TiMoKo: heinäkuuta 2015\nOmena ei kauas puusta putoa, matkakertomus osa 3\nTässä kopio matkakertomuksen loppuosasta, uskoisin että seuraaat terveiset kuulen sitten jo ilman nettiä.\nNyt "uidaankin" sitten syvissä vesissä\nTänään se sitten iski, mukavan päivän jälkeen hiljaisessa autossa, pimenevässä illassa, ensimmäisten tähtien tuikkeessa.\nMusertava ikävä ja syyllisyys. Liikaa aikaa ajatella, liikaa hiljaisuutta, niin että kuulee omat ajatuksensa. Sen miten toisilla tuntuu olevan kaikki ovet auki tulevaisuuden suunnitelmille, kun omassa nilkassa kilisevät kahleet. Sitovat, vapautta rajoittavat kahleet.\nMillainen koiranomistaja on sellainen, joka kaiken uuden huumassa sulkee ajatuksistaan pois elämänsä keskipisteen, henkireiän ja rakkauden.\nOlen ihmetellyt sitä miten helppo on ollut olla, kulkea paikasta toiseen. Olla liikenteessä aamusta iltaan, ilman sitoumuksia, velvollisuuksia, vastuuta. Niin vaivatonta, vapaata ja huoletonta.\nMuiden suunnitelmat satuttavat salakavalasti, aiheuttavat huomaamattomia viiltoja sydämeen. Sitten kun tulen uudelleen, sitten kun muutan tänne...\nMuut tietävät tulevansa, minä en tiedä tulenko enää koskaan.\nOn pelottavaa ajatella kuinka helppoa lähteminen loppujen lopuksi olikaan. Kun lähtiessäni suljin oven perässäni, koirat jäivät sinne.\nOn ollut päiviä jolloin koirat eivät ole käyneet mielessä, edes illalla nukkumaan menon yhteydessä.\nIhmiset joiden kanssa olen tekemisissä, eivät voi koskaan ymmärtää mitä koirat minulle merkitsevät, mitä ne antavat, millainen henkireikä ne minulle ovat. Sitä kuinka paljon helpompaa minun on olla eläinten, kuin ihmisten kanssa.\nTäällä, etenkin maalla koira on vain koira, ei sen enempää tai vähempää.\nIstuin pimeässä autossa kyynelten juostessa pitkin poskia, toivoin vain ettei kukaan huomaisi. Ettei kukaan kysyisi, mistä kyyneleet johtuvat.\nNiin viattomista ajatuksista hiipi hiljainen syyllisyys. Mietin etten koskaan voisi tulla pidemmäksi aikaa tänne ilman koiria. Enkä taas voisi olettaa ihmisten ottavan minua avosylin vastaan koirieni kanssa.\nAjattelin kohtaamista koirien kanssa. Tiedän miten ne sekoavat, tai oletan niin. En tiedä kumpi satuttaa enemmän, se että näkee miten ne eivät pysy nahoissaan, vai se jos ne ottavatkin vastaan olkiaan kohotellen.\nEn tiedä sitäkään miten itse reagoin. Olenko vain tyyni, niin kuin pitäisi, niin kuin olisin ollut poissa vain muutaman tunnin. Vai menetänkö itsehillintäni täysin.\nYhden asian kuitenkin tiedän. Kukaan ei saa sitä nähdä, se on vain minun ja koirieni välinen asia, ei kenenkään muun. En ylipäätään voi sietää sitä ajatusta, että joku näkee minut heikkona, kyyneleet poskilla valuen. Minä itken yksin tai koirieni kanssa, muille se ei kuulu millään lailla.\nJuttelin täällä yhtenä myöhäisenä iltana erään miehen kanssa. Kun hän kuuli ikäni, jonka jouduin ajokortista vieläpä todistamaan, hän kysyi miksi näkee minut täällä ensimmäistä kertaa vasta nyt. Kun kerroin syyn, hän katsoi minua pitkään ja kysyi sitten rakastanko minä koiriani liikaa, ja vastasi siihen itse sanoen, että taidat rakastaa. Voiko liikaa rakastaa? Tähän kysymykseen on helppo vastata niiden, joilla ei ole koiraa ja monen sellaisenkin jolla on koira. Voiko väärin rakastaa, siinäpä toinen kysymys.\nEivät koirat olleet ainoa syy kyynelille, edes yksin syyllisyys ei niihin riittänyt. Heikkona olemisen ohella inhoan seuraavaksi eniten jäähyväisiä. En tiedä mitä sanoa ihmisille, kun sanat eivät kuitenkaan riitä kertomaan tarpeeksi. En haluaisi itkeä. Vaikeinta on se, kun ei tiedä näkeekö toista enää tässä elämässä.\nTiesin, että jos en nyt lähde tänne, en lähde ikinä. Tuntuu pahalta ajatella, että voisin vaikka jäädäkin. Toisaalta jo tämän vajaan kolmen viikon aikana, etenkin tänä iltana olen huomannut kaipaavani kotiin.\nKaipaavani raitista ilmaa, maan ja kesän tuoksua sateen jälkeen. Suomalaista metsää, käen kukuntaa.\nSuoraan kraanasta juotavaa puhdasta, hyvänmakuista vettä. Omaa aikaa ja tilaa ympärille, hiljaisuutta. Yöllisiä melonta retkiä koirien kanssa, kuutamouinteja yksin tähtitaivaan alla.\nYksinäisyyttä, ei sydäntäsärkevää vaan luonnollista, sitä mitä tarvitsen elääkseeni, ollakseni parempi ihminen, pystyäkseni olemaan ihmisten kanssa.\nSamaan aikaan tuntuu haikealta lähteä, jättää taakseen nämä ihmiset ja paikat. Kun lähden, osa minusta jää tänne. Tuntuu vaikealta jatkaa elämää siitä, mihin se jäi. Olla se ihminen, joka olin ennenkin. Mörökölli, yksinäinen susi. Ihminen joka tarvitsee tilaa hengittääkseen, rauhaa, hiljaisuutta ja vapauden.\nTiistaina ajelen aamusta aikaisin Helsinkiin, edellä kuultujen terveisten perusteella matkaajat ovat saaneet kokea jotain sellaista, joka on jäänyt loppuelämäksi lähtemättömästi mieleen. Mielenkiinnolla saan varmasti vielä pitkään kuunnella ja kuvien perusteella katsella reissuterveisiä.\nVarmasti lisäilen jossain välissä vielä jonkin verran tännekin kuvia, kunhan ne saadaan reissun jälkeen ensin koottua edes jonkinmoiseen järjestykseen.\nLähettänyt Kalle Kairankiertaja klo 12.34\nMatkakertomus osa 2\nEli tässä vielä vähän lisää matkakokemuksia.\nIltanuotiolla istuskellessa pohdiskelimme kuka jaksaisi lähteä aamulla aikaisin, päivän valjetessa harmaakarhu jahtiin. Olin heti vapaaehtoinen ja niinpä meitä nousi neljä ihmistä aamulla viideltä suurten odotusten vallassa. Ihan virkeä olo ei ollut, väsytti melkoisesti, lyhyeksi jääneitä yöunia oli takana niin monet. Tuona yönä olin nukkunut vain viisi tuntia ja vesi kielellä katselin porisevaa kahvipannua kaasulevyn päällä, ei haitannut vaikka sain tietää että kyseessä oli edellisen illan kahvi jota vain lämmitettiin.\nSain tutustua kertakäyttöisen styroksikupin petollisuuteen. Kämmentä vasten kuppi ei tuntunut yhtään lämpimältä, menin totaaliseen lankaan ja hörppäsin ihan kunnolla. Onneksi en istunut vielä autossa, melkoisen pyrskäyksen sain aikaiseksi kun syljeskelin tulikuuman kahvin suustani pitkin pihamaata. Hyi, siinä paloi niin kieli kuin huuletkin.\nLähdimme mökin pihasta puoli kuuden aikoihin, sain varoituksen ettemme välttämättä näe karhuja ollenkaan ja tähtäilyn oli tarkoitus tapahtua kiikareiden ja kameran linssin läpi. Siitä huolimatta että mukana oli myöskin käsiase ja karhuspray, varmuuden vuoksi.\nAjelimme hiljaksiin ja teimme äkkipysähdyksen, kun havaitsemme karhun metsässä. Pettymyksen huokaus karkasi kaikkien huulilla kun karhu osoittautuikin mustaksi emolehmäksi ja vasikaksi. Pian tien vasemmalta puolelta osui kuitenkin silmiin saksanhirvi naaras, siinä vaiheessa kun auto oli peruuttanut takaisin ja kamera hollilla, oli elkki tiessään.