Bahar Mozaffari on nyt, kolmentoista Suomi-vuoden jälkeen, unelmiensa työpaikassa.\nKorkeasti koulutettujen maahanmuuttajanaisten on vaikea saada töitä Suomessa. Tarvitaan valtavasti onnea, sisua, yrittämistä ja hyviä kontakteja, jotta läpäisee esteradan. Bahar Mozaffari ja Allison Abdile ovat onnistuneet.\n10.11.2019 Teksti: Tiina Suomalainen Kuvat: Sampo Korhonen\nBahar Mozaffari, 41, laittaa vaaleanpunaisen kierrevihon ja läppärin kangaskassiin ja huikkaa heipat. Palaverista Vantaan työllisyyspalveluiden johtajan kanssa jäi hyvä mieli.\nEspoolainen Bahar työskentelee projektipäällikkönä Suomen monikulttuurisimman kaupungin Vantaan osaamiskeskuksessa. Bahar on nyt, kolmentoista Suomi-vuoden jälkeen, unelmiensa työpaikassa. Hän tietää kokemuksesta, kuinka vaikeaa maahanmuuttajanaisten on Suomessa työllistyä. Edes korkea koulutus ei takaa työpaikkaa.\nViime keväänä perustetun osaamiskeskuksen tehtävänä on edistää vantaalaisten työttömien maahanmuuttajien osaamista ja työllistymistä.\nKävellessään takaisin työpaikalleen Bahar käy vielä läpi palaverin antia. Vaikka ääni on hiljainen ja rauhallinen, voi siitä aistia onnistumisen ilon.\n– Olemme saavuttaneet jo lyhyessä ajassa tuloksia, ja työtämme tarvitaan. Hankkeellemme onkin tulossa jatkorahoitus kolmeksi vuodeksi.\nTyöpaikalle päästyään Bahar kipaisee kertomaan työntekijöille hyvät uutiset. Toiminta jatkuu, ja kaikki vakinaistetaan.\nMoni uskoo saavansa töitä, mutta realismi iskee pian\nUlkomaalaistaustaisten korkeasti koulutettujen naisten työllisyysaste on 62 prosenttia, kun se suomalaistaustaisilla korkeasti koulutetuilla naisilla on 83 prosenttia.\nMonella Suomessa asuvalla maahanmuuttajanaisella on tutkinto yliopistosta. Suurin osa koulutetuista naisista on muuttanut Suomeen rakkauden tai puolison työn perässä. Joukossa on myös turvapaikanhakijoina tai pakolaisina Suomeen tulleita.\nKorkeasti koulutettujen maahanmuuttajataustaisten naisten työllistymistä gradussaan tutkinut Heidi Lehtovaara kuvailee, että naisilla on hyvin myönteiset odotukset työnhausta Suomessa.\n– Heidän ajatuksensa on, että toki he voivat saada töitä. Realismi iskee kuitenkin pian. Englanninkieliset työmarkkinat ovat odotettua pienemmät, ulkomaalaisen tutkinnon rinnastaminen suomalaiseen on vaikeaa, työnantajat eivät tunnu arvostavan ulkomailla hankittua koulutusta ja kokemusta, suomen kielen taitovaatimukset ovat erittäin kovat, hän listaa esteitä.\nJos korkeasti koulutettu maahanmuuttajanainen pääsee töihin, työ on suomalaissiskoja todennäköisemmin työtä suorittavissa ammateissa, kuten vaikkapa siivoojina tai muissa töissä, jotka eivät vastaa koulutusta.\n– Valtavasti osaamista valuu hukkaan.\nBahar Mozaffarin työhön kuuluu verkostotapaamisia eri puolilla pääkaupunkiseutua. Menossa on palaveri Vantaan työllisyyspalveluiden johdon kanssa.\n”En halunnut tukia, halusin töihin”\nEnnen seuraavan palaverin alkua Bahar istahtaa työpöydän ääreen ja vastaa muutamaan sähköpostiin.\nBaharin työhuone on pelkistetty ja paljas. Hyllyllä on hopeisissa kehyksissä Suomen Pakolaisavun myöntämä tunnustuspalkinto, joka kertoo, että Bahar Mozaffari on valittu vuoden 2017 pakolaisnaiseksi.\nVuonna 2004 Bahar joutui pakenemaan pienen poikansa kanssa kotimaastaan Iranista Turkkiin. Paon syyt olivat poliittisia, sillä ekonomin koulutuksen saanut Bahar oli toiminut aktiivisesti naisjärjestöissä. Hän oli jatkanut isänsä jalanjäljillä – hänen isänsä oli taistellut vapauden ja demokratian puolesta ja istunut 12 vuotta vankilassa.\nVuonna 2006 Bahar saapui 3-vuotiaan poikansa kanssa kiintiöpakolaisena kylmään maahan pohjoisessa.\n– Halusin heti suomen kielen kursseille ja töihin. Ajattelin, että voisin aloittaa vaikka siivoojana tai hyllyttäjänä.\nSosiaalityöntekijät olivat toista mieltä: Ensin pitäisi löytää Baharin pojalle hoitopaikka. Siihen arveltiin menevän puoli vuotta.\nBahar sisuuntui ja alkoi toimia. Hän etsi itse pojalleen hoitopaikan, hankki työpaikan siivoojana ja hakeutui suomen kielen kursseille Helsingin avoimeen yliopistoon.\n– En halunnut tukia, halusin töihin. Olin jo lapsuudenkodissani oppinut, että itse päätän, mitä haluan ja teen sen eteen töitä. Niinpä lähdin siivoamaan viideltä aamulla, ja poikani nukkui työpaikallani vaunuissa sillä välin. Sitten vein lapsen päiväkotiin ja matkustin Espoosta Helsinkiin suomen kielen tunneille.\nSiivoustöiden lisäksi Bahar työskenteli ravintolassa tiskarina ja tarjoilijana.