. Изпратих му писмо. Преди да ви кажа какво му написах, трябва за ви съобщя, че лицемерните набожници намериха за нахална идеята ми, че Господ е западнал, че няма причини да ни прощава, че ние самите трябва да го правим. Самите да си прощаваме и да си търсим правото и прошката. И тук може би трябва да се изясня. Доколкото разбирам нещата, човек е открил Бога не гледайки към небето, а търсейки самия себе си, за да се противопостави на смъртта и Нищото. Не сме могли да понесем мисълта, че се превръщаме само в прах и пепел, затова сме потърсили средство да се противопоставим на това. Просто Господ е част от нас, която не иска да умре, която не може да се утеши сама. Той се е родил от бунта ни, отначало е бил просто един протест. Само че всичко това не е спасило досега нито един от нас от смъртта. Човекът е започнал да страда още повече. Божественото у нас винаги е било побеждавано. Господ никога не е съумявал да удържи на обещанията си… Но на нас винаги ни е било по-тежко, отколкото на него. Затова молитвите са станали някак агресивни и са се превърнали в нещо като укори и едва ли не в проклятия. И наместо да се молим, ние викаме с пълен глас, че Господ бил умрял, представете си, като един немощен и болен човек!.. И в същото време потръпваме от ужас! Как ще останем сами във Вселената? И още преди да се разнесе този отчаян вик, започваме отново да му се молим… Господ се връща към живота и започваме отначало. Може би не с него, а с друг Господ. Роден от самотата и страха ни. От ужаса. Да, роден от ужаса, той не би могъл да ни води без ужаса. Без страха. Минал е през огъня и меча на онези, които не са го обичали. Наказал дори и Сина си да бъде разпнат на кръста. И така, на мястото на Изгубения рай се издигнала Голгота. На мястото на Дървото на познанието, се издига кръст. В центъра на вярата се явява престъплението… Това, което говоря сега, ви се струва богохулство, нали? Признавам, че ако бях станал пророк, бих отказал да бъда пророк точно на този нежелан Бог. Защото между един безсилен Бог, който се бунтува против смъртта и един тиранин, убил собствения си син разликата не е голяма, нали?! Аз не мога да повярвам, че е достатъчно да канонизираш жертвата, като по този начин си измиеш ръцете. Разпънатият сигурно съжалява за случилото се в мига, когато илюзиите му отлетят към небето. Той разбира, че живот и слава може да има само на този свят, не и на небето. Защото Божият син е всъщност, човек като нас… Вие никога ли не сте усещали болка при забиването на гвоздеи по дланите? И говорим сега за прошка? Само ние имаме правото да прощаваме. Първо заради слабост и немощ. Сетне, заради грехове. Да, но Господ не иска прошка. Защото прошката го ограничава. Показва, че мощта му не е безгранична и че като бог и той греши. Кой тиранин би понесъл това?\nВсе пак, изпратих писмото си до отеца…” Онова, което ме отделя от вашата вяра, му писах, не е фактът, че вие вярвате в Господ, а че аз винаги съм имал особено мнение за него. В края на краищата, не е чак толкова важно доколко се различаваме в тези наши възгледи. Метафизиката е единствената, която не е поставена в някаква кървава идея, която не убива никого. Господ престава да бъде кървав когато намери някой, готов да убива наместо него. Онова, което ме отличава, отче от вас, е още нещо. Вашата вяра ни учи да понасяме всичко, което ни се случва, с мисълта за задгробния живот. Тук, всъщност, е проблемът. Като отлагаме всичко за него, вие ни карате да се откажем от истинския живот. Отлагайки всичко за след Страшния съд, ние изоставяме всички несправедливости и нерешени въпроси. А историята е Голгота, а вие ни казвате, че няма нищо по-добро за нас, освен да се молим на кръста, и дори ако се наложи да застанем сами пред него, да разперим ръце, за да ни приковат. Илюзията за Страшния съд просто ни завързва ръцете и тогава с нас може да се направи всичко против волята ни. Тази илюзия ни кара да не се учим от историята, а просто да търпим. Да вярваме, че в другия живот ще бъдем разплатени за нашето примирение сега. По този начин да не търсим никаква справедливост. Всъщност, Господ се опитва да държи историята в примка. След като той играе тази игра, която играят и тираните, не е ли сам Господ един тиранин? И след като стои на страната на тези, дето държат примката, как бих могъл да го обикна? Ще кажете, че и гърците са имали същата игра със своя Сизиф? Но с тази разлика, че Сизиф изкачва своя камък нагоре по скалата, а не отива към кръста. Но между Сизиф и Христос аз виждам още по-голяма разлика. Сизиф се надява, че камъкът му най-сетне ще спре и ще се задържи, докато Христос не се надява на нищо, докато е на Голгота. Божият син иска да се изкачи на кръста и дори и готов на това. Знае, че ще се изкачи само веднъж, че краят на този негов път е един – разпятието. Той няма никаква друга надежда, освен да очаква своята присъда. А Сизиф иска да се избави от своята присъда. Той се бунтува срещу нея, но я изпълнява. Той всеки път вярва,, че това изкачване по скалата ще бъде последно. Но ако се беше примирил, би останал в долината, без да се мъчи да изкачва скалата. Да, но да се изкачи за него е било израз на надежда, докато за Христос е начин да ни се посочи пътя на Спасението. Разбирате ли, господине, че между Надеждата и Спасението, все пак, има съществена разлика. Не знам какво точно мислите вие за Ада. Лично аз съм убеден, че Адът съществува. Така, както Земята е единственото място, където може да сътвори рай”.