\nTäällä ajellessa on ihmeellisestä, että eläimiä ja elämää on kaikkialla ympärillä. Kotkia ja haukkoja liitelee taivaalla, tien pientareet ja metsän pohja vilisevät pieniä eläimiä, jonkin sortin pieniä myyriä ja ennen kaiken useampia erilaisia maaoravia. Oksistot, puut, puistot ja pihamaata vilisevät oravia, niitäkin on kahta tai kolmea erilaisia. Jäniksiä ja jäniksen poikasia näkyy myöskin kaikkialla.\nNiin vuoristossa kuin preeriallakin, pienistä maalaiskylistä puhumattakaan, riittää hirvieläimiä joka mutkan taakse. Peuroja ja jonkin sortin antilooppeja näkyi kaikkialla vuoristossa. Saksanhirvien esiintymisalueille päästyämme, näkyi niitäkin paljon. Isoissa laumoissa joissa on kymmeniä ja kymmeniä eläimiä.\nTien oikealla puolella kaukana näkyi hirviä, niitä samanlaisia kuin Suomessakin. Kiikarit, mikä ihana keksintö.\nLähdimme nousemaan korkeammalle vuoristoon, peuroja näkyi molemmin puolin tietä, lähempää ja kauempaa. Saksanhirvi lauma laidunsi tyytyväisenä ylempänä rinteessä.\nLiikuttavin näky oli yksinäinen bambi tien reunalla, pienoinen katseli meitä kauan viattomilla silmillään, kunnes honteloin jaloin hypähteli metsän suojiin. Peuran vasa, ensimmäinen jonka sain nähdä niin läheltä. Hetkeä myöhemmin näimme naaras peuran, jonka salaa mielessäni toivoin olevan tuon pienen bambin emo ja näiden vielä löytävän toisensa.\nOli mukavaa seurata eläinten touhuja kiikareilla. Pystyin katsomaan nuorta saksanhirvi urosta silmästä silmään. Nähdä miten se jähmettyneen tuijotti meitä, laskea sen silmäripset ja nähdä miten sen sieraimet värisisivät.\nLämmintä oli vain muutama aste, aamulla lähtöä odotellessani pystyin seuraamaan miten hengitys huurusi ilmassa. Auringolle on kuitenkin ihmeellinen voima, hyvin nopeasti se alkoi lämmittää.\nPaluumatkalla pysähdyimme etsimään hirviä kohdasta, jossa olimme niitä aikaisemmin nähneet. Haeskelu tuotti tulosta, kolme sarvipäätä hyödynsi aikaansa parhaalla mahdollisella tavalla. Yksi kävi maahan pitkälle lepäämään, kaksi muuta keräsi energiaa nauttimalla maan antimia. Miehet halusivat lähemmäksi, ja niinpä lähdettiin hissun kissun hiippailemaan eteen päin.\nHirviä kiikaroidessani mietin, että olen tainnut saada uuden harrastuksen ja ei voi kuin toivoa, että Suomessakin näkisi metsän eläimiä yhtä paljon.\nMoneen kertaan ole tainnut jo mainita, että vuorilla on yhä lunta vaikka eletään yli heinäkuun puolivälin. Muutamat miehet olivat käyneet näillä vuorilla ja metsissä toukokuussa, kun tie ensimmäisen kerran aukaistiin. Kinokset olivat yltäneet liki yli miesten päiden, niin uskomatonta.\nMuut kyytiläiset muistelivat millä peltoaukealla tai metsän reunalla olivat karhuja nähneet. Meidän varhaisen sunnuntai aamun etsintä retkelle ei karhuja mahtunut. Vaan en tuntenut pettymystä, olin saanut nähdä niin paljon muita eläimiä. Edellisenä iltana murmeleitakin, vai mitä lie oravaa suurempia maaeläimiä.\nAamiaisen jälkeen, joka muuten jälkeen kerran oli erinomainen ja kävi varsin hyvin myös varhaisesta lounaasta, siivosimme majoitustilat, pakkasimme autot ja lähdimme jälleen liikenteeseen, suunta jälleen ylöspäin. Vuoren huippu ylsi jälleen yli 1000 jalan korkeuteen ja edessä oli 3 mailin kävelylenkki intiaanien pyhälle paikalle ja takaisin. Matkalla pysähdyin kuuntelemaan miten lehmien ammunta kantautui pitkin vuorten rinteitä laumalta toiselle ja kuului hyvin ylös asti. Ihmettelin mikä aiheutti moisen tiedoitustulvan, sillä tämän reissun aikana en ollut kuullut yhdenkään nautaeläimen ääntelyä biisoneiden mölinää lukuunottamatta.\nIntiaanien pyhäpaikka oli kaunis, mielenkiintoinen ja melkoinen mysteeri tämän päivän ihmisille. Kuka tai miksi paikka rakennettiin, ei tiedetä tarkasti ja tieto vaihtelee eri lähteiden mukaan. Tiedemiesten mukaan vanhin paikalta löydetty esine on vain reilun kolmensadan vuoden takaa, intiaanit puolestaan kertovat että paikka olisi ollut jo valmiina ja olemassa jo kauan ennen kuin he alkoivat sitä käyttää, kolmisen sataa vuotta sitten.\nTiesittekö, etteivät intiaanit kävele koskaan (ympyrää) vasemmalle. Näin kertoi pyhällä paikalla vierailemassa ja rukoilemassa ollut intiaani. Minä en tiennyt sitä, enkä tiennyt sitäkään että vielä muutamia vuosia (tai vuosikymmeniä) sitten intiaanit eivät saanet julkisesti käydä rukoilemassa tai suorittamassa rituaalejaan omilla pyhistä paikoillaan. Laki kielsi sellaisen toiminnan.\nEniten tuossa paikassa minua kiehtoi sadat, ellei jopa tuhannet amuletit, korut ja nauhat jotka korostivat koko alueen kiertävä aitoja. Uskomattoman kauniita, tarkkoja pieniä yksityiskohtia, värikkäitä, yksivärisiä, luita, sulkia. Kaikki hiljalleen tuulen mukana heiluen. Tuntui samaan aikaan ihmeelliseltä ja toisaalta tungettelevalta seistä ja kuunnella miten intiaani lauloi ja "joikasi" omalla kielellään, katse kohotettuna kohti taivasta.\nMatka jatkui takaisin päin, hetki aikaisemmin olin katsellut alhaalla avautuvaan laaksoon ja ihmetellyt sen laajuutta. Oli hämmentävää saada tietää, että tuohon laaksoon mahtuisi kaksi Sveitsiä. Olin kulkenut hetken jo syviin mietteisiin vaipuneena, kun minulta kysyttiin olinko mennessä kuullut sen lehmien mölinän. Olinhan minä ja kovasti ihmetellyt sitä, mikä sen aiheutti. Joku toinenkin kantoi kiikareilla mukanaan, se onnellinen oli nähnyt karhun alempana vuoren rinteillä. Ei siis ihme, että lehmien varoitusärjestelmä oli käynnistynyt ja tieto kulki laumalla toiselle. Olisin halunnut nähdä karhun, kolmannen tällä reissulla, mutta tällä kertaa kiikareista ei ollut apua. Näin vain miten ryhmä kerrallaan lehmät kerääntyvät yhteen ja lähtivät siirtymään eteen päin.\nEnnen sivistyksen pariin paluuta lähdimme käymään vielä yhdellä vesiputouksella. Kukaan ei vain muistanut, miten pitkän laskeutumisen takana se olikaan. Paikka oli hätkähdyttävät upea, korkealta vuorilta valuvat vesimassat, jotka putosivat kuohuen alapuolella olevaan lampeen. Vuoren seinämässä mielenkiintoisen oloinen luola ja pieni ihana virtaus yhä alaspäin.\nJos olisin tiennyt mitä kovan työn takana vesiputouksen ihailu ja paluu takaisin ylös on, en olisi lähtenyt. Asioilla on kuitenkin aina kaksi puolta ja kannan varmasti tuonkin paikan muistoa sydämessäni pitkään. Siitä huolimatta että keuhkot haukkuvat vereslihalla happea, sydän yritti hakata itselleen reittiä ulos rinnastani ja hapeton veri kohosi korvissani saaden lihakset tärisemään holtittomasti.