Viestit aiheesta: palasaippua - Blogi | Kauneus, hyvinvointi & lifestyle | Norris.fi\nNorris.fi BLOGI Viestit aiheesta: palasaippua\nJulkaistu 11.7.2019 10.43 , julkaisija Norris.fi\nSaippuan historia - saippualla on pitkät perinteet\nSaippuan valmistuksen historia kulkeutuu aina noin vuoteen 2500 eaa. ja Mesopotamiaan, jossa saippuaa käytettiin villan pesuun. Myös muinaiset egyptiläiset tunsivat saippuan valmistuksen jo noin 1200 eaa. Sana saippua on kuitenkin kelttiläistä perua.\nFoinikialaiset valmistivat saippuaa 600-luvulla eaa. vuohen rasvasta ja puun tuhkasta kauppatavaraksi. He veivät sen tekotaidon näin Galliaan, nykyiseen Etelä-Ranskaan, josta se levisi Italiaan, Espanjaan ja Saksaan. Roomalainen historioitsija Gaius Plinius kertoikin noin vuonna 50 jaa., että roomalaiset oppivat tuntemaan saippuan gallialaisilta. Tuolloin saippuaa käytettiin apuna hiusten värjäämisessä tai täiden hävittämisessä, mutta lisäksi haavojen hoidossa. Paras saippua oli valmistettu vuohen rasvasta ja pyökin tuhkasta.\nRoomalainen lääkäri Galenos kertoi vuonna 180 saippuan käytöstä puhdistusaineena. Hiusten peseminen saippualla tunnettiin jo 300-luvulla, ja Priscianus mainitsee kirjoituksissaan saippuankeittäjän ammatin.\nSaippuan käyttö alkoi kuitenkin yleistyä vasta 800-luvulla, jolloin saippuan valmistuksen keskuksiksi muodostuivat erityisesti Italian Savonna ja Ranskan Marseille. Yhä vieläkin puhutaan Marseille-saippuasta eli oliiviöljysaippuasta.\nMyöhemmin saippuan valmistuskeskuksia olivat Italiassa myös Venetsia ja Genova sekä Ranskassa Toulon. Mainituilla seuduilla oli helposti saatavilla raaka-aineena käytettävää oliiviöljyä sekä barilla-kasvia, jota polttamalla saatiin hyvälaatuista potaskaa eli kaliumkarbonaattia. Tuhkan kysyntä lisääntyi suunnattomasti ja sen seurauksena myös laajoja lehtipuumetsiä hävitettiin maan tasalle.\nVuodelta 1500 tunnetaan lontoolainen ohje saippuan valmistamiseksi. Siinä käytettiin raaka-aineina talia ja oliiviöljyä sekä kalkkia ja potaskaa. Vähitellen saippuan valmistuksesta tuli 1600-luvulla teollista toimintaa, jossa kilpailtiin patenteista ja erioikeuksista. Markkinoille ilmaantui myös väärennöksiä, jotka aiheuttivat monia valituksia.\nUudenaikainen saippuateollisuus kehittyi vasta 1700-luvun lopulta alkaen, kun valmistuksessa voitiin käyttää emäksenä teollisesti tuotettua soodaa eli natriumkarbonaattia. Ranskalainen kirurgi Nicolas Leblanc oli nimittäin keksinyt vuonna 1787 menetelmän valmistaa soodaa rikkihapon avulla ruokasuolasta. Hän perusti ensimmäisen soodatehtaan vuonna 1791 St. Denis’ssä lähellä Pariisia. Se oli samalla alku kemialliselle suurteollisuudelle. Saippuan yleistyminen paransi ihmisten hygieniaa ja terveyttä niin hyvin, että ihmisen elinikä nousi.\nVuosien kuluessa saippuan käyttö yleistyi kehittyvissä maissa jatkuvasti. Niinpä saksalainen kemisti Justus von Liebig sai vuonna 1844 aihetta sanoa: Saippuan käyttö on valtioiden hyvinvoinnin ja kulttuurin mittapuu.\nEnglantilainen William Hesketh Lever alkoi vuonna 1886 valmistaa saippuaa kasviöljyistä ja myydä sitä Sunlight-nimellä. Saippuan valmistamisesta kehittyi pian erityinen teollisuudenala ja Lever oli ensimmäinen niistä, jotka hankkivat sillä suuromaisuuden.