\nПо това време ме напусна единствената от жените, с която имах връзка, след като стоически бе търпяла подигравките на околните заради моите странности. По- скоро я отдалечих от себе си, както се случи и с останалите жени, които бях обичал. Аз, разбира се, бях виновен. Исках да изследвам своята самота, да я поставя под лупа, да й направя дисекция. Да я разгледам като едно водорасло. Или като микроб. Сетне реших да се държа като всички нормални хора. Тогава обичах отчаяно, с признателност. Но продължих да се наблюдавам като под лупа. А това жените не можеха да приемат. Те искаха да ме изцелят на всяка цена от моята самота, докато аз вярвах, че само тя може да ми дава сили. Казваха ми: „ Ти, скъпи, просто не знаеш какво искаш!” Но те, всъщност, не можеха да разберат какво исках аз. Ако тогава, когато просто горях от нетърпение да се върна на моята маса за дисекции, поне една от тях пожелаеше да ме задържи, приела нуждата ми от самота като обида и знак, че не я обичах достатъчно, аз се дразнех и разгневявах. Показвах си зъбите, губех търпение, чувството си за такт, бях готов да я обидя. Учтивостта никога не е била сред моите добродетели. Особено когато съм искал да остана сам. А и не съм бил способен да си служа с мили думи. Може би най-добрите любовници са онези, които използват щедро готови красиви фрази и мили думи, но аз просто не съм свикнал с тях. Моите импулси винаги са били по-силни от самия мен. Превръщали са ме просто в своя играчка. А моето упорство ме е карало накрая да губя всичко. Не бях в състояние да произнеса и една от най-семпличките фрази, които дори тийнейджърите знаят. Струваше ми се, че те биха попречили на любовта. След това разбрах, че не съм бил прав, но се оказа, че е късно. В девет от десет от случаите, в които се разделях с жените, бях готов после да коленича за прошка. А може би… кой знае? Винаги съм се ужасявал от извиненията и прошките. Предпочитах да си мислят за мен, каквото решат, дори и неверни и неприятни неща, отколкото да се обяснявам и защищавам…\nСкарването ми с тази жена започна от някаква дреболия. Беше чула за историята в бръснарницата, но в ироничен вариант, в който аз играех ролята на някакъв наивен Дон Кихот, малко не в ред, обсебен от този случай. Хората просто коментирали, при това, доста злобно инцидента. А вместо да й разкажа точно какво се случи и да споделя своите чувства, аз доста грубо я срязах: „ Противно ми е да слушам какво говориш? Ясно е, че и ти носиш стъклена маска!” Държах се наистина, тъпо, глупаво. Резултатът бе, че прогоних и последния си близък човек. И тази загуба се оказа по- сериозна, тъй като ставаше дума не за поредна приятелка, а за истинска любов. Да, загубата на една истинска любов е може би най-лошото нещо, което може да се случи на всеки от нас. Можем да живеем и без бог, но не можем да бъдем щастливи без любов. Нима само аз съм разбрал, че между любовта и Господ има цяла пропаст? Важното е не толкова да откриеш Бог и да повярваш в него, а да го потърсиш. Няма по-сигурен начин да го изгубиш, ако му кажеш направо:”Господи, аз те открих!” В любовта, обаче, нещата не стоят така. Срещаш я, ако получиш шанса да я срещнеш. Но ако решиш да сграбчиш въздуха, рискуваш да се задушиш.\nЕдна вечер, забелязах от известно разстояние, някакъв просяк, седнал в края на улицата. Веднага си казах: „Ето един случай!” За да стигна по-бързо до него, тръгнах направо край минаващите автомобили. Шофьорите натиснаха яростно клаксоните, но аз не се спрях. Умът ми заработи трескаво. Реших, че великодушието ни към другите е нещо привидно. Всъщност, то ласкае самите нас. Като даваме монета на някой просяк, ние купуваме на твърде ниска цена убеждението, че милостинята е нещо много добро за другите, но не и за самите нас. Когато се приближих, обаче, направо щях да изгубя ума си: просякът държеше в пазвата си една укротена змия. Потръпнах от отвращение и поех по-нататък. След около стотина крачки, изпитах някакво угризение и се върнах. Не намерих просяка. Попитах неколцина минувачи дали са го видели, но те без да ми отвърнат, просто ускориха крачките си…


Най-младият банков обирджия храни бедни - Любопитно — Стандарт Нюз\nНай-младият банков обирджия храни бедни\nХладилник за гладни и в Пловдив, само за ден 30 ресторанта подкрепиха "Ако си дал"\nАнглийска режисьорка прави филм за невероятния Стефан Чолаков\nНяколко кутии с леща, огретен, супа, розови домати, лук, фъстъци. Това бе вчерашното "меню", което предлагаше хладилникът в т.нар. HELP CORNER в София. Той се намира на ъгъла на ул. "Янко Забунов" и ул. "Бурел" в столичния кв. "Иван Вазов". Храната е оставена от доброволци и дарители. Инициативата "АКО СИ ДАЛ" е с начало 21.06.15 г., когато беше направено първото раздаване на храна. Главните инициатори на проекта са 40-годишният арендаторът на заведение Стефан Чолаков и 15-годишният Мино Караджов. Целта е вместо да отива на боклука, излишното ядене да се дарява. По данни на Българската хранителна банка, между 90 и 100 кг годна за консумация храна изхвърля всеки българин за 1 г. Чолаков твърди, че към доброто дело го подтикнало уважението към собствения му труд, към хляба и към хората. Всеки, който желае да се включи като дарител, може да потърси информация за кампанията на сайта й или във Фейсбук. Инициативата "Празен хладилник" само за ден бе споделена от над 18 000 българи в социалната мрежа.\nHELP CORNER ще храни бедните и гладните и в Пловдив от ден. Стефан Чолаков е получил хладилна витрина като дар от жена, която е собственик на детски център в столичния жк "Люлин". "Можеше да я продаде за 300-400 лв., но научила за инициативата, обади се и я подари", разказа за "Стандарт" Чолаков. Вчера следобед той бе натоварил витрината в колата си и днес ще я постави в центъра на Пловдив. Скоро ще има подобна и на ул. "Раковски" в столицата, очаква се и в Студентски град да бъдат поставени още две. Проектът е в София те да станат 15. Интересът от различни градове в страната също е голям, споделя Стефан. Само за ден 30 заведения от цялата страна изявиха желание да се включат в инициативата.\nА всъщност всичко започнало от покъртителна гледка, която трогнала Чолаков - как човек\nбърка в кофите за боклук и се храни\nТака се родила инициативата "Ако си дал". Чолаков започнал с колата си да разнася храна от заведението си до различни квартали в столицата още през юни. След 20 ч пък предлагал на нуждаещи се останалите в ресторанта му ястия, като е поемал разликата с лични средства. "Номиналната стойност на една порция супа е нищожна, но според мен е безценна за човека, който няма какво да яде", смята Чолаков. Сега той слага в хладилната камера пред заведението останалата храна.\nХладилникът е отворен през цялото денонощие. "За качеството на храната отговорност си носят хората, които я оставят, но за хигиената на витрините - ние, които ги предоставяме", казва Стефан. В заведението му продължават да идват бедни и гладни от цяла София. Той споделя, че е хранил хора, които са били фактори в министерства в близкото минало,\nа сега кретат с минимални пенсии\n"Заедно сме по-силни, ще променим живота си и средата, когато си помагаме", вярва Чолаков. Трудно е да повярва човек, че 40-годишният хрисим на вид мъж е определен от сп. "Таймс" през 97-ма за най-младия банков обирджия. Тогава Стефан е на 22. Възползва се от пропуски в системата за банкова сигурност и успява да източи с четирима приятели 181 млн. лв. По-късно обаче е издаден на полицията от баща си и осъден. Връща парите, лежи в затвора, а като излиза, показва пропуските в системата на трезорите. Банките пък подписаха декларация в негова защита. За Стефан това е минало с поуки, а сегашната му кауза\nняма нищо общо с изкупуване на грехове\nПросто иска да няма хора, които от глад правят опити за самоубийства, иска младите хора и децата му да останат в България. Освен с готварство и мениджърство в ресторанта, Стефан се занимава се с производство и търговия на орехови ядки. Понякога го търсят и за консултиране на някоя фирма или финансова институция.\nТагове: Бедност Храна Дарения