\nJo ensimmäisen jyrkän nousun jälkeen tunsin miten kurkkuun sattui ja sitä aristeli kuin se olisi hiekkakylvyn saanut. Jatkoin sisukkaasti matkaa tietäen, että jos nyt pysähdyn tulee liikkeelle lähteminen olemaan joka kerran vaikeampaa. Siispä pistin vain tasaiseen tahtiin tossua toisen eteen, kunnes huohotin ääneen, vähensin vaatetusta pysähtymättä sillä pelkäsin etten pysähtyminen jälkeen pysty enää jatkamaan. Lopulta juuri ennen huippua oli kuitenkin pakko seisahtui hetkeksi, en kuullut enää muuta kuin veren kohinan korvissani ja sen miten sydän löi epätoivoisen kerta toisensa jälkeen. Pelkäsin saavani sydänkohtauksen. Pienen hengähdystauon jälkeen kävelin viimeiset kymmenet metrit ylös ja jatkoin kävelyä vielä kunnes alkoi tuntua ihan hyvältä, sydän ja keuhkot rauhoittuvat, hengitys tasaantui ja lihakset tuntuivat olevan maitohapoista vapaat.\nEn ole koskaan elämäni aikana ollut yhdenkään urheilusuorituksen jälkeen niin loppu, että olisin voinut kaatua kuolleena maahan. Tuon viidensadan metrin laskeutumisen ja toisaalta sitten monta kertaa pahemman nousun jälkeen tunsin totisesti antaneen kaikkeni ja vielä vähän enemmän.\nSellaista se on kun omaa kahmalo kaupalla suomalaista sisua, typeryyttä ja periksi antamattomuutta. Näin jälkeen päin miettien kokemus oli ihan huikea, ihmeellistä miten vain 500 metrin aikana ihminen ihminen voi saada ajettua itsensä niin loppuun, kun painaa menemään kehon viestejä, toiveita ja hätähuutoja kuuntelematta.\nMaanantai aamuna nousimme paikallista aikaa kuudelta ja 6.40 starttasimme kohti "kotia". Istumalihasten muistissa tuska ja omassa mielessä tieto, että ajoaikaa olisi kyseiselle päivälle varattu arviolta 11 12 tuntia ja kilometrejä 1280.\nMuutaman tunnin päästä pysähdyttiin kahvitauolla Mc Donalsiin. Kahvin siaan tilasin itse mieluummin ison mansikka pirtelön. Olen syönyt Suomessa monesti mäkin pirtelöitä, mutta en koskaan sellaista jonka päällä olisi kermavaahtoa ja kaiken kruunaisi kirsikka. Tosi kruunaamisesta voidaan olla montaa mieltä, kirsikka ihan menetteli, pirtelö itsessään oli kyllä erinomaisen hyvää.\nAlkumatkasta ajattelin ollutta, mennyttä ja tulevaa. Saatoinpa ehkäpä vähän haaveillakin. Sitä mitä ajattelin, en taida paljastaa. Ajattelu tapahtui silmät kiinni, aurinkolasit silmillä. Niin paljon oli tullut nähtyä, että silmät tarvitsivat lepoa säästääkseen ylirasittumiselta. Vääjäämätön tapahtui ja neljän tunnin yöunen jälkeen nukahdin armolliseen uneen auton kulkiessa tasaisesti eteen päin.\nEdellisenä iltana olimme laskeutunut alas viimeisten vuorten rinteitä pitkin kiemurtelevia teitä pitkin laajalle tasangolle. Olo oli haikea, toisaalta ehkä helpottunutkin. Takana päin olivat elämäni järisyttävimmät kokemukset, sydäntä särkevän kauniit maisemat, kymmenet paikat joissa sydän ja sielu lepäsivät.\nKotimatkalla torkahdusten välissä katselin ympärilleni laajana leviävää preeriaa, laiduntavaa karjaa, hevosia, liikennettä. Tiesin, että täällä voisin elää, olla onnellinen ja unelmoida, kaikkea sitä mitä kotonakin. On vaikeaa verrata kahta maata keskenään, joista toista on rakastanut ja arvostanut koko elämänsä ajan, toiseen vasta ihastunut ja rakastunut. Niin paljon hyvää ja uskomattoman kaunista on niissä molemmissa, eikä kummankaan nurjan kurjia puolia voi kuitenkaan unohtaa.\nTäällä on kaikki niin uutta ja ihmeellistä, kotona tuttua ja turvallista.\nAuton ikkunasta liikennettä seuratessa ni suorastaan hätkähdin ja kaivoin saman tien kynän ja paperia esiin. Ohi vilahtaneen ajoneuvon synnyttämä ärsykkeen seurauksena syntyi seuraava lyhyt tekstin pätkä.\nOlen melkein unohtanut kertoa yhden minua ihmetyttäneen asian liikenteestä. Kun perheet lähtevät tien päälle valtavilla asuntoautoillaan ja suuntaavat vuorille, on kapeilla vuoristoteillä näppärämpää liikkua pienemmillä autoilla. Polttoaine kuluja säästyy huomattavasti, kun ottaa pienen auton hinaukseen asuntoauton taakse. Sehän olisi kuitenkin kovin ikävää jos joku joutuisi yksinään, valppaana istumaan hinattavan auton kyydissä. Siispä sen sijaan autot kytketään asuntoauton perään kiinni, jollain tavoin saman kaltaisesti kuin peräkärryt meillä Suomessa. Pienempi auto rullaa mukavasti perässä ja elämä on helpompaa vuoristossa kun jättää ison asuntoauton leirintäalueelle ja seikkailee pienemmän auton kanssa. Tottahan se on, ainakin jos harrastaa yhtä paljon u-käännöksiä kuin me tällä reissulla.\nJokainen on varmasti Suomessa nähnyt miten asuntoauton takatelineellä kuljetetaan kätevästi pyöriä. No täälläpäin niillä näyttää kulkevan yhtä kätevästi myös skootterit.\nHenkilöautojen peräkoukkuihin saa puolestaan kätevästi kiinni isot telineet, joilla kulkee mukana kätevästi niin polttopuut, kuin isot kylmälaukutkin. Ja ne ovat oikeasti isoja, kylmälaukut siis.\nTäällä on hätkähdyttänyt moni asia, mutta hätkähdyksen lisäksi pientä naurun tyrskettä väsyneissä matkalaisissa aiheutti moottoripyöräilijä, joka kuljetti mukanaan, moottoripyörän kyydissä polkupyörää. Naureskellen pohdiskelimme sitä, että onnistuukohan sama myös toisin päin. Niin että pyöräillessä moottoripyörä kulkee näppärästi polkupyörän takahällärillä. Mene ja tiedä, täällä kun kaikki tuntuu olevan mahdollista.\nLopulta iltasella takana oli 184 tuntia kestänyt reissu Lännellä. Kilometrejä ei kertynyt ihan mahdottomasti, jonkin verran nyt kuitenkin, kaikkialle kun on joko pitkä tai tosi pitkä matka. 4880 km tuntui kuitenkin istumalihaksissa ihan siedettävältä, pidempien pätkien jälkeen ylösnouseminen sen sijaan tuotti välillä pieniä vaikeuksia ja olo oli kuin puusta veistelyllä, ei kovin ollenkaan.\nJokaisella reissulla täytyy olla kunnon loppuhuipentuma. Niin oli tällä meidänkin reissulla. Että ihmisen pitääkin olla 26 ja lähteä valtameren taakse asti, ennen kuin pääsee elämänsä ensimmäiseen autopesuun. Ja millaiseen pesuun, sieltä löytyi ledivalot ja kaikki, värillistä saippuaakin. Ai että, täällä voisin ihan omaksi ilokseni käydä autopesulassa vaikka joka päivä. Saisipa käytettyä pihistellyt rahat edes johonkin joka ei aina olisi niin kovin järkevää.\nSaapa nähdä, liekö tämä matkakertomuksen viimeinen osa. Niin suuren vaikutuksen tämä maa on minuun tehnyt, ettei jäljellä taida olla enää yhtään sanoja, ei mitään sanottavaa.\nEli minä jään odottelemaan mahdollisia täydennyksiä reissaajalta. Valokuvia lisäilen kertomukseen varmaan sen jälkeen kun kuvat kulkeutuvat tänne Suomen puolelle.\nLähettänyt Kalle Kairankiertaja klo 7.24\nKoirien hoitoa ja matkailua, vieraskynästä\nKun toinen saa kokemusta monen koiran kanssa toimimisesta niin toinen saa mahdollisuuden hankkia uusia kokemuksia aivan muista asioista. Voittajia molemmat\nHoitokoirieni omistajan kynästä reissun varrelta, kirjoittajan luvalla tietenkin.