\nSaippua mullisti myös vaatteiden pesemisen\nSaippuaa ei käytetty yksinomaan ihon puhtaana pitämiseen, vaan myös vaatteiden pesemiseen. Aikaisemmin vaatteita hangattiin käsin tai sitten niitä hakattiin kartulla tai kiviä vasten. Paremman pesutuloksen saamiseksi vaatteita kuumennettiin tai keitettiin. Varhaisin pyykinpesuaine oli tuhkalipeä. Saippuaakin saatettiin käyttää, mutta se oli kovassa vedessä tehotonta. Silloin siitä muodostui kalkkisaippuaa, joka saostui vaatteiden pintaan ja teki ne kellertäviksi.\nSeuraava pyykinpesuaine oli lipeäkivi, natronlipeä eli natriumhydroksidi. Sen käyttöön liittyi paljon onnettomuuksia, sillä usein pikkulapset ja joskus aikuisetkin joivat vahingossa valmiiksi liuotettua lipeäkiveä, jota säilytettiin huolimattomasti maito- ja juomapulloissa.\n1900-luvun alussa keksittiin ensimmäiset synteettiset puhdistusaineet eli detergentit. Ne olivat pinta-aktiivisia aineita, joissa vaikuttava osa oli latautunut positiivisesti eikä negatiivisesti, kuten tavallisissa saippuoissa. Näitä synteettisiä puhdistusaineita nimitetään inverttisaippuoiksi. Niiden etuna oli se, että ne toimivat hyvin ja saostumatta myös kovassa vedessä.\nSaksalainen Gerhard Domagk löysi vuonna 1932 dimetyyli-bentsyyli-dodekyyli-ammoniumkloridin, joka oli niin sanottu kvaternäärinen ammoniumemäs. Sillä oli jo suurina laimennoksina voimakas streptokokkeja ja useita muita vaarallisia bakteereja tuhoava vaikutus. Se sopi pintojen puhdistamiseen ja hyvin myös käsien, ihon ja instrumenttien desinfioimiseen. Sittemmin synteettisten pesuaineiden määrä on lisääntynyt suuresti.\nAAA - Aromas Artesanales de Antigua & Naturally European\nValikoimaamme kuuluu muun kosmetiikan lisäksi myös ihania, ylellisiä saippuoita:\nAromas Artesanales de Antigua eli tuttavallisemmin AAA vie käyttäjänsä Antiguan rikkaaseen kulttuuriin, jonka juuret vievät aina Maya-intiaaneihin asti. Tämä taiteilijoidenkin inspiraation lähde heijastuu myös Aromas Artesanales de Antigua -tuotteissa. Sarjan tuoksulinjat ovatkin saaneet inspiraationsa Antiguan arkkitehtuurista, maisemasta ja tuoksuista. AAA-tuotteista on saatavilla Floral- ja Aromaterapia-linjojen eri tuoksuvaihtoehdoista palasaippua sekä nestemäinen käsisaippua. Lisäksi tuotesarjaan kuuluvat vartalo- ja käsivoiteet sekä suihkugeeli.\nNaturally European -palasaippuat ovat kolminkertaisesti jauhettuja, mikä takaa niiden laadukkuuden ja ylellisen tunteen iholla. Käsisaippuat sen sijaan tuovat arkeen ripauksen luksusta. Nestemäisen saippuan klassinen design ja huippuunsa hiottu koostumus tekevät kaikista pesutiloista elegantin. Tuotteiden raikkaat tuoksumaailmat vievät käyttäjänsä aromaattiselle matkalle halki Euroopan vuoriston, metsien, laaksojen ja rehevien niittyjen. Viisi eri tuoksulinjaa täydentyvät saippuoiden lisäksi käsivoiteella, suihkugeelillä, tuoksukynttilöillä sekä huonetuoksuilla ja tuoksupusseilla.\nNaturally European -tuotteissa on käytetty ainoastaan luonnollisia ainesosia: eteerisiä öljyjä ja vain aitoja kasviöljyjä, ei mineraaliöljyjä tai muita haitallisia ainesosia. Ne eivät sisällä petrokemikaaleja, sulfiitteja, parabeeneja tai synteettisiä väriaineita. Naturally European käyttää myös ekologisia pakkauksia.