\nSuomen kielen kirjoittaminen on aina ollut Baharin vahvuus.\n”Lähetin lukemattomia hakemuksia saamatta yhtään kutsua haastatteluun”\nPöydälle on levitetty papereita, muistivihkoja ja opaskirjoja. Bahar ja valmentaja Riittamaija Pulli istuvat pienessä toimistohuoneessa ja suunnittelevat palveluja kotona oleville vanhemmille.\nHe ovat jo hahmotelleet yhtä tyypillistä asiakasta: kotiäiti, asunut Suomessa 10–20 vuotta, ei koulutusta lähtömaassa eikä Suomessa, suomen kielen taito heikko, kapea elämänpiiri. Uskonto ja kulttuuri saattavat rajoittaa sitä, mitä voi tehdä työkseen.\n– Meidän ydintehtävämme on tarkistaa heidän osaamisensa, päivittää sitä ja ohjata heitä koulutukseen tai työmarkkinoille. Mitä me tarjoamme heille? Olisivatko työpajat yksi toimintamalli? Bahar pohtii.\nPalaverin jälkeen Baharilla on aikaa kertoa enemmän omasta urapolustaan. Ilmastointi humisee hiljaa, kun hän palaa menneisiin.\n– Lähetin lukemattomia työhakemuksia eri puolille Suomea saamatta yhtään kutsua haastatteluun. Alussa hain pankkialan töitä, mutta sitten tajusin, ettei minulla ollut ekonomin koulutuksestani huolimatta tarvittavaa osaamista. Koska olin käynyt Suomessa erilaisia kursseja ja toiminut vapaaehtoistöissä, aloin hakea ohjaajan paikkoja. Hain myös persian kielen opettajan töitä.\nKun Bahar oli asunut Suomessa kolme vuotta, hänelle tarjottiin mahdollisuutta hakea töihin Espoon Leppävaaran TE-toimistoon.\nBahar tuli valituksi, ja hänen uransa kääntyi uuteen suuntaan.\nAsiakastyössä Bahar sai arvokasta tietoa siitä, millaisia palveluja maahanmuuttajat tarvitsevat. Välillä hänen osaamistaan kaivattiin myös ELY-keskuksen hankkeessa.\nVuonna 2017 palo päästä kehittämään palveluja oli kasvanut niin suureksi, että Bahar irtisanoutui vakituisesta työstään ja heittäytyi projektitöihin. Hänestä tuli Espoon seudun koulutuskuntayhtymä Omnian koulutussuunnittelija hankkeessa, jonka tavoitteena oli luoda maahanmuuttajille väyliä työelämään. Hankkeen päätyttyä Bahar tuli töihin Vantaalle projektipäälliköksi.\nUnelmatyön tekeminen on myös raskasta. Bahar näyttää muistiinpanoa, jonka hän on kirjoittanut kännykkäänsä: ”Olen väsynyt olemaan väsynyt, olen väsynyt olemaan vahva.”\n– Minä haluan tehdä tätä työtä, ja Vantaalla on erinomaiset mahdollisuudet suunnitella ja toteuttaa erilaisia projekteja. Mutta samalla tämä on hyvin haastavaa.\nBahar tietää kokemuksesta, että maahanmuuttajan on määriteltävä oma identiteettinsä uudestaan ennen kuin hän voi kotoutua.\n”Tiedän, että muslimihuivi merkitsee taas yhtä ruksia ei-laatikkoon”\nMyös Allison Abdile, 37, haki Baharin tavoin lukemattomiin työpaikkoihin saamatta kutsua yhteenkään haastatteluun. Eteläafrikkalainen Allison muutti somalialaistaustaisen suomalaisen miehensä työn perässä ensimmäisen kerran Suomeen vuonna 2006 ja lopullisesti kymmenen vuotta myöhemmin.\n– Luulin, että pääsisin töihin helposti. Olihan minulla tutkinto ja työkokemusta. Ensin menin tietysti kieliopintoihin. Mutta vaikka puhuisin miten sujuvaa suomea, en usko, että töitä olisi yhtään helpompi saada.\nAllisonilla on kandidaatin tutkinto toimistojohtamisesta ja tekniikasta ja työkokemusta muun muassa avustajan työstä Etelä-Afrikan parlamentin sihteeristössä.\nAllison on myös huivia käyttävä muslimi.\n– Työhakemuksiin pitää liittää valokuva. Tiedän, että huivi merkitsee taas yhtä ruksia ei-laatikkoon.\nAllison Abdile sanoo olevansa onnekas, kun saa tehdä nykyistä työtään.\nMoni korkeasti koulutettu maahanmuuttaja tekee siivoustyötä\nNyt Allison naputtelee läppäriä Helsingin keskustassa sijaitsevan Nikolajeffin talon kolmannessa kerroksessa. Täällä pitää kotiaan start up -yritys WeHost, joka on Airbnb-asuntojen hosting-palvelu.\nAllison oli perustamassa yritystä vuoden 2018 keväällä. Alussa hän toimi yrityksen operatiivisena johtajana. Myöhemmin hän siirtyi perhesyistä vähemmän kuormittavaan työhön työntekijöistä ja heidän menestyksestään vastaavaksi johtajaksi.\nWeHostin henkilöstö on nuorta ja kansainvälistä. Toimistokielenä puhutaan englantia. On aamupäivä, ja ”housekeeperit” pakkaavat vedettäviin kärryihin siivousvälineitä, puhtaita pyyhkeitä ja lakanoita, vessapaperia.\nMonet heistä ovat korkeasti koulutettuja.\n– Tuolla eritrealaisella miehellä on anestesiahoitajan koulutus. Ja tuolla filippiiniläisnaisella on yliopistotutkinto taiteista ja yhteiskuntatieteistä. Siivoojiemme esimiehellä on tutkinto kriminologiasta, Allison kertoo.