\nTeksti on mielestäni niin mielenkiintoista, että halusin sen jakaa luettavaksi sellaisillekin, jotka siihen ei muuten pääsisi "käsiksi"\nPäivämäärät on julkaisupäivän mukaan\nHuomen aamulla neljältä starttaa auto ja lähdetään ajelemaan kohti villiä länttä... jännittääkö, no enpä tiedä, enkä tiedä sitäkään milloin mua tavoittaa seuraavan kerran, kun nytkin olen ollut tavoitettavissa hyvin vaihtelevasti...\nTänä yönä pitäisi tulla kunnon myrsky ja kun käytiin ajelemassa, niin koko ajan taivaan rannassa välkkyivät salamat, ilma on yhtä raikas kun lehmän henkäys ja väreilee odotusta tulvillaan.\nSaapa nähdä näyttääkö aamulla maailma toisenlaisesta.\nKotona on koirilla tiettävästi kaikki hyvin ja kanitkin toistaiseksi hengissä. Itse täällä hiljaa itsekseni ihmettelen eläinten elämää ja olemista. Heti ensimmäisenä iltana näin ei kenenkään kissan, enkä muista koskaan nähneeni sen kurjempaa olentoa. Luurangon laiha ja paikoitellen karvaton. Auton alle jääneitä eläimiä näkyy siellä täällä, kurjimmalta tuntuivat ne pesukarhun poikaset jotka olivat jääneet auton alle tänään.\nKoiria pidetään joko pihalla vapaana, tai pienen pienissä häkeissä kovalla alustalla. Koiria olen nähnyt lenkitettävän vain isoissa kaupungeissa ja kansallispuistossa. Vaikka koiria näkee kaupungilla paljon (vajaassa tunnissa kymmenkunta) remmirähjiä ei tunnu olevan. Kissat juoksentelevat vapaina, ja sitä pidetään vain hyvänä kun ne pyydystävät jyrsijöiden lisäksi myös "kanin poikasia".\nVillieläimiä, lähinnä saaliseläinten muodossa näkyy kaikilla, olen muutaman päivän aikana nähnyt haukkoja, kotkia, haikaroita ja kurkia enemmän kuin koko (aikaiseman) elämäni aikana. Oravista, jäniksistä ja peuroista puhumattakaan.\nTänään näin rekan joka oli lastattu tupaten täyteen kanoja, ties minne matkalla ja kuinka kauas...\nHaisunäätiä olen nähnyt vain auton alle jääneinä ja sen on kyllä ohi ajettaessa haistanutkin. Autoilla ajetaan miten sattuu ja yhtäkkiä vastaan saattaa tulla golfauto tai ruohonleikkuri, jonka peräkärryssä istuu lapsiperhe. Kaikista hulluinta on moottoripyöräily ilman kypärää ja se että jos lainvalvoja näkee että autosta roskataan luontoa, voi saada 700 dollarin sakot.\nKun käy ostoksilla on turha sokeasti tuijottaa hintalappuja, verot kun lisätään päälle vasta kassalla. Kaikki myyjät on ärsyttävän pirteitä ja teennäisen ystävällisiä. Ärsyttää varsinkin väsyneenä.. kerran meinasin vastata myyjän kysymykseen "onko tämä sinulle" että "ei ole kun ihan muuten vain sen tähän toin ja seuraava maksaa.." vaan enpä sanonut.\nMaisemat on upeita, maissi kasvaa silmissä ja monta todella käymisen arvoista paikkaa on tullut käytyä tsekkaamassa ja tutkimassa. Eilen Aamulenkillä säikyttelin lehmiä, ihan vain olemalla olemassa ja kävelemällä tien laitaa. Niitä oli hupaisaa seurata.\nPikkulintuja lentelee kaikkialla, ihania pieniä kauniita ja kirjavia. Sirompia kuin Suomessa. Ne laulavat aamusta iltaan (luulisin, en ole ollut päivä aikaan kuuntelemasa) ja sirkutus kuuluu ihanasti sisään asti.\nLaukausten kuuluminen on arkipäivää, kukaan ei noteeraa niitä mitenkään. Itse kyllä kun edellisiltana meloin pimeässä järvellä, toivoin ettei kukaan luule minua sorsaksi...\nVesi haisee, niin järvivesi, kuin käyttövesikin. Raudalle. Ei luulisi olevan hemoglobiinin kanssa ongelmia kun täältä lähtee.\nUimaan en ole mennyt, en Suomessa, enkä vielä täälläkään. Ajatus kilpikonnien ja kaikkien niiden isojen kalojen seassa uimisesta ei houkuttele yhtään.. Kuten eivät järvetkään. Niiden vesi Suomessa on paljon puhtaampaa kuin täällä. Moni lampi on kasvanut umpeen tai aivan leväinen. Pienet järvet ja varmaan isommatkin pikkuhiljaa rehevöityvät perässä, eikä kukaan tee mitään. Mitähän tämän 10 000 järven osavaltio näyttää 10 tai 100 vuoden kuluttua... Montako järveä on jäljellä?\nTuulikellot tanssivat villisti ulkona, myrsky on täällä, sen kuulee hyvin sisälle asti.\nEipä kai tässä auta muu kuin ummistaa silmät ja käydä nukkumaan myrskyä kuunnellen. Muutaman tunnin kuluttua olisi tarkoitus lähteä, jos se on turvallista ja onnistuu.\nAmerikassa kaikki on suurempaa, sanotaan. Tavallaan se on totta. Olimme ajelemassa vuoristossa päämääränä Wyoming, kaikkien nousujen, laskujen, mutkien ja henkeäsalpaavan kauniiden, jylhien ja uskomattomia upeiden maisemien jälkeen, jouduimme sateen yllättämiksi.\nSade oli aivan ihanaa, minun mielestäni ja sen vaikutus jotain tajutonta. Lämpötila laski saman tien 20 asteella kun ensimmäiset vedipisarat koskivat maahan. Eikä se liene ihme, jokaiseen vesipisaraan mahtui vettä varmasti desin verran.\nAutot ovat isoja, isompia ja valtavia. Asuntovaunut isompia kuin pienet omakotitalot Suomessa. Kaiken lisäksi niitä pystyy jatkamaan lisäsiivillä eteen, taakse ja molemmille sivuille.\nTeiden pientareet maalla ovat leveämpiä kuin kävelytiet Suomessa. Sen sijaan vuoristossa niitä oli hädin tuskin ollenkaan, kapeilla ylös kipuavilla teillä.\nVuoren huipulle kun kapuaa (autolla), tuntuu siltä kuin olisi maailman laella. Maisemat jatkuvat silmän kantamattomiin. Kovin kuninkaalliseksi sitä ei kuitenkaan itseään tunne, päin vastoin melko pieneksi, hiljaiseksi ja nöyräksi.\nBiisonitkin olivat valtavan kokoisia ja preeria niin laaja, että sinne pieni ihminen helposti eksyy ja katoaa. Jotenkin tuntuu ihan käsittämättömältä se, miten ihmiset ovat siellä entisaikoina selvinneet hengissä. Sen elämän on täytynyt olla kaukana niistä kauniista, romanttisista mielikuvista, sen on täytynyt olla uskomattoman raskasta ja raakaa työtä armottoman taivaan alla.\nSoija ja maissipellot jatkuvat silmän kantamattomiin, keltaiset viljapellot tuovat pientä vaihtelua vihreälle peltomerelle.\nIsoissa järvissä kulkevat valtameri laivat, tähtitaivaan laajuus saa pään pyörälle. Eilen istuimme neljän Usan presidentin pään alla, niiden kallioon hakattujen.\nPystyyn kuolleita puita on kaikkialla, ja vuoren rinteillä vielä tuplaten maahan kaatuneita. Hirmuisen on ne voimat, jotka puunrunkoja ovat vääntäneet mutkalle ja lopulta katkaiseet.\nKarjalaumat valtavan kokoisia, mutta onnellisen oloisia. Kuka nyt ei olisi, laajalla preerialla. Vasikat juoksentelevat siellä täällä, päivän paahteessa lehmät pääsevät vilvoittelemaan preerialla oleviin pieniin lampiin. Suuresta pääluvusta huolimatta koko lauma tuntuu toimivan sulassa sopusoinnussa.\nJos on ruoho on aidan toisella puolella vihreämpää, voi koko karjalauma siirtyä moottoritien alta tien toiselle puolelle ja jatkaa laiduntamista.