\nMuista myös Treets Traditions -suihkutuotteet!\nHuolehdi palasaippuasta näin\nPalasaippuan käyttö ja säilytys poikkeaa hyvin paljon nestesaippuasta. Tässä muutamia vinkkejä, joiden avulla pidät saippuasi sekä hygieenisenä että pitkäikäisenä.\nSäilytä palasaippuaa aina siten, että sen on mahdollista kuivua käyttökertojen välillä. Paras alusta on puinen saippua-alunen, jonka raoista tai rei’istä ylimääräinen vesi pääsee valumaan pois.\nPuu on yksinkertaisesti palasaippualle paras vaihtoehto. Materiaalina puu nopeuttaa saippuan kuivumista, sillä puu itsessään imee myös osan saippuan vedestä ja kosteudesta. Puu on myös luonnostaan antibakteerista eli se auttaa saippuaa pysymään hygieenisempänä. Keraaminen, metallinen tai muovinen alusta sen sijaan jättää veden hautumaan saippuan pohjalle, josta se sitten imeytyy takaisin saippuan sisään eikä välttämättä ehdi haihtua yläkautta ennen seuraavaa käyttökertaa. Tällöin saippua on sisältä kostea ja pehmeä ja se myös kuluu nopeammin.\nHuuhdo vaahto pois saippuan pinnalta ennen palasaippuan laittamista alustalle. Saippuan pinnalla oleva vaahto pitää saippuan kosteana, jolloin se pehmenee ja kuluu nopeammin.\nVältä muovisen, paksun pesusienen käyttöä, sillä se imee sisäänsä turhan paljon saippuaa, jolloin saippua kestää käytössä vähemmän aikaa kuin tavallisesti.\nKäytä palasaippuaa näin\nHiussaippua eli palashampoo: Hiero palaa suoraan hiuksiin. Huomaathan, että palashampoon kanssa hiuksia pitää hieroa hieman enemmän kuin nestemäisellä shampoolla. Ensimmäisten pesujen yhteydessä kannattaa tehdä etikkahuuhtelu.\nSuolaa sisältävä, kuoriva palasaippua: Jos haluat kuoria ihoasi, hiero palasaippuaa suoraan iholle ja hiero sen jälkeen ihoa käsin. Voit myös käyttää kuorintaan kuorintahanskaa ja hieroa saippuaa ensin hanskaan ja sitten hieroa ihoasi.\nTavallinen palasaippua: Hiero joko suoraan iholle tai käytä pesukinnasta. Voit myös käyttää ohutta luonnonmateriaalista valmistettua pesusientä tai pesuharjaa.\nNäiden vinkkien avulla saippuaa tulee juuri se määrä, jonka tarvitset peseytyäksesi eikä yhtään enempää. Myöskään yhtään ylimääräistä vaahtoa ei katoa paksuun pesusieneen. Näin palasaippua kestää huomattavasti pidempään!\nLisätietoja:: aaa, käsisaippua, naturally european, palasaippua, saippua, saippuan historia, saippuan valmistaminen


Digikko: Pois pitkän nettitekstin pelosta\n« "Ei päde meillä Suomessa" - mutta kuinkas sitten kävikään? | Pääsivu | Lyhyys on ennen kaikkea median, ei käyttäjän etu »\n"Mutta eikös verkkoon pidä aina kirjoittaa lyhyttä tekstiä?" minulta kysyttiin viime viikolla, kun olin kouluttamassa toimittajiamme netin saloihin.\nSama kysymys on esitetty minulle jo monesti, joten hyvin syvälle on juurrutettu se verkkokirjoittamisen ismi, jonka mukaan verkossa vain lyhyt teksti toimii.\n"Kaiken pitää näkyä yhdellä ruudulla ilman skrollausta."\nNäinhän meille 2000-luvun alussa opetettiin. Tuolloin myös minä naputtelin verkkopalvelutekstejä samalla logiikalla. Jos pitkää sisältömassaa ei voinut millään lyhentää, pilkottiin se kahdelle sivulle. Linkkaaminen eteenpäin oli silloin pienempi paha kuin pitkä sivu.