Бактерии или отрова? Изненадващата тайна зад смъртоносната хапка на дракона Комодо - Истории\nБактерии или отрова? Изненадващата тайна зад смъртоносната хапка на дракона Комодо\nВоден бивол се движи бавно през сенчестата гора на остров Ринка. Това е сухият сезон, така че тревата шуми при всяко стъпване и е потискащо горещо. Без предупреждение масивно влечуго - с размерите на пълнолетен мъж - избухва през храстите. Това е комодски дракон и преди биволът да успее да реагира, той нанася дълбока, издълбана хапка върху бедрото на бозайника.\nБиволът се отърсва от нападателя си и избягва, но се срутва 36 часа по-късно, тялото му е опустошено от септицемични бактерии, внесени от нападателя му от Саур. Драконът с дисциплинирано търпение претендира за наградата си в рамките на един час.\nИзползването на оръжейни бактерии изглежда като невероятна и уникална стратегия за лов и би било - с изключение на това, че горният сценарий изобщо не е как работят ухапванията от драконите на Комодо.\nКомодските дракони са си спечелили заслужена репутация като ефективни и брутални хищници, тероризирайки всичко - от маймуни до добитък в малките си индонезийски островни домове. Част от тази репутация включва уста, за която се твърди, че изобилства от патогенни бактерии, с която драконите заразяват голяма трудно завладяема плячка чрез нещо като „хапане на смъртта“.\nВ действителност устните на драконите са напълно освободени от този микроскопичен усилвател на ухапване и изследванията през последните години разкриха какво могат да използват тези гигантски гущери на мястото на бактериите: отрова.\nДвама възрастни дракони Комодо почиват на остров Ринка. Снимка: Джейк Бюлер\nСъздаването на мит\nЗа да бъдем честни, идеята, че драконите от Комодо притежават убийствено мръсни мръсници, не е нещо, вкоренено в градска легенда - до сравнително наскоро това беше единственото обяснение, наистина защитено от учените.\nХипотезата започва през 70-те и 80-те години, по времето, когато херпетологът Валтер Ауфенберг прекара цяла година, живеейки на остров Комодо и изучавайки как драконите живеят и ловуват. Преди това драконите бяха известни със статута си на най-големите гущери на планетата и очевидна опасност за хората и добитъка, но малко се знаеше за тяхната биология или поведение.\nАуфенберг разказа, че ще види, че дракони нападат водни биволи, които - колкото и да са били гущерите - далеч надвишават влечугите. Често драконите не успяват да убият целта си, просто ухапват и раняват животното, преди то да избяга. Но биволът не издържа дълго. В рамките на дни те ще се поддадат на гадна, системна инфекция, превръщайки се в лесно преодолимо препитание за драконовите острови. Когато Ауфенберг предположи, че болестта може да е дошла от ухапването на дракона, концепцията за оръжие, заразено като уникално средство за убиване на плячка, далеч по-голяма и по-мощна от себе си, стана твърде изкушаваща да не се забавлява като реална възможност.\nИзображение: Arturo de Frias Marques / Wikimedia Commons\nДебатът за отровата\nИдеята за бактериално ухапване се запазва в продължение на десетилетия и е подкрепена от изследвания, които идентифицират бактерии в устата на драконите на Komodo, за които се смята, че са „потенциално патогенни“.Но през 2013 , Изследователят от университета в Куинсланд Брайън Фрай и неговите колеги оставят идеята в покой.\nФрай и неговият екип са анализирали бактериални проби от усти на дракони и не са успели да открият нито един вид флора в устата, който да се различава значително от тези, открити при други месоядни животни. Те също така установиха, че бактериите, идентифицирани в предишна работа, са предимно обикновени, безвредни видове и че единичният, уж септицемичен сорт, не се появява в устата на дракони. В крайна сметка бактериите в устата на драконите са доста близки до това, което живее в и по време на скорошно хранене, или в средата на влечугите.\nЧаст от мита за бактериалните ухапвания е, че драконите Комодо отглеждат своите токсични воини, като имат парчета гниеща плът от предишни ястия в и около устата им, напоени с обилна слюнка. В действителност драконите първоначално са разхвърляни, но бързо се почистват добре след пиршество. При щателна хигиена на устната кухина, трудно е да си представим цялото нещо с „токсична трупна уста“.\nНо само защото зъбите на драконите не са зацапани от болести, не означава, че не са особено смъртоносни по друг начин.\nФрай и екипът му бяха забелязали нещо необичайно за драконите в годините, предхождащи откриването на флората на устата. Първо, през 2006 г. изследователите публикуваха констатации, които предполагат, че въз основа на споделени, погребани гени за отрова между драконите Комодо и техните близки роднини, общият предшественик на гущерите монитори (като дракони) и змиите би било отровно в живота . Три години по-късно екипът твърди, че са намерили веществени доказателства за отровни жлези в драконовите челюсти на Комодо и че жлезите произвеждат протеини, които вероятно причиняват огромни спадове в кръвното налягане при ухапани жертви.\nСмята се, че тази отрова може да работи в съгласие с острите, извити зъби на драконите, които могат да раздробват плътта и артериите с несравнима лекота. Комбинацията от екстремни физически травми и ефектите на отровата могат да причинят катастрофална и бърза загуба на кръв - ухапването на дракона може да е еволюирало, за да обезкърви бързо плячката, а не да предизвика дълга, продължителна болест.\nКакво всъщност яде воден бивол?\nНо дори това обяснение не стои зад септичните биволи, които се срещат с техния производител. За това явление бактериите със сигурност играят централна роля, само не по начина, по който учените първоначално са мислили.