\nSitten hän ottaa läppärinsä ja siirtyy neuvotteluhuoneeseen, joka on erotettu avokonttorista lasiseinällä. Aamupäivään on sovittu kaksi työhaastattelua; yritys hakee lisää siivoojia.\n– Kertoisitko, miksi haet tätä työtä? kysyy Allison ensimmäiseltä hakijalta, nepalilaiselta naiselta, joka viimeistelee Suomessa liiketoiminta-analytiikan maisteriopintoja.\nAllison haki lukemattomiin työpaikkoihin saamatta kutsua yhteenkään haastatteluun.\nAllison lähti mukaan start-up-yritykseen\nEnnen lopullista asettumista Suomeen Allison asui perheineen Kapkaupungin lisäksi Nairobissa ja Brysselissä.\n– Mieheni työ vei meitä eri puolille. Halusimme kuitenkin asettua Suomeen, koska tämä on paras maa maailmassa kasvattaa lapsia.\nTöitä hakiessaan Allison pysyi kiireisenä käymällä kaikki mahdolliset TE-keskuksen koulutukset. Hän työsti myös yrityssuunnitelmaa englannin kielikerhosta, mutta hanke tyssäsi rahoituksen puutteeseen.\nLopulta Allison pääsi itävaltalaistaustaisen naisen perustamaan kierrätysdesignyritykseen työkokeiluun. Hän ehti työskennellä siellä pari kuukautta, kun eteen tuli uusi tilaisuus: hänen miehensä työkaverin pojalla oli start up -idea ja sille rahoittajia, mutta yrityskumppani puuttui.\n– Hän pyysi minua mukaan. Aloitimme helsinkiläisessä kahvilassa, kasvoimme yrityksen ja erehdyksen kautta ja nyt olemme tässä, Allison hymyilee.\nAllison Abdile ja kollega Destiny Kiho haastattelevat housekeeping-työtä hakevaa saksalaisnaista.\n”Työnantajien asenteissa on yhä tarkistamisen varaa”\nBahar ja Allison ovat onnistuneet, mutta monien tie tyssää esteisiin.\n– Työnantajien asenteissa on edelleen tarkistamisen varaa. Vaikka Suomessa on yhdenvertaisuuslaki, sukupuoli, etnisyys ja uskonto nousevat työllistymisen tielle. Ennakkoluuloja ja syrjintää voisi purkaa koulutuksella, korkeasti koulutettujen maahanmuuttajanaisten työllistymistä tutkinut Heidi Lehtovaara pohtii.\nTyöllistymistä hidastavat myös sosiaalisten verkostojen ja suosittelijoiden puute.\nOnneksi apujakin on saatavilla. TE-palveluiden lisäksi mentorointi ja kolmannen sektorin työllistämisprojektit auttavat työllistymisessä. Palkkatukikokeiluja pitäisi Heidi Lehtovaaran mukaan käyttää enemmän, ja anonyymi rekrytointi olisi yksi mahdollisuus ehkäistä syrjintää.\n– Se yrittämisen määrä, joka näillä naisilla on, on valtava. Heillä on motivaatiota ja sisua. Pakon edessä he löytävät itsestään vielä lisää voimavaroja ja itseluottamusta.\nTyöllistyminen on usein kiinni onnesta\nMinkä Bahar uskoo olevan menestyksensä salaisuus?\n– Voisi sanoa, että menestykseni salaisuus oli se, ettei minulla ollut miestä, kun tulin Suomeen. Olin vapaa tekemään, mitä haluan, Bahar naurahtaa ja viittaa perinteiseen iranilaiseen kulttuuriin, jossa naisen paikka on kotona mahdollistamassa miehen ja lasten hyvinvointi.\nBahar puhuu myös siitä, miten hän joutui rakentamaan Suomessa koko identiteettinsä uudestaan. Tietyt kohtaamiset olivat ratkaisevia. Niiden avulla hän jaksoi uskoa itseensä ja löysi tien eteenpäin.\n– En esimerkiksi koskaan unohda Uudenmaan maahanmuuttopalvelujen esimiehen kannustavia sanoja, kun hän halusi, että menen puhumaan erääseen tilaisuuteen. Minua pelotti, mutta hän sanoi minulle: Bahar, kyse ei ole suomen kielen testistä, kyse on asiantuntemuksesta.\nAllison miettii, että maahanmuuttajanaiset toisivat suomalaiseen työelämään osaamisensa lisäksi monimuotoisuutta ja eloisuutta. Työllistyminen on kuitenkin kiinni onnesta.\n– Vaikka sinulla olisi kannustajia ja mentoreita, on työpaikan saaminen kiinni siitä, että olet oikeassa paikassa oikeaan aikaan ja kohtaat oikeita ihmisiä.\nAllisonin työpäivä jatkuu toisella rekrytointihaastattelulla. Lisäksi hän suunnittelee työpaikan hengennostatustapahtumaa, joka järjestetään tänään ensimmäistä kertaa.\n– Tarkoitus on, että tapahtumasta tulee säännöllinen. Haluamme pitää huolta työntekijöidemme hyvinvoinnista.\nJuttuun on haastateltu myös tutkijatohtori Tytti Steelia WeAll-tutkimushankkeesta Helsingin yliopistosta.\nAllison Abdile, 37\n• Työntekijöiden menestyksestä vastaava johtaja WeHostissa.\n• Kandidaatin tutkinto toimistojohtamisesta ja tekniikasta Cape Peninsulan teknillisestä yliopistosta Etelä-Afrikasta.\n• Naimisissa, kaksi lasta.\nBahar Mozaffari, 41\n• Projektipäällikkö Vantaan osaamiskeskuksessa.\n• Monika-Naiset liiton hallituksen puheenjohtaja.\n• Ekonomin tutkinto Ferdowsin yliopistosta Iranista.