\nPituus on hiipinyt verkkopalveluihin\nVerkkopalvelut, varsinkin medioiden, ovat pikkuhiljaa kasvattaneet pituuttaan, samalla kun yleistyneet rullahiiret ovat tehneet pitkien sivujen skrollaamisesta entistä helpompaa.\nMinusta on hieman ristiriitaista, ettei pidentyneiden sivujen aikakaudella kuitenkaan uskota, että kärsivällisyys voisi riittää pidemmän tekstin lukemiseen. Usko lyhyeen nettitekstiin elää yhä.\nMinä en voi millään ymmärtää, miksi esimerkiksi Helsingin Sanomien nettitoimituksen tehtävänä on vielä juttujen lyhentäminen. Jos ja kun juttu on usein jo valmiiksi kirjoitettu, niin miksi sitä ei julkaistaisi verkossa kokonaisuudessaan?\nPitkä tekstikin pysyy luettavana verkossa, kun se paloitellaan tarpeeksi lyhyiksi kappaleiksi ja tekstiä rytmitetään väliotsikoilla, kuvilla, lainauksilla, infobokseilla tai muilla relevanteilla tavoilla. Ainakin BBC:llä se toimii mainiosti, miksi ei Suomessa?\nLyhyen tekstin luettavuus ei ole verkon erityispiirre\nSe, että ihmiset lukisivat lehdestä pidempiä tekstejä kuin verkosta ei näytä ainakaan Poynterin printti- ja nettiuutisten lukututkimuksen mukaan pitävän paikkansa.\nLyhyt teksti luetaan todennäköisemmin kokonaan kuin pitkä teksti, mutta tämä ei ole Poynterin tutkimuksen mukaan mitenkään erityisesti verkon piirre. Verkosta luetaan itse asiassa pitkiä tekstejä todennäköisemmin kuin painetusta lehdestä:\n"However, when we looked at story lengths — from 1 to 4 inches for the shortest stories to those 19 inches and longer — we found that online readers still read more text regardless of the length.\nWe also measured whether a story was read from start to finish, and found 63 percent of story text chosen by online participants was read to completion. Reading in the two print formats was considerably lower. Forty percent of stories selected were read all the way through in broadsheets, 36 percent in tabloids."\nArvostan hyvää tiivistämistä yli kaiken, mutta minusta on pelottavaa, jos verkkotekstin lähtökohtana yhä vain pidetään lyhyyttä. Jos kirjoittajalla on relevanttia sanottavaa, ei ole mitään syytä olla sanomatta sitä vain sen vuoksi, että se satutaan julkaisemaan verkossa.\nLyhentämisvimma laskee netin arvostusta?\nVäitän, että netin näkeminen lyhennettyjen ja tiivistettyjen tekstien julkaisupaikkana on myös yksi syy siihen, miksi monet journalistit pitävät nettiä toisarvoisena mediana.\n"Eihän sieltä löydy mitään syvällistä analyysiä mistään" he valittavat. Ja ovat varmasti osin oikeassa, sillä jopa heidän omat toimituksensa lyhentävät ja karsivat nettijutut, koska joku on joskus käskenyt niin tehdä.\nVoisiko olla aika miettiä toimintatapoja uudestaan?\nKirjoitettu klo 21.17 (kategoriassa Internet ) | Pysyvä osoite\nItse tykkään netissä siitä, että uutisia ja artikkeleita tulee tasaisesti päivän mittaan. Syötteiden avulla pysyy helposti kärryllä uutisvirrasta, tärkeät uutiset eivät jää lukematta ja syvällisemmän sisällön voi lisätä vaikka selaimen kirjanmerkkeihin ja perehtyä siihen kun ehtii.