\nВоден бивол в гориста местност на остров Ринка Снимка: Джейк Бюлер\nДраконите от Комодо всъщност не са еволюирали, за да ловуват и ядат водни биволи и нито един от видовете всъщност не е чисто местен. Сега самите дракони се считат за реликтова популация от предишен широк кръг гигантски гущери, които някога са живели в цяла Австралазия, сега ограничени до няколко малки, прашни острова. Водният бивол е бил въведен на малките острови Комодо и Ринка преди няколко хиляди години от хората.\nДраконите почти сигурно са еволюирали, за да ядат много по-управляема по размер плячка, неща по-големи от куче или дребно прасе; животните, може би, е много по-лесно да се преодолеят и да се обезкърви за кратък период от време.\nЕто бъди дракони; пейзажът на остров Ринка през сухия сезон на 2014 г. Снимка: Джейк Бюлер\nМодерните комодски дракони се справят, нахвърляйки се на биволи, когато не могат да хванат млад елен или маймуна. Най-много биволите страдат от дълбоки разкъсвания, но няма смъртни рани. След това те тръгват да се мръснат в кална валута. В континентална Азия водните биволи имат достъп до изобилни блата и блата, но в Страната на драконите те са ограничени до кални ями, които често са замърсени със собствените им изпражнения.\nТова, разбира се, е среда, узряла за инфекция, когато са засегнати зеещи рани.\nВоден бивол, демонстриращ поведението на тинята, което може да стои зад инфекциите, преживени след ухапване от дракон Снимка: Джейк Бюлер\nВъзможно е по този начин да се случиха легендарните инфекции, позволявайки на драконите най-накрая да се запълнят дни след една, разкъсваща атака. Това би означавало, че драконите са просто късметлии водните биволи се включват в такова неволно саморазрушително поведение, когато са ранени. Объркването около ухапването на драконите може да е резултат от странна екологична ситуация, в която драконите и големите бозайници на острова се оказват заключени.\nкога приключва 5 сезон на fortnite глава 2\nВИДЕО: Komodo Dragon Envenoms Buffalo\nПредстои да бъдат направени много изследвания върху предполагаемата отрова на драконите Комодо, тъй като към този момент все още не е напълно ясно какво правят откритите съединения или как би действала отровата. Въпреки това, едно нещо е съвсем ясно, докато устата на дракона е неприятен, мощен хищнически инструмент, той не е мръсен.\n5 неща за вършене в GTA Online, ако ви е скучно\nКоя е най -силната броня в Minecraft?\nможете ли да играете Steam игри офлайн\nкак да изтеглите кожи за minecraft pe\nоткъде е митът за tsm\nкак да направите седло в minecraft 2019\nсписък на покемони с меч и щит\nкак да направите пчелна ферма в minecraft


Блогът на assia :: Дървото на живота в българските обреди\n13.09.2010 14:55 - Дървото на живота в българските обреди\nПрочетен: 4690 Коментари: 0\tГласове:\nПоследна промяна: 26.12.2012 22:52\nКакто вече стана дума в предното изследване, за древния българин отвоюваният от силите на хаоса космос е разслоен на три нива – горен /духовен/, среден /земен/ и долен /на мъртвите/ свят.\n“Аксис мунди” или световната ос пронизва тези три нива и свързва отделните измерения, с което се гарантира равновесие и хармония във всяко едно от тях. Идеята за това взаимно проникване и естествено продължение на различните реалности е много важна за нашите предци. Това е вярата в безкрайния цикъл на живота, който е преминаване и едновременно съществуване в различните светове. Преживяването на тези метаморфози осмисля морала, традициите и борбите във всеки ден от живота.\nСтремежът е разбира се достигане до върховното ниво,което е пребъдване в най-горното измерение на вечните стойности. Подобно разслоение на схващането за време описва Ст. Гайд в своите изследвания на тракийската писменост. Той говори за съществуването на три пиктограма за понятието „време”, открити върху древни тракийски обредни плочици и съдове. /”Тракийското писмо декодирано”, Стефан Гайд/\nБългарските народни празници като измерение на сакралното време в сакрално пространство - /антипод на “тук - сега” от ежедневието/ са задължително съпътствани от различни превъплъщения на световната ос или “дървото на живота”. Това дърво, чиито корени смучат живителни сокове от миналото на достойните отци и чиято раззеленена корона е пълна с плодовете на възвишена духовност. Затова е обяснимо настоятелното маркиране на горното пространство в различните обредни атрибути, „имитиращи” – дърво на живота.\nРитуални предмети, изпълняващи такава функцията откриваме в голяма част от най-важните обреди от празничния календар на българите. Особено осезателно е присъствието им по време на коледните празници, като това без съмнение е свързано с началото на новия годишен цикъл и надеждите за благоденствие.\nНа Коледа всички мъже от дома отиват в гората да отсекат здраво дърво, което наричат “бъдник” или “златно дръвце”. Това дърво се посреща с почести от всички и се завива в бяло платно. В него се издълбава дупка, където се налива тамян и се запушва с капаче. Девойките пеят песни, в които дръвцето разказва, че ще порасне до небето та по него да слезе “млада Бога”. След преломяване на обредният хляб, когато всички от дома се причастяват символично и оставят дял и за Богородица – бъдникът се слага в огнището и трябва да гори цялата нощ. Оставя се най-възрастният мъж да будува и да не оставя дървото да угасне. По горенето му се гадае за новата година. За разлика от другите народи, които също почитат дървото на живота по Коледа като кичат елхи, при нас то се оставя в огъня. Това е показателно за древния тракийски корен на този ритуал. За траките се свидетелства, че гадаели по пламъка на огъня. Огънят със специфичните си качества на материя и нематерия е символ на духовните измерения. Забележително е как за древните ни предци благоденствието и успеха са свързани с пребъдването в духовен плам. Подобен призив виждаме по-късно в християнските апостоли, които съветват да “не се угася пламъка на духа”./бел. 1/\nВеднага след трапезата на Бъдни вечер се изпълнява характерен обичай – заплашване на дърво, за да ражда. Домакинът отива до всяко дръвче и замахва да го сече, а другите го увещават да го пощади, защото ще роди много плод тази година /любопитна аналогия има с евангелския разказ, където Христос проклина смоковницата, която няма плод/.