Koronakevään 12 oppia yhteisöllisestä oppimisesta organisaatioissa - Filosofian Akatemia Oy\n11.6. järjestettiin Learning at Work Finland* verkoston kohtaaminen, jossa 60 eri organisaatioissa oppimista kehittävää ammattilaista kokoontui vaihtamaan ajatuksia siitä, mitä olemme oppineet yhteisöllisestä oppimisesta koronakevään aikana. Tutkimamme kysymykset olivat: Mitä muutoksia yhteisöissä ja tiimeissä on tapahtunut erityisesti toimintatapojen ja -kulttuurin näkökulmasta? Mitä voimme oppia näistä poikkeusoloista ja viedä karanteenin jälkeiseen arkeen? Mitä olemme oppineet itseoppimisesta työssä?\nTämä blogi on koottu osallistujien kokemuksista ja kohtaamisissa käytyjen dialogien anneista.\n1. Vastuu omasta oppimisesta. Työelämän haavoittuvuus on konkretisoitunut monelle. Omasta kehittymisestä ja jatkuvasta oppimisesta vastuun ottaminen on korostunut entisestään, kun turvallinen “kupla”, missä suorittaa omaa työtään, on hävinnyt. On huomattu, että oppimista tapahtuu myös muissa verkostoissa kuin työssä ja omalla työpaikalla, ja esimerkiksi lomautustilanteessa näiden verkostojen arvostus on noussut. Myös vapaa-ajan yhteisöllisyys on mennyt digiin.\n2. Yksilöllisten erojen huomioiminen. Yksilölliset erot ja kyvykkyys ohjata työtään ja oppimistaan ovat korostuneet entisestään. Ihmiset reagoivat stressiin ja painetta lisääviin muutostilanteisiin eri tavoin. Kapasiteetti ja avoimuus uuden oppimiselle on erilainen riippuen mm. resursseista, oppijan mind setistä ja tilanteen pakottavuudesta. Organisaatioiden tasolla on pohdittava, miten yksilöiden kyvykkyys ja halukkuus ottaa vastuuta omasta oppimisestaan voidaan ottaa yhteisöissä vielä paremmin huomioon.\nIhmismieli ja toimintatapamme ovat kuin moderni pesukone – ohjelmia on toistakymmentä ja silti pyöritämme herkästi yhtä ja samaa ohjelmaa. Tänä keväänä olemme alkaneet nähdä muitakin pesuohjelmia ja oppia käyttämään niitä, pikkuhiljaa kokeillen.\n3. Itsensä altistaminen oppimiselle. Uuden oppiminen vaatii altistumista. Täytyy haluta altistaa itsensä keskusteluille, toisten tarinoiden kuuntelemiselle ja ennen kaikkea omien näkökulmien ja käsitysten kyseenalaistamiselle. Ihmismieli ja toimintatapamme ovat kuin moderni pesukone – ohjelmia on toistakymmentä ja silti pyöritämme herkästi yhtä ja samaa ohjelmaa. Tänä keväänä olemme alkaneet nähdä muitakin pesuohjelmia ja oppia käyttämään niitä, pikkuhiljaa kokeillen.\n4. Verkko mahdollistaa dialogin. Verkkoa on pidetty aiemmin lähinnä paikkana itseopiskelulle. Tänä keväänä on opittu hyödyntämään verkkoalustoja myös dialogisesti, yhteisen ajattelun välineenä. Parhaimmillaan etätyöskentely voi olla intensiivistä ja luovaa ja etäpalavereihin on helpompi saada kaikki paikalle.\n5. Etäkohtaaminen vaatii suunnittelua. Etäkohtaamiset vaativat huolellista suunnittelua ja fasilitointia.** Fasilitaattorin on pitänyt nopeasti oppia, miten sitoutetaan ja inspiroidaan verkossa. Nyt kun verkkoalustat alkavat olla hallussa (missä kohtaaminen tapahtuu), fokus voi siirtyä toimintatapoihin ja keinoihin (miten pääsemme toivottuun tavoitteeseen). Verkossa työskentely voi olla monimuotoista ja siellä on mahdollista huomioida osallistujien erilaiset tarpeet yksilöllisesti.\n6. Toimivin työskentelytapa edellä. Verkkoympäristöjä ja livekohtaamisia voi myös yhdistää. Tärkeätä on pohtia, milloin on hyvä tavata fyysisesti ja milloin työskentely verkossa on toimivampi ratkaisu. Erilaisia toimintamalleja ja rytmityksiä on monia: Yhden session aikana voidaan tehdä itsenäistä työskentelyä, yhteistyötä videon välityksellä, käydä pihalla puhelimitse tehtävällä parisparrauskävelyllä ja palata täyttämään yhteiskehittelydokumenttia.