\nSanomalehteä en ole tilannut kuin kerran lyhyenä kokeiluna ja koin hankalaksi jatkuvasti pöydälle kertyvän lehtikasan, josta yleensä jäi monia kiinnostaviakin juttuja lukematta hankalan organisoinnin vuoksi.\nNetissä uutisiin tuovat lisäarvoa myös mahdolliset uutiskommentit, blogireaktiot ja yleisesti se, että aiheeseen voi halutessaan perehtyä tarkemmin muutamalla klikkauksella.\nKirjoittanut: Marika | 25.1.2008 klo 0.09\nÄh, unohdin että "kirjoita"-napin painamisen jälkeen tulee captcha ja siven refreshatessa löin ctrl-w...\nNoh, olin sanomassa, että hyvä postaus ja olen monilta osin samaa mieltä.\nSitten harmittelin, ettei verkossa kovinkaan usein kiinnitetä huomiota artikkelikohtaiseen ulkoasuun.\nEhkäpä tulevaisuudessa verkkolehden artikkelit taitetaan samalla käsityöläisen luovalla innolla mikä tekee nykysin paperilehdistä niin nautinnollisen lukea.\nEri asia lienee kuinka monta muutosta ja myönnytystä web-standardeilta ja niitä tulkkaavilta vaaditaan, ennen kuin moinen panostus on taloudellisesti järkevää.\nKirjoittanut: erkka | 25.1.2008 klo 0.10\nSyötteiden käyttäjätkin tekevät osaltaan taittamisen turhaksi, kun kaikki näyttää samalta mössöltä kuitenkin.\nMinäkin olen ihmetellyt tuota lyhyyden perään kohkaamista.\nNykyään tosiaan on opittu vierittämään, tämän on myöntänyt jopa Nielsen. Sivuista tulee keveämpiä, kun kaikkea ei yritetä väkisin tunkea näkyviin vesirajan yläpuolelle.\nSääntö menee nykyään lähinnä niin, että alas ei pitäisi sijoittaa mitään sellaista, mitä on vaikeaa keksiä hakea sieltä. On loogista olettaa, että blogista löytyy alempaa vanhempia tekstejä, uutissivulta vanhempia uutisia ja kommenttisivulta lisää kommentteja.\nUsealle sivulle pilkotut artikkeli ärsyttävät jo siksi, että niitä on vaikeaa napata talteen. Tekaistuilla lisäsivunäytöillä noita kai lähinnä on perusteltukin.\nKirjoittanut: PA | 25.1.2008 klo 8.06\nMinä olen oppinut pituussäännön lähinnä niin että väliotsikointi ja tekstimassan rytmitys pitää muistaa. Nettitekstiä silmäillään. Kyllä teksti saa olla pitkäkin, kunhan silmäilylle löytyy kiinnekohtia. Juuri ylläolevalla tavalla - skrollatessa on aina yksi, mielellään lihavoitu väliotsikko näkyvissä.\nKirjoittanut: edsel | 25.1.2008 klo 8.33\nMinusta lyhyys on lukijan palvelemista, jos puhutaan puhtaasti uutisista. Edellisen kerran kun saittiamme uudistettiin, lukijapalautetta tuli valtavasti siitä, että ihmiset haluavat uutissivuston avulla pystyä hahmottamaan yhdellä vilkaisulla mitä tärkeää maailmassa on meneillään. Tämä on mahdotonta, jos ilmaisu ei ole tarpeeksi napakkaa.\nSe että perusuutinen on lyhyt, ei kuitenkaan välttämättä tarkoita sitä, että asioita ei verkossakin voitaisi taustoittaa ja kommentoida, keinoja on oikeastaan enemmän kuin paperilla. Parhaimmillaan verkossa on mahdollisuus tarjota lukijalle enemmän valinnanvaraa. Kiireinen lukija voi lukaista nopeasti se perusuutisen, aiheesta enemmän kiinnostunut pääsee linkkejä pitkin tutkimaan aihetta enemmän. Aina tässä ei tietenkään onnistuta.