\nСвоеобразно “дърво на живота” е коледарската сурвакница. Тя се прави от дрянов клон - дървото, което първо цъфти. От клончетата се свързват два или три кръга /соларен знак/ - отбелязване на различните нива на космоса, които това дърво свързва. Украсява се с плодове, пуканки, парички и конци.\nМалки момчета ритуално удрят родителите си и другите в къщи за здраве. Етимологията на думата “здраве” е именно свързана с “дърво”, т.е “да бъдеш като дърветата”, което говори за представата за човека като дърво на живот – същество, което има достъп до всички измерения, материални и духовни. В много народни песни се пее – “… в градинка ли си раснало, или от Бога паднало”.\nПодобна етимология откриваме и в значението на коледарският кривак, който си кичи и дарува от домакините на всяка къща, където коледарите влязат. Той се носи от Станеника, своеобразен цар на коледарите, които удря с него в земята и нарича за благоденствие за всеки един от дома. Станеникът в ролята на медиатор между земните и небесните измерения, знаково повторен от присъствието на “дървото на живота” – “стълба” между отделните нива на подредения космос трябва да постанови и ориса предстоящата година.\nАбсолютно идентично е положението с “русалийската тояга”. Тя е атрибут, носен от “ватафа” – цар на “русалийската дружина” – група от седем или повече мъже, които имат церителска дарба. Русалийските обреди са доказано наследени от тракийската култура, а тоягата на ватафа е наследник на тракийските тирсове. Тук отново имаме поява на дървото на живота в мистични ритуали, свързани със свръхчовешки възможности за изцеление т.е. прехождане между материалния и нематериален свят.\nНо желанието да се отъждестви с “дърво на живот“ е очевидно не само по празници, но и в ежедневния изглед на древния българин. Той е задължително закичен с китка – най-вече маркирайки “горното”, тъждествено на короната на дървото, т.е. небесното духовно измерение. Тук отново може да се направи връзка с йероглифа за жизнена сила, който е именно раззеленено клонче.\nМъжът кичи калпака си, жената забрадката. В някои региони главите са толкова обкичени с цветя и птичи пера /също символ на небесното/, че приликата с дърво е просто буквална. Особено в сватбените премени закичването е в апогея си. Тогава се носи специално сватбено знаме на върха на което е закачена ябълка – показателно за веруюто на предците ни, че новото семейство ще захрани отново вечния цикъл на живителните сокове на дървото на рода – ще се извие безкрайното човешко хоро от предци, отци и синове.\nВ днешното време светът все повече се превръща в една “глобална” гора от дървета без корен и бъдеще. Полезно е да си спомним за изпитания от бащите ни начин за възпитаване и постоянно възпоменаване на това “чудно дърво на живота и рода”, но то явно се вижда с други очи.\nНе е ли изумително как на пръв поглед наивни и даже примитивни жестове, завещани ни от време-оно се оказват език, плод на едно над-материално, възвишено и одухотворено съзнание. Как предците ни са можели да видят в обикновеното дряново клонче или овчарския кривак – един дълбоко философски и сакрален символ. Можем само да се учим от славните си прародители, които като истински дървета на живот са успявали да устоят здраво вкоренени в земята и същевременно способни да се издигат до измерения на духовен разцвет!\nБел.1 – Според Й. Гиною ритуалното изгаряне на бор при румънците може да се тълкува като реминисценция на някогашно кръвно жертвоприношение. В румънски обреди, свързани с жизнения цикъл на човека – борът се явява заместител на човека и при раждането на дете се засажда бор.\nИзвестни са са и приказките на различни народи,където животът на героя трае, докато дръвцето му е живо.\nТагове: сурвакари, обреди,\nБългарска фолклорна космогония


Смях и смразяващи дъха моменти в цирк под открито небе в Албена - 2018.08.09 - Забавни - новини от Добрич\nСмях и смразяващи дъха моменти в цирк под открито небе в Албена\n09.08.18, 17:39 часа Преглеждания: 1874\nЦирковите артистите Боби Ласкала и Силвия Росат ще представят своя уличен проект с името вариете-цирк „ПЛАН Б“ в курорта Албена за първи път на 10 август от 20 часа. Входът е свободен.\nНа откритото пространство между „Амелия“ и „Парадайс Блу Хотел & Спа“ няма да има купол и манеж, но ще има сцена и пътуване през магията на книгата. Ще има любов, смях, трудни и смразяващи дъха моменти.\nДвамата са от 12 години заедно. Запознават се в един цирк и любовта им пламва. Работили са с известни циркови фамилии на едни от най-големите сцени по света. Тя е от Швейцария, а той на 5-годишна възраст напуска България. Преди месеци се завръщат в бащината къща край Варна и създават този проект.\nС него ще тръгнат на Европейско турне след края на летния сезон.\nТри нови игри в инициативата "Да общуваме реално, а не виртуално" на Младежкия център в Добрич\nС образователна игра ще се забавляват ученици от Добрич в Художествената галерия


Gästehaus Südheide - НАЙ-НИСКИ ЦЕНИ от agoda.com\nХамбухрен Къщи за гости\nОтстъпка нa Gästehaus Südheide\nCeller Strasse 3, Хамбухрен, Хамбухрен, Германия, 29313 - Много добро местоположение - вижте на картата\nЕдинична стая (Single Room Annex)\nПовече за Gästehaus Südheide\nНезависимо дали сте турист или пътувате по бизнес, Gästehäuser zur Heideblüte е перфектен избор за настаняване в Хамбухрен. Оттук гостите имат лесен достъп до всичко, което този оживен град може да предложи. С удобното си местоположение хотелът предлага лесен достъп до всички градски забележителности, които задължително трябва да се видят.\nВ Gästehäuser zur Heideblüte отличното обслужване и достъпните съоръжения допринасят за Вашия незабравим престой. За удобството и комфорта на гостите хотелът осигурява летищен трансфер, превоз с микробус, велосипеди под наем.\nНасладете се на висококачествените удобства по време на престоя си тук. В някои стаи са на разположение отопление, събуждане, бюро, будилник, телевизор, които ще помогнат на гостите да релаксират след дългия ден. Освен това в хотела можете да се възползвате от множество предложения за приятно прекарване на свободното време. С перфектното си местоположение и несравними удобства, Gästehäuser zur Heideblüte е един чудесен избор в много отношения.\nМоля, имайте предвид, че ще получите ключовете за настаняването си на следния адрес: Hotel zur Heideblüte, Celler Strasse 1, 29313 Hambühren / Ovelgönne.