\nKoiria näkee edelleen paljon, yleisillä uimarannoilla, leirintäalueella, nähtävyyksien luona. Koirat ovat samaa koko luokkaa kuin Suomessa, eivät suurempia tai juurikaan sen pienempiä. Kaiken kokoisia. Ne matkustavat milloin mitenkin. Itsestä hurjimmalta tuntuu ehkä seurata koiria jotka matkustavat avolavojen lavoilla, tai moottoripyörän kyydissä. Etenkin eilen vuoristossa oikein sydäntä riipaisi, sen pienen Yorkin puolesta, jonka koppa oli nostettu moottoripyörän takaosaan, matkatavaroiden päälle. Sieltä se kurkotteki ulos maisemia katsellen, kun moottoripyörät lähtivät laskeutumaan alas vuoren rinteitä kiemurtelevia teitä.\nJouduimme myrskyn silmään eilen, jälleen. Mahtava kokemus, vaikkakin aika pelottava. Salamat valaisivat taas koko taivaan, sen joka vielä hetki aikaisemmin oli hohtanut punaisena, kuin koko kaupungin polttava tulipalon leimu. Punaisena hohtava taivas oli kuin valtava hyökyaalto, joka hetkenä minä hyvänsä vyöryy meidän niskaan. Ja me emme ajaneet sitä karkuun, vaan suoraan sitä kohti. Ajattelin hiljaa mielessäni, että tältä maailman loppu varmasti näyttää.\nEi tullut maailmanloppua, vaan hirmuiset tuulen puuskat ja sade jotka tekivät ajamisesta heti 100 kertaa haasteellisempaa. Ja vettä tuli kuin Suomessa konsanaan, mutta potenssiin kymmenen. Saatiinpa sitten oikein kunnon raekuurokin, kun odotettiin autossa sopivaa tilaisuutta poistua. Vesi valui katuja pitkin kuin koskessa konsanaan, eivät sanat riitä mitenkään kertomaan sitä, mitä täällä näkee ja kokee.\nJa sitten meille vielä sanotaan että "kyllä teillä suut loksahtaa auki, kun näette mitä on vielä edessä."\nMaanantaina ajettiin 14-15 tuntia ja eilen kutakuinkin 12 tuntia, taukoineen. Ja tänään jatketaan.\nMe ollaan lännellä, niin kuin täällä päin sanotaan.\nKummallista, kun muutama ihminen on kehunut noita lyhyitä "pakinoitani"elikäs kevyehkösti kirjoitettuja matkakertomuksia, suorituspaineet iskivät oikein olan takaa.\nTuntuu juuri siltä, kuin tuntuu silloin kun juoksee vuoristossa, jossa ilma on ohuempaa. Hegästyttää melkein ennen kuin on edes lähtenyt liikkeelle.\nViime päivät ovat kuluneet tätä uutta maailmaa ihmetellen ja hämmästellen. Suurimman osan ajasta sitä on vain täysin sanaton.\nAamulla kuudelta kun herää, ehtii nähdä ja kokea paljon enemmän, kuin silloin jos nousisi vasta myöhemmin. Loogista, eikö totta. Meidän matka-aikataulumme ei ole tiukka kuin yhden asian suhteen. Aamulla kuudelta on noustava, jaksoi tai ei, tosin ettei menisi ihan liioitteluksi niin paljastettakoon, että onhan sitä herätty välillä 6.15 kin, eli joustoa löytyy ihan mukavasti.\nAamut ovat jotain ihan parhautta, ja uskokaa tai älkää, sen suurempia ylistyssanoja ei tältä illanvirkulta ja aamuntorkulta voi saada. Jos totta puhutaan, tämän viikkoisen reissun aaamusta kaunein on ollut se ensimmäinen. Aamu jolloin lähdimme liikenteeseen siinä vähän neljän jälkeen.\nAjelimme läpi uinuvan preerian, kun auringon ensi säteet tulivat näkyviin pilvipeitteen pienestä raosta. Sitä (kin) on vaikeaa sanoin kuvailla, mutta se näytti ja tuntui syvällä sisimmässään siltä, kuin maa olisi hohtanut valoa ja lämpöä. Se oli jotain ikimuistoisen ihanaa. Ainoa pieni harmillinen seikka oli se, että aurinko nousi idästä ja me olimme matkalla länteen. Upea auringon nousu jäi siis selkämme taakse.\nJoskus on sellaisia asioita millä täytyy leuhkia, surullista sinänsä että vaikka inhoan leuhkimista, taidan silti leuhkia nyt vähän. Kuinka moni voi sanoa olleensa aamupalalla Mc Donalsissa aamulla seitsemän aikoihin Amelia Earheartin serkun kanssa?! Niille jotka eivät Amelia Earheartia muista, voisin suositella pikaista palaamista historian kirjojen äärelle.\nEi vainen, leikki leikkinä, vaikka se olisi kuinka totista tahansa.\nTuntuu ihan uskomattomalta, että nyt eletään jo torstai-iltaa, tai koti-Suomessa perjantai aamua. Näiden päivien aikana on saanut nähdä ja kokea niin paljon, ettei sitä voi pienen ihmisen mieli ymmärtää ja käsittää, saati sitten käsitellä.\nEilen ajelimme vuoristossa ylös alas, vuorotellen. Sen verran korkeus erot tuntuivat tällaisen kokemattoman matkailijan elämään vaikuttavan, että korvat menivät aina välillä lukkoon ja kovasti sai nieleskellä ensi alkuun. Pahimmilta päänsäryiltä on kuitenkin vältytty ahkeran tankkaamisen myötä. On juotu niin vettä, kuin Gtäkin, pullo poikineen.\nPullosta puheen ollen, pullovettä täällä juodaan paljon. Kaupasta ostetaan litra tolkulla pullotettua vettä, tyhjät pullot puristetaan kasaan ja laitetaan roskiin...\nPalatakseni alkuperäiseen aiheeseen, eli ajeluun. Eilen ajelimme läpi kylän, jonka nimi on vapaasti suomennettuna "kymmenen nukkuvaa" . Aivan liikuttavan ihana pieni kylä jossa asukkaita on 260. Ei siitä kuitenkaan sen enempää. 10 nukkuvan kylän jälkeen kävimme ihmettelemässä maailman suurinta kuumaa lähdettä, rohkeimmat kävivät uimassakin. Minä tyydyin kärvistelemään auringon paahteessa.\nMatka jatkui jälleen alas päin ja varmasti yksi elämäni hienoimmista ja toisaalta järisyttävimmistä kokemuksista oli laskeutuminen Windriverin kanjoniin. Kuten jo muutamaan kertaan olen noita ärsyttäviä ylisanoja käyttänyt, joudun käyttämään niitä taas.\nAivan tajuttoman upeaa, käsittämättömän, suorastaan sydäntä särkevän kaunista ja samalla suorastaan kauhistuttavan jylhää.\nKanjonin pohjalla vaahtopäinä kuohuva, ei nyt suorastaan koski, mutta kiihkeästi virtaava joki jonka pauhu kantautui korviin voimakkaana. Joen toisella puolella junarata, vain yhteen suuntaan kulkevat kiskot ja molemmin puolin kanjoniin pohjaa jylhät kalliot, lähes pystysuoraan nousevat seinämät ylös taivaan sineen asti.\nSe mikä oli ehkä kaikista mieleen painuvinta, olivat ne valtavat arvet vuorten rinteillä. Muistuttamassa muutaman vuoden takaisista rankkasateista, siitä miten isot vedet syöksyivät alas vuorten rinteitä ja "söivät" tieltään pois kaikki esteet.\nValtavat kallionjärkäleet junaradan molemmin puolin ja isot maanvyörymät, jotka oli siirretty sivuun kertoivat vain osan niistä luonnonvoimista, joiden kanssa täällä ollaan tekemisissä.\nPieneksi tuntee ihminen itsensä tämän taivaan alla ja vielä pienemmäksi näiden luonnonvoimien rinnalla.\nWindriverin kanjoni jatkui ja jatkui, uskomattomia pieniä, lyhyitä tunneleita läpi vuoren seinämien. Myrsky varoitus oli taas luettavissa taivaalta, ja hirmuisella voimalla ja ahneudella tarttui tuuli autoon kiinni, aina kun sai siihen tilaisuuden. Ja kun kallioseinämät eivät meitä enää tuulen voimilta suojeleet, taisi yhden jos toisenkin sydän hypätä kurkkuun.