\n7. Huokoisuus lisää luovuutta. Etäkohtaamisista saa helposti tehokkaita, mutta miten lisätä työpäiviin ja palavereihin tärkeää huokoisuutta, joka edesauttaa epämuodollisempaa ajatusten vaihtoa ja luovuutta? Kun tekniset haasteet on taklattu, on huomattu, että monet psykologiset haasteet odottavat vielä ratkaisuja. Vaikka tiedetään hyvin, että tunneilmaisulla on tärkeä rooli kommunikaatiossa, digikanavien kautta tapahtuvassa vuorovaikutuksessa tunneilmaisu jää vielä helposti vajaaksi. Yhtenä työkaluna etätyöskentelyn yhteisöllisyyden kokemuksen ylläpitämiseen organisaatioissa on otettu laajalti käyttöön virtuaalisia kahvihetkiä ja after work-tapaamisia.\n8. Luottamuksen vahvistaminen tärkeää. Luottamus on vahvistunut esimiesten ja työntekijöiden välillä ja yksilöiden autonomian kokemus on vahvistunut itseohjautuvuusloikan myötä. Luottamuksen ylläpitäminen (myös tiimien kesken) vaatii jatkuvaa panostusta, sillä etätyössä vuorovaikutuksen haastavuus ja erillisyyden tunne nakertaa helposti yhteisön luottamusta. Luottamus ja psykologinen turva ovat yhteisöllisen oppimisen ehdottomia edellytyksiä ja haasteet näissä saattavat korostua etäaikana.\n9. Auttamisen ja armollisuuden tärkeys. Poikkeusaika on lisännyt armollisuutta. Olemme olleet kollektiivisen, yhdessä opettelemisen kokemuksen äärellä, jossa kenelläkään ei ole ollut oikeaa vastausta. Tekemällä oppimisen, yhteistyön ja osaamisen jakamisen arvo on korostunut. On tarvittu uskallusta ja rohkeutta kokeilla uutta. Niissä yhteisöissä, joissa on ollut ns. “lupa mokata”, on opittu paljon jakamalla näitä oppeja. On opeteltu pyytämään ja ottamaan vastaan apua.\n10. Opitun näkyväksi tekeminen helpompaa. Etätyö on pakottanut tekemään opittua näkyväksi. Tiedonjako on voinut jopa parantua ja kohtaamisista jää virtuaalinen jälki. Etäkohtaamiset mahdollistavat monikanavaista, yhtäaikaista työskentelyä – chatit, videot, kuvat, screenshotit, keskustelupalstat, sisäiset viestintäkanavat – valikoimaa riittää!\n11. Virtuaalisten yhteisöjen voima. Nyt kun maantieteelliset etäisyydet eivät ole rajoittaneet kohtaamisia, moni on voinut osallistua koulutuksiin ja tilaisuuksiin, joihin yleensä ei ole ollut mahdollisuutta osallistua. Maantieteellisesti hajaantuneet organisaatiot ovat oppineet tuntemaan muutakin henkilöstöä kuin vain oman toimipisteensä väen esimerkiksi esimiesten tai tiettyjen osaamisalojen yhteisillä aamukahveilla. Tarve organisaatioiden sisäisten virtuaalisten käytäntöyhteisöjen rakentamiselle on kasvanut. Organisaatiorajat ylittävät verkostot on todettu todella hyödyllisiksi ja ammatillisista someyhteisöistä on voinut saada vertaistukea ja vinkkejä nopeammin kuin koskaan aiemmin.\n12. Kokonaisina ihmisinä myös töissä. Tarpeeton pönötys on vähentynyt. Työelämässä pysytään toisinaan tiukasti työrooleissa ja -persoonissa ja poikkeusaika on tuonut työkavereita, asiakkaita ja yhteistyökumppaneita enemmän esiin kokonaisina, yksilöllisinä ihmisinä. Videopuheluiden taustatapahtumat herättävät keskustelua ja lisäävät empatiaa. Kotieläimet, lapset ja puolisot ovat tuoneet samaistumispintaa, naurun ja kokemuksen jakamisen hetkiä. Kun opimme toisistamme yksilöinä, on helpompaa myös parantaa yhteistyötä.\n*Learning at Work Finland on tällä hetkellä n. 900 jäsenen Facebook-ryhmä ja vertaisoppimisverkosto, johon kuuluu erityisesti oppimisesta työelämässä innostuneita HRD-, Learning & Development, People Development- ja muita osaamisen kehittämisen ammattilaisia.\n**Virtual Facilitation Finland – verkkotilaisuuksien vetäjät on oiva Facebook-ryhmä ja vertaisverkosto, jos haluat oppia lisää etäfasilitoinnista.