Безплатен PCR и COVID застраховка предлагат в оферти за Нова година - Туризъм - www.pariteni.bg\nМасово ще се празнува Нова година, заяви Румен Драганов\n8 декември 2020 10:28\n„Хората за Нова година ще празнуват и те ще празнуват, както в предишни години. Всеки един от тях е със съзнанието, че трябва да се пази. Презумпцията е, че всеки който идва към вас е болен и може да ви зарази.\nМасово ще се празнува Нова година. Тя е едно пожелание да бъдем здрави и да излезем от тази ситуация, в която сме“, каза той.\nПо думите му има много интересни оферти, които са свързани с безплатен PCR тест, застраховка срещу коронавируса, връщане на парите обратно, въобще браншът дава пълни гаранции на хората и посочи, че интересът е насочен към Африка, Египет, Занзибар, Средния Изток както и, че има много добри оферти за Карибския басейн.\n„Туризмът успешно преодоля първия етап на кризата – затварянето, което беше след 13 март и през лятото демонстрира устойчивост в частта – къщи за гости, малки семейни хотели, балнео, спа и уелнес.\nВ голяма част от местата за настаняване през август и септември нямаше свободни места. Ние наблюдавахме как работи устойчивият туризъм, който е семейният”, обясни Драганов.\nТой коментира, че пандемията е сериозно изпитание за големите хотели, които са пострадали, тъй като разчитат на нискотарифните компании, нискобюджетните туристи и са за масово изхранване ол инклузив.\n„Те нямаха клиенти в целия свят и съответно в България. Там има драстичен спад. Видяхме, че тези хотели не са приспособени гъвкаво да се пренасочат към вътрешния пазар и да подготвят достатъчно атрактивни оферти”, посочи директорът на института.\nтуризъм хотели Нова година Румен Драганов


Защо малките гърди са страхотни? | Az-jenata.bg\n12 Сеп 2015|\nЗа да харесваме, обичаме и намираме за възбуждащи телата на нашите партньори, трябва най-напред да приемем собствените си тела. Всяка една извивка по тялото ни е уникална и очаква от нас да се грижим добре за нея, да я заобичаме, да не се срамуваме да я гледаме.\nДнес обръщаме внимание на гърдите. На малките гърди и това защо са толкова страхотни. Вижте няколко добри причини, които ще ви накарат да ги харесвате още повече.\nТе са толкова сладки.\nНаистина! Малките и стегнати гърди приличат на праскови, на мъфини с черешка на върха. А кой не обича черешки?\nТе са твърди\nМалките гърди са стегнати, твърди и добре оформени. Може да разчитате на това, че няма да се показват закачливо от сутиена и няма да потреперват като желе. Също така малките гърди правят фигурата по-стройна.\nМалките гърди са пълни с изненади. Те могат да бъдат вашето страстно оръжие по време на секс. Също така се нуждаят от повече внимание и ласки. Когато партньорът ви знае как да ви докосва е възможно да достигнете и до множествен оргазъм, защото по-малките гърди са в пъти по-чувствителни.\nМоже да си позволите да не носите сутиен.\nТова е голямо предимство, но не бива да забравяте, че гърдите се подкрепят на мускул и кожа и ако по-често не носите сутиен, ще се отпуснат много по-бързо. Но през летните месеци може да си позволите да носите рокли, бюстиета и потници без да се налага да слагате сутиен. Перфектната форма на малките гърди ще направи силуета ви да изглежда завладяващ.\nМоже да скачате без гърдите си.\nКогато правите джогинг, аеробика, гимнастика, йога, малките гърди стоят точно на мястото си. За разлика от големия бюст, който често може да възпрепятства упражненията.\nДават предимство на задните ви части.\nВсяка извивка от женското тяло крие красота. Задните части също. Малките гърди са страхотни и заради това, че предават вниманието на представителите на силния пол и към дупето и бедрата ви. Ако имате твърде големи гърди, дупето би могло и да остане незабелязано.\nИ не на последно място, дамите с малки гърди не се оплакват от болки в гърба, защото те са достатъчно леки за носене.\nМалките гърди са много невинни . А притежателките им са мили , нежни и чаровни . Като едно прекрасно пролетно цветенце :)


Протести и блокади в няколко града на страната - България | Vesti.bg\nХората настояват за промени, които да подобрят живота им\n19 ноември 2018, 20:11, oбновена в 20:12\nН едоволни от високите цени и ниските заплати отново излязоха на шествия в няколко града в страната.\nХората настояват за промени, които да подобрят живота им, както и за смяна на правителството.\nЗа първи път жителите на Гурково излязоха на протест и затвориха Прохода на Републиката. Протестиращите направиха уговорката, че поетапно ще бъдат пускани тирове, които вече образуваха километрична опашка. Исканията им са за оставка на правителство, за по-добър живот в България и повече сигурност. На място има засилено полицейско присъствие.\nПротестиращи блокираха и международният път Е-79 за и от "Дунав мост 2”. Образувала се е километрична колона от превозни средства. Хората се събраха на изхода на Монтана в посока Враца и застанаха на пътя. Те се заричат, че ще останат там до утре сутринта. Настояват за оставка на правителството и по-ниски цени на горивата.\nВ Благоевград се провежда пешеходно шествие на недоволни граждани. Протестът е за по-добър живот. Хората преминават по улиците с искане за смяна на системата и оставка на правителството. Шествието преминава от жп гарата до пл. "Македония“, където е паметникът на Гоце Делчев. Скандиращите са охранявани от полицията. Протестиращите скандират "Мафия“ и "Оставка“.\n"Искам да живея в България, заяви млада благоевградчанка", участник в протеста.\nВ София протестът бе обявен за национален. Хора от различни градове дойдоха на жълтите павета, за да изразят своите искания. Протестът, обявен "срещу безобразията“ блокира движението пред Народното събрание, след което шествието премина по "Цар Освободител“ и след като стигна до Министерския съвет блокира движението. Протестиращите са недоволни от цените на горивата, доходите, цената на живота и скандират "Оставка“.\nВ Хасково хората започнаха да се събират на централния площад около 18.00 ч. Те се насочиха към един от главните булеварди в града. Протестиращите се зарекоха, че недоволството няма да бъде последното. Протестът е под надслов "Срещу безобразията в България”. Хората искат да живеят по-добре. Настояват и за по-ниски цени на горивата.\nпротести недоволство граждани


Димитър Христолов: Дано всичко в Ботев се размине леко - TribunaPlovdiv.bg: Спортни новини, Локомотив (Пловдив), Ботев (Пловдив) и други\nБившият собственик на Ботев (Пловдив) Димитър Христолов изрази надежда ситуацията в клуба да се оправи час по-скоро, пред „Тема Спорт“.\n„Футболът е затворена страница за мен. Не искам да коментирам обстановката в Ботев. Дано всичко се размине леко и без сериозни сътресения и последствия. Далеч съм от клуба и не знам какво става в него. Нека не търсим сензации“, коментира бизнесменът. Харесай страницата на TribunaPlovdiv.bg във Фейсбук и научавай новините пръв>>\nБАНГО ВАСИЛ - КАРАИБРАХИМА каза:\nюли 6, 2014 в 21:38\nКАНАРБАХЧЕ – ЗАКРИВАЙ Митьо Селския В група БАНГО ВАСИЛ ЗАКРИВАЙ\nЕл Президенте каза:\nюли 6, 2014 в 13:29\nВръщам се на бял кон КЪнЪрИ!\nюли 6, 2014 в 13:28\nИдвай си Ел Првзиденте!