\nViimeistään silloin kuin seurasimme uhkaavasti huojuvan moottoripyörän ohitusta ja etenemistä, tuulta vastaan taistellen, ei voinut kuin toivoa että motoristi pysyy pystyssä, eikä kaadu suoraan meidän eteemme, tai kaadu ojaan tuulen tuiverruksessa.\nIllalla majoituimme ihanan rauhallisella leirintäalueelle. Istuin kuistilla kuunnellen sateen ropinaa ja tuulen ulvontaa, vuolin lämpimikseni syttöjä ja tarkoitus oli sateen laannutua laittaa tulet pystyyn iltapalaa varten. Ihana ilta, mutta kaiken kruunasi kahden vanhan cowboyn konsertointi vähän matkan päässä olevassa katoksessa. Siellä he sateesta ja tuulesta huolimatta virittelivät soittimiaan kitaraa ja viulua ja taisi siellä huuliharppukin olla.\nSiinä sadetta, tuulta ja musisointia kuunnellessani huomasin miettiväni, että tällaista se oli varmasti ennenkin. Mitäpä sitä ihminen voi muuta tehdäkään luonnonvoimien edessä, kuin hakeutua suojaan. Tehdä rauhassa puhdetöitä, istua ja odottaa, viihtyä ja saada toisetkin viihtymään.\nÄärimmäisen syvät pahoittelut epäselvästä, keskeneräisestä ja virheitä tulvillaan olevasta tekstistä. Kiireessä sain aikaiseksi vain epätoivoisen sutaisun, enkä ole päässyt niitä korjaamaan. Sellaista se joskus saattaa olla kun matkustelee maassa, jossa puhelinlangat eivät aina laula, vaikka taivaalla loistaisikin kuu. (Elikäs alla on korjattu ja jatkettu teksti)\nMuutamia ajatuksia jälleen matkan varrelta. Torstai iltana pysähdyimme katsomaan Canary Spring nimistä paikkaa. Pysähdys tapahtui samalla lailla ja yhtä äkkinäisesti kuin kaikki muutkin pysähdykset aina niin tarvittaessa. Ja sikäli mikäli kun mielenkiintoisen paikan ohi on jo ehditty ajaa, pyörähtää auto aika näpsäkästi ympäri myös vuoristoteillä. Ei tosin pyörähtäisi jos minä ajaisin. Torstai illalla tosiaan huikkasin yhtäkkiä vain, että "Hei mitä tuolla vasemmalla on..." ja niin pysähdyttiin ihmettelemään. Vasemmalla näytti olevan ikään kuin vaaleita vuoria, mutta sinne ei päässyt, eikä sinne olisi ollut turvallista mennäkään.\nMatkaoppaamme mukaan vuosittain Yellowstonen alueella kuolee ihmisiä (ja eläimiä) siihen, kun he putoavat maan läpi kiehuvan kuumaan veteen.\nEi, emme poistuneet siis merkityiltä reiteiltä, onneksi. Sillä kun jaksoi tarpeeksi kauan kävellä alas päin oli varsinainen lähde hyvin hämmentävä. Niin kaunis ja vaarallinen samaan aikaan, niin kuin monet muutkin paikat täällä.\nPaikka oli karun kaunis hyvin puhuttelevalla tavalla. On se mahtanut hämmentää myös täällä ensimmäisinä kulkeneita ihmisiä. Ei ihme, että intiaanit ovat puhuneet pyhistä paikoista ja pyhistä savuista. Ymmärsivätköhän ihmiset silloin, että kauneudestaan huolimatta kuumat lähteet olivat ja ovat edelleen hengenvaarallisia.\nKuumista lähteistä purkautuvat höyry ja kiehuvan kuuma mineraalipitoinen vesi tuhoavat hiljaa hiipien kaiken elollisen ympäriltään. Siltä se minusta näytti. Hiljalleen mineraali kerrallaan kuuman veden mukana suihkuavat tai hiljalleen virtaavat mineraalit hakevat paikkansa, tällä kertaa maan kuoren päältä ja pysähtyvät siihen. Aikojen myötä mineraalit kertyvät ja kasaantuvat niin, että muodostelma alkaa muistuttaa alas vuorilta tai jäätiköiltä vauvaa jääputousta. Ja kaiken aikaa kerrostumien päällä virtaa vesi, uusien paikkaansa etsivien mineraalien kanssa. Tuntui hurjalta katsella kuoleman kulkuetta, tai kuoleman virtaa, niin kuin huomasin paikasta ajattelevan.\nVain hetki myöhemmin Mammothin keskustassa saimme ihailla saksanhirvien laumaa johon kuului 3 vasaa 6 naarasta ja yksi nuori sarvipää. Kyltin vieressä jossa ihmisiä kiellettiin lähestymästä kyseisiä eläimiä, ihmiset poseerasivat kameroille ja kuvasivat eläimiä vain muutaman metrin päästä. Samalla lailla vaikutti aikaisemmin olevan biisoneiden lähettyvillä. Ihmiset kävelivät rauhallisesti makaavien biisoneiden läheisyyteen ottamaan selfieitä ja kuvia eläimistä, jotka tappavat ja vahingoittavat ihmisiä joka vuosi. Itse tunsin pelonsekaista kunnioitusta noita uljaita, möliseviä ja örähteleviä eläimiä kohtaan.\nNukuimme yön tällä kertaa motellissa ja aamulla nousimme jälleen kuudelta, onneksi. Vain muutama hetki myöhemmin saimme ihailla mustankarhun aamutoimia ruohikossa. En tuntenut pelkoa, ihmeellistä. Vaikka toisaalta istuinhan turvallisesti autossa, tosin myönnän kyllä roikkuneeni osittain myös auton ulkopuolella, turvallisemmalla puolella, auton katon yli kurkotellen. Wow, mikä elämys, ihan oikeasti.\nMatka jatkui läpi hiljaisen Yellowstonen, pilvipeitteen läpi aurinko yritti saada säteensä yltämään maahan asti ja onnistuikin siinä. Kuvitelkaa mielessäni näky pilvien varjostamasta laaksosta, jonka keskellä on vielä pienempi laakso. Ja onnistuitte jatkakaa mielikuvaa auringon säteillä, jotka paistavat suoraan tuohon pieneen laaksoon. Katselin kauas ja ajattelin, että voisi kuvitella tuosta laaksosta vievän tien taivaaseen, ellei paremmin tietäisi.\nPuolen päivän jälkeen saimme ihailla harmaa karhua pelon ja kauhun sekaisin tuntein. Me ja monet kymmenet muut turistit seisoimme tien reunalla, pientareella kameroiden ja kiikareiden kanssa. Huolestunut puistonvartija kulki edes takaisin ja yritti pitää huolta niin ihmisten kuin karhunkin hyvinvoinnista. Pelon sekaisen kauhuni karhua kohtaan johtuu siitä, että eksyin 12-13 vuotiaana metsään. Vielä enemmän menin hukkaan kun uskoin nähneeni karhun vähän matkan päässä ja toimin täysin vaistonvarassa paetessani suinpäin päinvastaiseen suuntaan.\nHarhailin metsässä tuntikausia sydän jyskyttäen pakokauhusta, veren maku suussa. Itkin ja ja lauloin, halusin että karhu kiertää minut mahdollisimman kaukaa. Vuosia jatkuneet karhupainajaiset alkoivat siitä ja ovat jatkuneet näihin päiviin asti, tosin viimeisimmästä painajaisesta alkaa olla jo useita kuukausia aikaa. Toivon että nämä turvallisen välimatkan päässä tapahtuneet "kohtaamiset" lievittäisivät tuota järjetöntä pelkoa. Siitä huolimatta, että kädet täristen, sydän pamppaillen katselin harmaakarhun touhuja, valmiina pakenemaan autoon jos tilanne yhtään olisi muttunut uhkaavammaksi.\nPalataanpa asiaan jälleen, olemme palaamassa sivistyksen pariin ja viikon päästä jo kovaa kyytiä lentämässä kohti Islantia. Apua, arvatkaa mitä, mulla ei ole ehtinyt olla yhtään ikävä Suomeen, ja iks...\nloman päättymisen sijaan olisi kuitenkin tarkoitus muistella vähän menneitä, niinkin kaukaa kuin kahden päivän takaa, eli perjantailta.\nJännittävän aamun, karhukohtaamisten jne.. jälkeen pidimme lounastauon Yellowstonejärven rannalla, josta jatkoimme matkaa kivuten jälleen rauhallisesti ylös päin vuoren rinnettä, läpi palaneen metsän. Pystyyn kuolleita palaneita puita riitti silmän kantamattomiin (aivan niin kuin aikaisemmin preeriaa, taivasta ja vuoriakin). Minulle yllätyksenä oli se, etteivät ne olleet kaikki mustia ja hiiltyneitä. Suurin osa seisoi ylväästi harmaina kelottuneina muistomerkkeinä suuresta metsäpalosta.