Kaapunnin kulumat tutuiksi, osa 3: Särkiniemi - Niiralan Kulma - Tervetuloa kotiin Kuopioon!\n01.08.2018 | Asukas\nReilut kymmenen vuotta särkiniemeläisenä… eikä ole kuin hyvää sanottavaa!\nSiikalahden silta yhdistää Särkiniemen ja Haapaniemen kaupunginosat. Silta valmistui kesällä 2017 vanhan ponttonisillan paikalle. (Kuva: Virpi Jäntti)\nMelkein kotiovelta alkaa luonto, ja Särkiniemi on nimensä mukaisesti veden ympäröimä, joten rantaa riittää jos mieli tekee veden äärelle. Rannat ovat Särkiniemessä ulkoilijan ja luonnonystävän mielestä varmasti parasta antia: rantapolkuja pitkin voi kiertää koko niemen Särkilahdesta Siikalahteen asti. Särkiniemeen valmistui muutama vuosi sitten hyvä uusi uimaranta pukukoppeineen ja nurmialueineen. Ja talvella järvi ympärillä tarjoaa upeat mahdollisuudet hiihtoon ja jäällä patikoimiseen.\nVuosien varrella olen kuullut jotain kerrottavan myös Särkiniemen historiasta. Täällä on ns. vanha Särkiniemi, jossa on rintamamiestyylisiä 1950-luvun puutaloja. Uudempaa Särkiniemeä ovat Särkiniementien varressa Särkilahden sillan lähellä oleva omakotialue 1970-80 -luvuilta kuten myös kerrostalot ostarin ympärillä. Tien toisella puolella ovat vielä 1990-luvun lopussa rakennetut matalat kerros- ja luhtitalot.\nEsihistoriallinen kuppikivi löytyy alueelta. Löydäkö paikan? (Kuva: Virpi Jäntti)\nIhan vanhaakin historiaa on korviini kantautunut mm. Sammalniemen huvilasta, joka paloi keväällä 2010. Sen oli rakentanut Saastamoisen teollisuussuku kesänviettopaikakseen vuonna 1910, ja se oli suvun käytössä vuoteen 1996, jonka jälkeen omistajana oli Kuopion kaupunki ja huvila oli tyhjillään vuosia. Sammalniemi vanhoine upeine punaisine huviloineen oli mielestäni yksi Särkiniemen kauneimpia paikkoja – on tosin edelleenkin, mutta kyllä oli surullinen uutinen kun kuulin tulipalosta!\nSärkiniemen ostari on tyypillinen lähiöostari, jossa menneiden vuosien kohtuullisen hyvätkin palvelut ovat pikkuhiljaa huvenneet, niin että nykyisin siellä on lähikauppa, pub, pizzeria, seurakunnan tilat ja asukastupa. Muita palveluja löytyy kyllä ostarin ulkopuolelta: kampaamo, lounaspaikka, huoltoasema, katsastusasema, autoliikkeitä sekä kiipeilykeskus.\nLohkaretie on saanut nimensä siirtolohkareista, joita Särkiniemessä on useita, tyypillistä juuri Särkiniemelle. Ne ovat rauhoitettuja luonnonmuodostelmia, jotka koostuvat tyynylaavasta ja kalkkikivestä. (Kuva: Virpi Jäntti)\nKirjoitan tätä kuistillani kuunnellen samalla keväistä linnunlaulukonserttia lähimetsästä… Tällaista idylliä voi tarjota kuopiolainen lähiö parhaimmillaan!\nNiiralan Kulma alueella\nNiiralan Kulmalla on Särkiniemessä ja Särkilahdessa yhteensä 8 asuinkiinteistöä. Särkiniemen Lohkaretie 3:ssa niistä sijaitsee neljä taloa, joista aikanaan D-talo rakennettiin vuonna 1969-70 vanhusten palveluasunnoiksi. Sittemmin kaikki Lohkaretien talot ovat normaalissa vuokra-asuntokäytössä, ja ne on peruskorjattu vuosina 2002-03 . Lohkaretien talot edustavat modernistisen arkkitehtuurin betonibrutalismia, selkeillä ja viimeistelemättömillä seinäbetonipinnoillaan. Tätä seinäbetonipintaa on koristeltu sittemmin taiteella: Lohkaretie 3A-talon seinässä on koko seinän kokoinen muraali "Oodi lähiön naisille/Kuun jumalatar". Taideteoksen teki talon seinään Ulla Laitinen vuonna 1986-87.\nLohkaretie 3A erottuu seinämaalauksellaan.\nSärkiniementie 11:n luhtitalo edustaa hieman uudempaa Särkinimen rakennuskantaa. Talo sijaitsee vehreässä pihapiirissä Särkiniemen sydämessä.\nSärkilahti on uudempi asuinalue. Särkilahden ytimessä ovat Nikun taloja Hauenkoukku 3 ja Särkilahdenkatu 5 sekä lähempänä Rauhalahden matkailukeskusta Katiskaniementie 4.\nKirjoittaja Virpi Jäntti on Niiralan Kulman asukas Särkiniemestä