Черно-белият план не спира да работи - TribunaPlovdiv.bg: Спортни новини, Локомотив (Пловдив), Ботев (Пловдив) и други\n0 663 4 минути четене\nПоловината Пловдив отново запя мощно – Любовта е черно-бяла, въпреки че купата е сива, а пък отстрани погледнато, всичко в техния любим Локомотив е цветно.\nВтора поредна година Купата на България ще е във витрината на стадиона в парк „Лаута“, а ако всичко продължава да е цветя и рози, на новия стадион ще се наложи да се обособи по-голямо пространство за купите на Локо. Без да категоризираме двете надпревари в клубния ни футбол, но първенството е под монопола на Лудогорец и там обикновено нещата като интрига приключват много рано. За останалите клубове единственият реален шанс да бъдат наградени е да спечелят купата. А това за второ поредна година се случи на Локо Пловдив. Всъщност те сами си го случиха. Миналият финал спечелиха с миг на гениалност с петата на Ожболт, сега в последната минута на редовното време Анте Аралица опита с прехвърлящ удар от центъра да влезе в историята, но не се получи.\nНо пък това с Пиргов в 119-ата минута в игра осмисли всички експерименти не само във финала, а в целия турнир. Многократно разглеждахме футболистите в спортно-технически аспект, сега ще се спрем на ръководството. И все пак е редно да отбележим, че след Христо Бонев, Аян Садъков, Едуард Ераносян и Христо Колев-Бащата, в Локо се оформи друга голяма фигура в лицето на Димитър Илиев. Тимът от „Лаута“ отдавна не е имал такъв лидер, такъв характер, а и на всичкото отгоре и футболист, та дрънка.\nНе е ясно как, по какви причини и дали бе помолен да поеме финансирането на Локомотив Пловдив, но е ясно, че двете страни се харесаха и съвместното им съжителство е хармонично, романтично и щастливо. Върнете лентата назад и си спомнете дали някой от този род собственици при поемането на акциите е казвал, че един ден ще направи клуба печеливш бизнес. Христо Крушарски каза, че това негово предприятие един ден ще е на плюс.\nСклонни сме да се съмняваме, че това скоро ще се случи, но пък, както се казва, – кеф цена няма. Две години поред да печелиш купата и да играеш в евротурнирите не се е случвало на много футболни президенти. Интересно ще е дали Крушарски ще държи на сегашната финансова рамка в Локо Пловдив, или ще му се прииска леко да вдигне нивото. Но едва ли той не вижда какво става и в клубове, където дават по-високи заплати и правят по-скъпи селекции. Така че многото пари не са гаранция за успехи. На дневен ред е сложната процедура по въвеждането на „Лаута“ в строеж на нови трибуни. Ако Крушарски успее и на този фронт, Локо Пловдив трайно ще остане в каймака на българския футбол. Да, на този клуб изобщо не му отива златната среда. А ние вече вземаме на сериозно интервютата на Крушарски от Аржентина и като каже, че пропуска мача с Левски, защото знае, че Локо Пловдив ще бие, ще му вярваме.\nШефът на клуба е много интересна смесица от зевзек, който обича да провокира с шегите си, и човек, който знае докъде се простират възможностите му. Ето, подаряваме му една шега с поздрав за втората поред спечелена купа: Крушарски пие крушовица, а Крушчич изгоря като крушка. Неговият черно-бял план не спира да работи, за нула време той спечели повече, отколкото много други напудрени, известни и лъскави инвеститори.\nЕто един треньор, който умее да си носи кръста. Когато първия ден свика футболистите в 7 ч. сутринта на тренировка, за пловдивчани това означаваше, че този треньор си е написал оставката още преди да подпише официален договор. А после, когато взе да привиква знайни и предимно незнайни балканци на проби, тестове и огледи, си мислехме, че Локо Пловдив се превръща в туристическа агенция.\nБосненецът обаче доказа, че разбира от футболисти, а също така е навътре в материята по изграждането на отбор. Локомотив Пловдив пусна гол на осминафинал от Литекс (2:1), после не пусна от ЦСКА 1948 (2:0), след това опази суха мрежа в два мача с Левски и накрая за 120 минути с ЦСКА. И в началото на престоя на Акрапович в Пловдив отбелязахме, че неговите хора наблягат на дисциплината в защита, но сега това е съчетано с развитие в офанзивна фаза. А финалът като че ли бе изигран по дълго обмислян от треньора сценарий. Първо полувреме с повечко атака, второ полувреме по-прибрано и на контри, и в продълженията вече докъдето стигнат силите. Още след като Илко Пиргов излезе да прави плонжове на пистата пред сектор Б, се разбра, че Акрапович има план, а не разчита просто на щастливо стечение на обстоятелствата.\nЯвно всичко за този финал бе мислено и премислено. И въпреки обичайното напрежение, Локо Пловдив игра със стил и с постоянство. Не ти трябва много време да гледаш този отбор, за да разбереш, че на „Лаута“ тече смислен и ползотворен тренировъчен процес. Странното модифицирано 3-5-2 е лесно разгадаемо за по-напреднали треньори, но в България явно те са малцина и засега стратегията на Бруно печели.\nНеговата роля остана някак встрани, на „Лаута“ той като че ли е малко по-смирен и улегнал в сравнение с това, което беше в Левски. Да, ясно е, че в Локо Пловдив Георги не е подложен на такова напрежение, но когато се налага да удари, той удря както си знае. В началото Гонзо успя да помири запалянковските фракции, дори и тези, които смятаха, че той е забравил откъде е тръгнал. Е, вчера се видя, че Георги Иванов преживява триумфа като истински локомотивец, без поза и излишни крясъци. А ролята му в клуба тепърва ще става по-сериозна.\nЖелю Станков, “Тема Спорт“


Christmas Gift Guide ft. MannieROX| #Blogmas Day 8 – Empirina\nChristmas Gift Guide ft. MannieROX| #Blogmas Day 8\nPublished December 8, 2014 April 26, 2015 by Empirina in Bloggers life, Uncategorized\nЗдравейте, здравейте, здравейте! Много се надявам коледния дух, който се опитвам да пресъздам в блога ми, да е завладял и вас, защото е чудесно да преживяваме този празник в повече от един ден. Разбира се, кулминацията чака, а не остана много време и за измислянето на подаръците, с които да зарадвате най-близките и обичани хора. С Мани от MannieROX сме ви подготвили един списък с предложения, които могат да ви насочат. Надявам се да ви бъде полезно, take a look.\nТова може би е една от най-трудните категории, която хвърля в тъч както много мъже, така и много жени. Изборът на подарък за любимият човек е толкова труден, защото всеки иска да донесе огромна доза щастие на половинката, да е сигурен, че това, което е избрал ще се хареса и всичко ще бъде перфектно във вълшебната зимна нощ. Е, но не е толкова лесно да си сигурен, че си изпълнил всички тези условия, които сам си си поставил.