\nTuhosta huolimatta kaikkialla näkyi kuitenkin uuden elämän alkuja, vihertävä ruohoa, ihania sisukkaita vuoristokukkia joihin olen toivottaman ihastunut, sekä tietysti puiden taimia. Pelkkä pystyyn kuolleiden puiden riittäminen silmän kantamattomiin ei taida kertoa kuitenkaan kuin osan totuudesta. Kipusimme autolla hiljalleen järven rannalta ylöspäin ja palaneita puita näkyi vuoren huipulle asti ja vielä pitkästi sen jälkeenkin kun lähdimme lopulta laskeutumaan alas päin. Kuolleina ja kuitenkin niin surullisen kauniina muistomerkkinä elämän kiertokulusta, elämästä ja kuolemasta.\nOn se mahtanut olla melkoinen näky, metsäpalo siis. Tulen lieskoineen ja mustine savuineen, kaikkien kynneltä kykenevien eläinten paetessa, mielessään ainoastaan toive siitä,että olisi tulta nopeampi ja ehtisi turvaan. Ei sitä turhaan sanota, että tuli on hyvä renki mutta huono isäntä.\nMukavaa olla tienpäälläkun ei ole kiire minnekään muualle, kuin illalla nukkumaan. Eikä sinne ole varsinaisesti kiire, edes illalla. Perjantain eräällä tauolla laskeskelimme päivän tunteja ja maileja, ja loppu tulos oli melko hauska. Olimme käyttäneet 70 mailin ajamiseen yli 5 tuntia aikaa. Riittäisiköhän se kertomaan siitä kuinka paljon nähtävää ja ihmeteltävää täällä on. Ja toisaalta siitä, miten varovasti näillä mutkittelevilla vuoristoteillä ajetaan, etenkin silloin jos on arvokas lasti kyydissä ja haluaa ehtiä näkemään kaiken sen, mikä kiireisimmiltä jää näkemättä.\nIllalla majoituimme jälleen motelliin, saimme varoituksen ettei iltasella kannata lähteä yksin kuljeskelemaan. Codyn keskustassa tuli käytyä pyörähtämässä ja koluttua läpi useita eri liikkeitä. Voi veljet sentään kun allekirjoittanut osaa sitten olla pihi. Keräsin ja ihastelin kaikenlaisia ihanuuksia, hypistelin ja räpistelin ja siinä vaiheessa kun lopullinen ostopäätöstä piti tehdä, vein tavarat aina paikoilleen. Ensimmäisellä viikolla pienoinen vitsin aihe olikin se että, muka päätin lopulta aloittaa shoppailun. Ostin nimittäin itselleni allergialääkkeitä ja laastareita.\nYöllä kolmen aikaan Minneapoliksessa oli tullut tornaadohälytys, me sen sijaan nukuimme onnellisen tietämättöminä mistään myrskyistä tai pahasta maailmasta. Päätin jatkaa shoppailua aamulla ja onnistuikin ihan mainiosti, löysin nimittäin koirille hyvät tuliaiset...\nLähdimme ajelemaan aamusta jälkeen vuorille, kun edessä oleva auto kääntyi yllättäen tiensivuun ja me tietysti heti perässä. Syykin selvisi nopeasti.\nVillihevoslauma, mustangeja. Wow kutakuinkin 17 hevosta, joista ainakin kaksi vaikutti olevan tämän kevään varsoja. Tummia, mustia, rautiaita, liinakoita, kirjavakin. Niin kauniita ja ylväitä, levollisia ja silti villin oloisia.\nMiehet etsivät fossiileita, minä en saanut katsettani irti hevosista, yksilöistä, laumasta. Niin upeita, täydellisiä olentoja, jotka piirtyivät kauniina siluetteina vasten harmaata taivasta. Lauma laidunsi ja askelsi hiljalleen meitä kohti, varsat emojensa jäljessä. Yritin etsiä katseellani oria, mutta en erottanut sitä laumasta. Yhden nuoren hevosen kanssa ihmettelimme turvallisen välimatkan päästä toisiamme. Mustangialueilla ohjeistetaan pitämään villihevoset villeinä, turvalliseksi välimatkaksi ihmisen ja hevosen välillä, on arvioitu 300 jalkaa. En käynyt mittaamassa minkä verran ilmaa ja maata oli meidän ja lauman välillä, mutta sitä mukaa kun lauma rauhallisesti lähestyi, me peräännyimme.\nLopulta lähdimme jatkamaan matkaa. Ajoimme ohi paikan josta vieläkin on nähtävillä urat, jotka painuivat maahan, kun ihmiset lähtivät vaeltamaan syvemmälle länteen.\nVankkurit vankkureiden jälkeen, karavaani toisensa perään, suuntasi kohti tuntematonta länttä, jättäen tietämättään muiston maahan jäljistään, unelmistaan ja toiveistaan tämän uuden maan suhteen.\nMitähän ihmiset ovat silloin tunteneet, miettineet, mitä kätkeneet sydämiinsä matkalla kohti tuntematonta. Edessään loputon preeria, vuorten huiput ja elämä, sekä taivas joka kaartuu tänäkin päivänä niin käsittämättömän laajana tämän mantereen yllä.\nEräässä suomalaisessa kansanlaulussa lauletaan kutakuinkin näin,"meidän on uudestaan luotava maa, raukat vain menköhöt merten taa...".\nRaukoista voidaan olla montaa mieltä, mutta minä olen sitä mieltä, että ihminen joka lähtee etsimään onnea ja parempaa elämää uudesta, vieraasta maasta ja on valmis uhraamaan lähes kaiken pystyäkseen raatamaan ja tekemään töitä onnensa ja unelmansa saavuttaakseen, ei voi olla kovin raukka.\nSiihen vaaditaan rohkeutta, sisukkuutta ja periksiantamattomuutta, lujasta uskosta puhumattakaan. Ihmisten on todella uskottava lujasti itseensä ja muihin, uskaltaakseen lähteä rakentamaan itselleen sellaista elämää, kuin itse haluaa. Ja toisinaan suurta nöyryyttä siihen, ettei kaikki aina mene suunnitelmien mukaan.\nKun on aikansa tehnyt kovasti töitä, ollut rohkea, ahkera ja siltikin tarpeeksi nöyrä ottamaan vastaan sen mitä annetaan, on onnensa ansainnut.\nMinä kävin sellaisessa paikassa. Vanhalla vanhalla ranchilla, vuorten välisessä laaksossa. Yksinäiseltä paikalta, avaran maailman keskeltä, vuorten läheisyydestä oli joku perhe löytänyt paikkansa, jossa sydän, sielu ja mieli lepäsivät. He löysivät paikan jonne halusivat jäädä, ja olivat kyllin rohkeita tekemään päätöksensä kun toiset jatkoivat omien unelmiensa etsimistä.\nTuo perhe löysi itselleen paikan, jolle halusivat rakentaa itselleen talon, asettua aloilleen, tehdä töitä ja rakastaa. Olla läsnä toisilleen ja luottaa siihen, että heidän hiljaiset toiveensa kuullaan, kova työ palkitaan ja heidän valitsemansa asuinpaikka muuttuu kodiksi. Kodiksi joka säilyy sellaisena paikkana, jossa kaikkien on hyvä olla, rakentaa yhteistä tulevaisuutta ja olla onnellisia.\nYksinäisen talon ikkunasta oli hätkähdyttävät maisemat, sinisinä näkyvät lumihuippuiset vuoret vasten taivaan sineä. Saivatkohan tuon kodin asukkaat koskaan tietää mitä vuorten takana oli, tyytyivätköhän he elämäänsä ja nukkuivatkohan he pois rauhallisina, elämäänsä tyytyväisinä ja siitä kyllin saaneina.\nVai miettivätköhän he yhä silloin, olisiko vuorten takana saanut paremman elämän. Olisiko maa ollut siellä viljavampaa, vesi kirkkaampaa ja ruoho vihreämpää hevosten ja karjan syödä.\nMiettivätköhän ihmiset kuolinvuoteillaan sitä, että kannattiko lähteä, vai olisiko sittenkin ollut parempi jäädä. Elää elämää pyrkimättä eteenpäin, uskaltamatta kohdata uusia haasteita ja seikkailuja.