Pyöräilijän suuntamerkki - Pyöräily - Suomi24 Keskustelut\nLaki määrää, että polkupyöräilijän tulee hyvissä ajoin näyttää suuntamerkki aikomuksestaan kääntyä. Useimmiten suuntamerkin näyttö tapahtuu kättä heiluttamalla.\nTiesiköhän lainlaatijat, että varsinkin oikean käden irrottaminen ohjaustangosta tekee kahvajarrullisen pyörän lähes jarruttomaksi, sillä varsinkin etupyörällä jarrutettaessa oikean käden ollessa irti ohjaustangosta, pyöräilijän on aika vaikea hallita ohjaustangon asentoa ja lopputulos voi olla vaikka mitä ja kyllä se takajarrullakin jarruttaminen vääntöä ohjaustankoon kohtuuttomasti aiheuttaa.\nMitenköhän tuo olisi vältettävissä. Riittäisiköhän pään kääntäminen suuntamerkiksi?\nJaaha, sitä ollaan taas avohoitojaksolla. Ja kyseltävää on kertynyt.\nSovitaanko, ettet lähde pyörällä liikenteeseen, jos se on noin vaikeaa?\nJoo, avohoitopotilaat asialla. Mikään laki ei käske ajamaan yhdellä kädellä.\nAsiallinen aloittaja lisäisi faktoja saadessaan tällaisia kommentteja. Perusteltu keskustelu on taitolaji. Vain trollausmielessä tehtyyn aloitukseen ei tietenkään tule kuin trollivastauksia.\nAloituksessahan on kaikki tarvittavat faktat ja selvät kysymykset.\nUskoisit nyt sitten vaan, että ei kannata pyöräillä jos ei pysty tekemään sitä sääntöjen mukaan. Suurin osa tuolla liikkuvista pystyy, eikä tee siitä ongelmaa.\nKiinnittäisin huomiota tuohon jarruttamiseen. Osaakohan aloittaja jarruttaa pyörää tehokkaasti, jos oikean jarrukahvan käytön puute merkittävästi haittaa?\nOma pyörä pysähtyy vasemman kahvan jarrutuksella paremmin :) Suhde voisi olla vasemmalla 70% ja oikealla 30%. (Perinteisesti eurooppalaisilla ja amerikkalaisilla kahvojen järjestys on päinvastainen, että en sitten tiedä kumminpäin ne on aloittajalla.)\nKenkää maahan jos ei muuten saa pyörää pysähtymään! :)\nAinakin minä olen kuullut monistakin nurin meno tapauksista, joissa syynä on ainakin osittain ollut etujarrun voimakas käyttö. Onneksi niissä tapauksissa tuli vain vähän naarmuja ja kuhmuja ja päätös varovaisuudesta.\nJos on pakko äkkiä jarruttaa ja vain toinen jarru käytettävissä, niin yleensä se onnistuu etujarrulla nopeammin. Äkkinäisissä tilanteissa voi tulla virhearvioita ja naarmuja! Ehkä joutuu valitseen pysähtyykö äkkiä naarmujen kanssa vai meneekö pidemmälle?\nMaksimijarrutuksessa takapyörän voima maata vasten on lähellä nollaa. Sitä myöten sen pyörän aiheuttama hidastuvuus on olematon. Takapyörän tehtävä on pitää fillari suunnassa.\nParasta on tietysti jarruttaa sekä etu- että takapyörällä taitojen ja olosuhteiden mukaan. Ennakointi myös kannattaa risteyksissä, niin ehtii näyttämään suuntamerkin :)\nEn ole huomannut juuri tuota jarruongelmaa, mutta alustan epätasaisuus aiheuttanut kyllä montakin kertaa yllättäviä ongelmia, kun vain yksi käsi ohjaustangolla. Täällä päin ainakin asfaltilla on kaikennäköistä pomppua, kuoppaa, uria ja urakorkeusvaihteluita. Ei kovin turvallista, kun huomio on liikenteessä, ei alustassa.\nKokeilkaapa joskus oikea käsi ilmassa jarruttamista.\nKokeilkaa samaa liukkaalla ja kaarteessa.\nKuvitelkaa mukaan yllätysmomentti, eli tilanne, jossa on oikea käsi suuntaa antamassa ja pitäisi äkkiä jarruttaa.\nMinä ainakin yrittäisin saada molemmat kädet kiinni ohjaustankoon ennen voimakasta jarrutusta.\nKannattaa pistää kypärä päähän ennen koetta.\nNäyttää yhä enemmän siltä, että sun ongelma ei ole pyörällä ajon osaamisessa, vaan liikennetilateiden ennakoinnissa.\nTilanteessa, jossa oikea käsi näyttää suuntamerkkiä ainakin minulla nopeus on muutenkin jo niin pieni, ettei yllätysmomenteille jää paljoa yllätettävää. Liikenteessä pitää olla varautunut kaikkiin mahdollisiin tuleviin tilanteisiin, ja joihinkin mahdottomiinkin. Sillä vältetään nuo mainitsemasi voimakkaat jarrutukset lähes sataprosenttisesti.\nKatsele ympärille liikenteessä ja mieti, miten ne muut selviävät.\nOikeaoppinen suuntamerkki näytetään ajoissa. Sen jälkeen ehtii hyvin vielä jarruttamaan ja kääntämään. Turha sitä suuntaa risteyksen kohdalla kääntyessä on osoitella!\nJep. Olkaluu meni poikki kun puista valunut mahla stadissa teki liukkaalla asfaltista kuin öljyttyä ja etujarrulla jartutin