\nСъвет: Направете личен подарък, персонализирайте го. За времето, което сте споделили в този живот, би трябвало да имате представа от нещата, които обича, нещата които цени, хобитата, които практикува. Запитайте се и от какво има нужда човекът. Годишнините са повод за подаръци на тема “любов”, Коледа е празник, който всеки изживява по различен начин.\n1. Книгата, за която си мечтае от толкова много време\nАз, например, отдавна мечтая за пълната колекция Хари Потър. Ето тук един хинт към мъжа ми, кхм. Спомнете си за коя кига или поредица не спира да говори вашата половинка и я/го зарадвайте с лимитирано издание или копие с твърди корици и добри илюстрации.\n2. Буркан с изненади\nКупете един от онези огромни буркани, в които държим брашното си и го напълнете с всякакви тематични и полезни мини-подаръчета. За Нея това могат да бъдат козметични находки или семпъли, аксесоари за коса, бижута, всичко, за което се сетите. За Него подходящи могат да бъдат колекционерски мини-коли, комплект луксозни химикалки, всякакви готварски принадлежности. А защо не и нещо за хапване?\nПочти убедена съм, че всеки човек на планетата си има някакъв вид техника, която много иска да има, но в момента не може да си позволи. Мъжете почти винаги биха се зарадвали на нова и многофункционална мишка, а за дамите един mp3 плейър е добре дошъл. Четците също са добри подаръци, но конкретно за Коледа аз лично залагам на хартиени копия.\nИмало е моменти през годините, в които наистина не съм имала никаква идея какво да подаря на родителите си. Принципно се комбинирам с брат ми и им правим общ подарък, за да ни бъде по-лесно да измислим какво да е и да съберем паричките. От друга страна пък е имало и Коледи, на които съм знаела какво точно трябва да взема.\nСъвет: Говорете с баща си за това от какво има нужда майка ви и обратното. Те се познават много добре, разговарят всеки ден и по всяка вероятност ще имат идеи по въпроса. Само се убедете, че няма да бъдете издадени, хаха.\nАко искате да направите общ подарък, това е перфектното решение! Миналата година с брат ми подарихме карикатура на нашите и до ден днешен предизвиква много емоции и мили спомени. Абе, да бъда честна, смяхме се като някакви психопати на този подарък.\nВсичко, което трябва да направите е да намерите карикатурист. Обикновено ще му бъдат нужни няколко снимки на всеки от присъстващите на рисунката, така че – подсигурете ги предварително. И един съвет от мен – поръчайте я черно-бяла, цветните често бягат от реалността прекалено много.\n2. Портфейл за тати\nБащите често износват портфейлите си бързо, защото мъжкото в тях се обажда и действат по-грубичко. Затова един хубав, здрав, кожен портфейл никога няма да бъде излишен на баща ви, напротив.\n3. Нова козметика за мама\nИ като казвам нова го имам предвид. Вземете й комплект козметика на марка, кото няма навик да ползва, или пък абсолютно натурални продукти. Жените обичат козметичните приключения, а самия факт, че ще трябва да пробваш нещо ново, вкарва мини-доза адреналин и усещане за приключение. Жените на възраст 35+ нямат навика да сменяват козметиката си, те се доверяват на една марка и ползват нея. Накарайте я да се впусне в ново изживяване.\nПриятелите май са най-лесни на всички. С тях поне лесно се отбива номера – можеш да вземеш някакво коледно сувенирче и си готов. Но защо да го правим? Нима приятелите ни са по-маловажни от всички останали, че да претупваме? Развихрете се.\nСъвет: Наистина се развихрете. На приятелите ви не им пука дали сте помислили от какво имат нужда в момента. Затова, зарадвайте ги с нещо ново, неочаквано, смело. И ги накарайте да го харесат!\n1. Ръчно направено чорапче (пълно!)\nЗаложете на подарък, който може да се изконсумира в дните между Коледа и Нова Година. Ушийте коледно чорапче и го напълнете с всякакви вкусотии. Не се спирайте на баналните шоколадови бонбони. Натъпкайте го с домашни сладки/соленки или пък малки шишенца с екзотични сосове. Патрончета интересен алкохол също биха били ефектен подарък – има много добри бутилчици в мини размери по магазините.\nАма не някакви обикновени чехли. Говоря за онези пантофи, които в повечето случаи са вдъхновени от различни животни. Едни еленчета са много подходящи за Коледен подарък, а ще държат крачетата топли през цялата зима. Това е нещо практично, весело и унисекс – перфектно като за приятел, просто трябва да проучите кой номер обувки носи.\nХайде, грабвайте най-добрия си приятел за ушите и отивайте на онова страхотно събитие, на което сте хвърлили око от толкова много време! Или пък на кино. Или пък на театър. Създайте си спомени, пъхнете ги в кутийка и ги подарете на приятелите си. Подарък като този остава за цял живот, а емоциите никой не може да ги замени с нищо.\nНещо щадящо бюджета\nВсички знаем, че Коледа се отразява зле на спестяванията ни и често гледаме цените при избора на подаръци. Истината е, че можем да подарим страхотни неща като се вместим в суми по-малки от 10лв. за подарък.\nСъвет: Не се срамувайте от цената, която сте платили за подаръка си, нито пък се чувствайте зле ако някой е дал повече пари за вашия. Помнете, че подаръците се правят с цел да покажеш, че мислиш за хората и техните желания/нужди. И това личи.\n1. Коледен венец\nВсяка врата има нужда от коледен венец, който да я краси по празниците. Приятно за собствениците на жилището, приятно за съседите. Това е един хем практичен, хем евтин, хем ефектен подарък, който всеки би могъл да си позволи.\nПо коледните базари се продават чудни, нискобюджетни шалчета, които са перфектен подарък за всеки през зимата, без значение какъв е повода. Единственото, което трябва да нацелите е цвета, а ако нямате представа какъв да бъде, вземете нещо неутрално, което може да се комбинира с най-различни тоалети.\n3. Коледна картичка\nКартичките са най-любимите ми подаръчета по Коледа. Има толкова много разновидности, а и е толкова лесно да си направиш сам, че те се превръщат в един мил жест, който се изисква особено много усилия. Може да вземете ръчно рисувана картичка, пееща картичка, картичка от текстил…и още какви ли не!\nНадявам се този пост да ви е бил полезен и да ви е дал някоя и друга хубава идея или пък мотив за вдъхновение. С какво да зарадвате баба и дядо, братята и сестрите си или пък колегите, вижте в поста на Мани. Там може да намерите и още идеи за нискобюджетни подаръчета. Enjoy! ♥\nPrevious Post SoBazaar Christmas Edition #2 | #Blogmas Day 6\nNext Post Vatican Bread | #Blogmas Day 9\nBerrys Place December 8, 2014\t / Reply\nТочно да напиша за шал, че е много як подарък, особено за мама 🙂 И видях, че си написала. Е, има и доста нещадящи бюджета шалове хахаха\nАз на моя мъж му подарих шал и ръкавици, защото от много време иска 🙂 Ние малко предварително си подарихме подаръците тази година хахахах\nИначе техника за мъжката половинка, а понякога и за женската, е просто гарант за успех хахаха\nМного са ви яки постовете! 🙂