\nSaksilla lyhentäminen ei joka tapauksessa ratkaisu, ei myöskään jutun jakaminen keinotekoisesti kahtia ilman että kainaloinnille on jotain loogisia perusteita. Juttujen käsittelyn verkkoon pitäisi olla mietitympää. Toisaalta pitää sanoa, että se että juttu on paperilehteä ajatellen valmiiksi kirjoitettu ei missään nimessä tarkoita, että juttu kelpaisi välttämättä sellaisenaan verkkoon. Tässä on kysymys muustakin kuin tekstin pituudesta. Tosiaan, niitä kiinnekohtia silmäilylle ja tekstin rytmitystä joutuu usein miettimään uudella tavalla, samoin aikamuotoja. Yleensä etenkin uutisen kärki vaatii käsittelyä. Verkossa pitäisi yleensä mielellään mennä vielä suoremmin asiaan kuin paperilehdessä.\nSe että monet journalistit edelleen pitävät nettiä toisarvoisena mediana kertoo minusta kyllä enemmänkin kunnianhimon puutteesta ja vanhentuneista tavoista ajatella.\nKirjoittanut: Maija Aalto | 25.1.2008 klo 10.07\nMarika: Tuo netin "parempi annosteltavuus" on erinomainen näkökulma, ja niin totta. Täytyy ehdottomasti kypsytellä tuota ajatusta lisää!\nErkka ja PA: Verkkotaittamisen ongelmaksi tulee tosiaan tuo jatkuvasti kasvava syötteiden käyttö. Siihen ei lienee auta kuin kappaleiden parempi jaottelu ja väliotsikointi?\nMaija: Jaksan vielä jankata vähän, kun minusta tuon tiivistämisen ei tarvitsisi olla mitenkään juuri verkon erityispiirre.\nSiitä olen samaa mieltä, että hyvin usein tiiviys on paikallaan, ja nopea luettavuus etu. Mutta eikö sama päde sanomalehteen?\nLehtijuttu ei sellaisenaan nettiin copy-pastetettaessa ole varmasti järkevin vaihtoehto, mutta lyhyyden ja tiiviyden pitäminen ensisijaisena lähtökohtana on minusta hieman outoa, eikä ainakaan nykyisin perusteltavissa käyttäjien palveluna.\nTiivistämisenhän voisi verkossa hoitaa hyvin vaikka CNN:n malliin - ei juttua lyhentäen vaan tekemällä erillisen tiivistyksen.\nSen haluan vielä sanoa, että en ottanut HS:ää muuten esimerkiksi, kuin siksi että olen blogissanne muutamankin kerran nähnyt kirjoituksia siitä, kuinka verkkotoimitus lyhentää juttuja.\nSamaa tehdään varmasti muuallakin, ja YLElläkin ajatus netistä lyhyen ilmaisun mediana on hyvin vallitseva.\nSe on minusta valitettavaa.\nKirjoittanut: Pirkka | 26.1.2008 klo 16.27\nSiteeraan Shakespearea: "On sanahämy aivohämyn tuote." Pointti on siinä, että lyhyesti kirjoittaminen on raskasta. On paljon helpompi kirjoittaa pitkästi ja jättää ajattelutyö lukijalle. Näen lyhyesti kirjoittamisen asiakaspalveluna.\nNetti on hetken media, jatkuvaa tekstin feediä. Se on sen luonne - usein voi jatkaa, että ikävä kyllä. Olen joskus sanonut, että netti on lööppimedia. Usein kannattaa kirjoittaa yksi ajatus yhteen juttuun.\nTämä tulee ihan matematiikasta. Voin tilata vain muutamaan lehteä, katsoa vain yhtä tv-kanavaa ja kuunnella vain yhtä radiota. Netti on koko ajan läsnä kaikkine ulottuvuuksineen aivan uudella tavalla.\nToki allekirjoitan toisen suosikkifilosofini ajatuksen pitkistä nettiteksteistä erottautumistekijänä, mutta myös Jakob Nielsen on tiivistämisen taituri: "Help doesn't."\nTässä Nielsenin artikkeli pitkien tekstien puolesta: http://www.useit.com/alertbox/content-strategy.html\nResepti on muuten juuri sama, mitä Pirkka ehdottaa.\nKirjoittanut: Petteri Numminen | 26.1.2008 klo 18.27\nOlisiko ongelma netissä useinkin enämmänkin laatu kuin pituus? Laadukkaan jutun lukee oli se lyhyt tai pitkä.\nKirjoittanut: Ilkki | 23.2.2008 klo 21.01