Muusikoiden.net - Keskustelu - Kielet katkeavat!!\nAihe: Kielet katkeavat!!\nJoo tota multa löytyy esp-ltd v-300 kitara, jossa kielet tahtovat katkeilla todella usein (tyyliin ainakin 1 viikossa).\nKielet eivät kirjaimellisesti katkea vaaan purkautuvat tallapalojen kohdalta.. -> terävät tallapalat aika ilmiselvästi, mutta niitä on kyllä yritetty hioa, eikä tulos parantunut olenkaan.. On kyllä kokemusta soitosta toisillakin kitaroilla, eikä ainakaan niissä katkea.\nMitä tehdä asialle?? Neuvoja hiomiseen tai kannattaisiko harkita eri tallapaloja taikka uutta tallaa??\nTaitaapi olla niin että talla kokonaan vaihtoon jos ei muu auta, nuohan eivät onneksi hirveitä maksa, alle 50 euroon saa uutena kotomaalta Gotohia, minkä värisenä haluaa. No kultasesta en nyt muista.\nEihän se talla ole kuitenkaan väärinpäin siinä? Tän voit tarkistaa nopeasti esim. siittä että osottaako tallan sivulla olevat intonaationsäätöruuvit mikkeihin päin? Pitäisi nimittäin osottaa, ainakin näin periaatteessa.\ntota siis ruuvvien kiristys puoli on mikkeihin päin.. Jos aikoo ostaa uuden tallan kokonaan niin onkos mitään ehdotuksia mikä kannattaa ostaa, että varmasti toimii,, vai onko se tuo äskenen minkä mainitsit?\nDeanShredder: mutta niitä on kyllä yritetty hioa, eikä tulos parantunut olenkaan..\nHiomiseen pitää käyttää välinettä, joka tekee tasaista jälkeä eikä jätä mitään röpelöä. Otaksun myös, että uran reunoissakaan ei saa olla teräviä kohtia, muuten kielten edestakainen liike aiheuttaa lopulta kielen katkeamisen.


Pieni piilopaikka: Karvaturri\nSaanen esitellä nalleperheeni uuden jäsenen:\nSain tämän pörrönallen tänään valmiiksi, ja vaikka itse sanonkin niin se on älysöpö :) Opin viimein tekemään vähän söpömpiä silmiäkin, pitäisi tänään tehtailla niitä lisää. Pakenin taas käsitöiden pariin kun graduahdistus iski. Ensin se oireili pakonomaisena keittiön kaappien hinkkaamisena kirjoittamisen välissä, mutta paheni pian ihan totaaliseksi lamaannukseksi, ei tullut tekstiä ollenkaan. Noh, puran turhautumiseni virkkuukoukkuun ja lankaan...\nLähettänyt Kristiina klo 21.01\nVirkkuukoukku on hyvä <3 Ite turvaudun siivoamiseen, kun ei muuhun kykene. Jotenki sitä vaan lamaantuu, kun miettii, että niin pian on deadline ja niin paljon pitäis vielä tehä. Eikä enää näe omaa tekstiä, kun sen kans on niin pitkään puurtanu.\nNo niinpä! Ja minulla tulee semmonen olo, että pitäis tyyliin kymmenen asiaa saada ängettyä yhteen lauseeseen... Ihan toivotonta hommaa tuo kyllä välissä on, mutta onneksi tulee niitä flow-hetkiäkin :)\n16. lokakuuta 2011 klo 23.44\nKai postaat jotakin siitä rentoutuskellunnasta, että millaista se oli, kiinnostaa? Söpö nalle :)\nAh ja kiva kun on gradusta ahdistuneita kohtalotovereita :) Minä olen gradun suhteen... no, tuota, lähinnä olen liimaillut siihen tekstiä vanhoista esseistäni. Sitten vähän vaihtelen sanoja sieltä täältä * kyllä tämä jotenkin saadaan liittymään asiaan *\n18. lokakuuta 2011 klo 0.15\nKiitos :) Juu, kyllä minä varmaa postailen ens viikolla, jouduin siirtään sitä aikaa "terveyssyistä", meenki vasta ens maanantaina.\nKyllä ne gradutki varmasti pikkuhiljaa valmistuu (koitan vaihteeksi tämmöstä positiivista lähestymistapaa :D)... Mulla tuntuu vaan suurin ongelma olevan, että miten organisoin kaiken asian järkevästi. Pitää varmaan vaan kirjottaa kaikki ylös ja sit leikata, liimata ja askarrella.\n18. lokakuuta 2011 klo 11.28\nOi kun ihana nalle! Millä sä noita silmiä olet tehnyt, jostain nappimatskusta? Tosi kivan ja ilmeikkään näköiset!\nNiin ja P.S. Oma gradu pitäisi saada proffalle tarkistukseen viikon päästä. :) Tsemiä!\nKiitos Käsityöläinen kommentistasi! :) Silmiä teen Cernit-massasta, se on osoittautunut suhteellisen hyväksi tuohon tarkoitukseen. Yleensä pyörittelen palloja ja teen niihin pienet lenkit, jotka sitten työnnetään pään sisälle ja ommellaan kiinni. Joskus olen myös neniä siitä värkkäillyt samalla tekniikalla. Ainoa huono puoli tuossa massassa on se, että ne lenkit ei aina kestä hirveää survomista (mitä välissä joutuu harrastamaan).\nTsemppiä myös sinne graduntekoon! Oot jo ainakin paljon paremmassa vaiheessa ku minä :D