\nTai kuka tietää, menehtyivätkö ihmiset johonkin sairauteen, jäikö intiaanien hyökkäysten jälkeen jäljelle enää muuta, kuin emänsä perään mölisevä vasikka, tuulessa hiljalleen nariseva ovi ja seinätaulu, jota kukaan ei voinut kuljettaa mukanaan muuten, kuin omassa sydämessään.\nLauantaina majoituimme metsänhelmaan hyvin erähenkiseen mökkiin. Olimme syöneet hetkeä aikaisemmin harmaan härän kylässä hyvin täyttävän aterian jonka voimin lähdimme vuorille. Ensialkuun ihailimme kaukana alhaalla päin avautuvaa valtavaa laaksoa 9480 jalan korkeudelta. Tytöt näkivät lähettyvillä lunta, ja halusivat käydä koskettamassa sitä. Eivät tainneet arvata, että vuoristossa etäisyyksien arvioiminen voi olla välillä vähän haastavaa. Välillä tytöt katosivat kumpareen taakse ja pian vuoren rinnettä näkyi kapuavan kaksi pientä iloisen kirjavaa muurahaista.\nKoskapa 9480 jalkaa ei ollut riittävästi ja kapea, kiemurteleva, huonokuntoinen hiekkatie vaikutti olevan kuiva, matka jatkui ylöspäin. Kolmen kilometrin korkeudessa hyppäsin pois auton kyydistä, kun toiset kääntyivät ja palasivat vähän takaisin päin. Olin nimittäin nähnyt kukkasen. Jos johonkin olen täällä olo aikanani ihastunut niin näiden vuorien kukkiin. Niin kauniita, pieniä, hentoja ja kuitenkin niin sitkeitä. Pienimmät kukkivat vain muutamia senttejä maan yläpuolella, isoimmat eivät yltäneet edes polviin asti. Lupiineja kukkii siellä täällä, vuorten rinteillä, teiden pientareilla ja metsissä. Ne kuuluvat sinne, toisin kuin Suomen luontoon. Täällä ne yltävät hädin tuskin 30 cm, kasvavat sopusoinnussa muiden kukkien ja heinien kanssa. Eivät valtaa kasvualaa muilta ja peitä kaikkia muita alleen.\nNäin siis auton ikkunasta kauniin keltaisen kukkasen vuoren päällä ja pyysin saada poistua autosta. Koskapa muiden oli tarkoitus etsiä fossiileja, ajoivat he hieman takaisin päin ja lähtivät etsintä puuhiin.\nVaikka ja mitä kaunista ja upeaa on tullut nähtyä ja koettua, mutta ollappa ihan oikeasti vuoren huipulla, se oli vielä jotain paljon ihmeellisempää. Yläpuolella vain sinistäkin sinisempi taivas ja vaaleita pilvenhattaroita. Kaikkialla ympärillä vain laskeva vihertävä, kivinen rinne.\nAjatella. Makoilin pitkälläni pitkin poikin vuoren rinteitä ja kuvasin kukkasia. Zoomailin puhelimen kameralla tuskaillen sitä, etten saanut sitä tarkentamaan kohteisiin niin kuin olisin halunnut.\nLinnut lauloivat sielläkin, kolmen kilometrin korkeudella ja jäljistä päätellen siellä oli kulkenut niin isoja, kuin pieniäkin eläimiä. Aurinko lämmitti mukavasti, eikä kuulunut muuta kuin lintujen liverrys ja hiljainen tuulen vire. Kun lopulta nousin ylös, tuntui kuin koko maailma olisi auennut siinä ympärilläni.\nOletko koskaan kuullut tarinaa lapsesta, joka eksyi liian kauaksi äidistään seuratessa perhosen lentoa. Minulle kävi lauantaina niin, tosin perhosen sijaan kävelin kukalta kukalle. Kömmin makuulle ja ihailin kukkien pieniä yksityiskohtia. Hentosia varsia, pieniä ohuita lehtiä, kauniita kukintoja. Samalla huomasin tarkkailevani myös kiviä sillä silmällä, että josko löytäisin jonkun erikoisen, minulle tarkoitetun, mukaan poimittavan.\nHyvin hiljaa huomaamatta kulkeuduin koko ajan kauemmaksi muista, ihailin maisemia. Halusin käydä ihailemassa yksityiskohtia vielä lähempää. Samalla piti katsoa hyvin tarkasti mihin astui. Tuolta vuorelta on käyty etsimässä fossiileja paljon, vuoren sisältäkin ja niitä löytyy edelleen. Etsintöjen yhteydessä on tehty syviä kaivauksia, eikä koskaan voi tietää minkä ison kiven tai pienen kumpareen takaa paljastuu kuoppa.\nSitä kuinka syviä kuopat ovat ei lie kukaan tiedä, mutta kun sinne pudottaa kiven, voi kuunnella miten se onkalon seinämiin osien kolisee mennessään alas päin. Viimeistä kumahdusta ei voi kuulla. Jos sellaiseen pohjattomaan onkaloon ihminen putoaa, ei enää mitään ole tehtävissä. Eivätkä nuo kuopat aiheuta vaaraa ainoastaan ihmisille. Erään kerran kun pojat olivat olleet vuorella löysivät he hirven joka oli pudonnut tuollaiseen kuoppaan. Matkan alaspäin oli pysäyttänyt hirven isot sarvet. Eipä siinä tilanteessa oikein muuta ollut voinut toivoa, kuin ettäs hirven elämä oli päättynyt mahdollisimman nopeasti ja kivuttomasti.\nYritin välillä tähyillä vastakkaisen vuoren rinteille, turhaan. Olin joitakin hetkiä aikaisemmin seurannut autosta kiikareilla miten sata tai varmasti moni sata päinen lammaslauma kulki lähes pari jonossa pitkin vuoren rinnettä. Katselin miten lampaat hyppäsivät puron yli, kuin unta toivovan laskemat lampaat konsanaan. Vielä upeampi oli se näky kun lampaat alkoivat levittäytyä rinteelle. Niitä vain ilmestyi jostain enemmän ja enemmän.\nUskomatonta mutta totta, noilla vuoren rinteillä asuu cowboy asuntovaunussa. Käytännössä paimen kuitenkin viettää kaiken aikansa lampaiden, lauman vartijoiden ja hevosten seurassa. En päässyt näkemään lampaita läheltä, en juttelemaan lammaspaimenen kanssa, jouduin vain tyytymään seuraamaan tilannetta kauempaa, kiikareiden varassa.\nYksinäistä touhua mahtaa olla tuon lammaspaimenen elämä, välillä varmasti kovaa ja vaativaakin. Raakaa työtä armottoman taivaan ja vaihtelevien olosuhteiden varassa. On siinä varmasti paljon muutakin, ei se ota, jos ei annakaan. Minä uskoisin viihtyvän, nauttivani rauhasta ja hiljaisuudesta. Liikkuen vuorilaitumilla hiljakseen Laiduntavat lauman mukana, välillä ratsain välillä kävellen. Tietäen että laumanvartijakoirat varoittaisivat lähestyvästä uhkasta, muodostipa sen sitten eläin tai ihminen. Paimenkoirat auttaisivat lauman kokoamisessa ja siirtämisessä, toisivat takaisin itsepäisimmänkin yksilön ja pitäisivät seuraa. Nukkuisin yöni tähtitaivaan alla levollisesti, tietäen että vuorilla lampaiden ja koirien keskellä olisin enemmän turvassa, kuin koskaan ihmisten keskuudessa.\nSyvissä mietteissäni olin kulkenut vielä kauemmaksi muista. Havahduin jyrkänteen reunalla, kun jokin pieni nököhammas avasi keskustelun kanssani. Aikamme tuijottelimme toisiamme, kunnes jatkoin matkaa.\nLähdin hiljaksiin palaamaan takaisin päin, olin hyvinkin kulkeutunut huutoetäisyyden ulkopuolelle. Monta mäen nyppylää oli minun ja muiden välissä. Onneksi oli, sillä löysin aivan ihanan kiven. Sujautin sen taskuuni onnen amuletiksi ja vain hetki sen jälkeen löysin hyvin käteen sopivan kivenpalasen, jossa oli useampi fossiili. Palasin takaisin muiden luokse tiedostaen, että vaikka pojat eivät olleetkaan harmaakarhua koskaan tuon vuoren laella nähneet, ei se tarkoittanut sitä etteikö sellainen huonolla tuurilla olisikin voinut tulla vastaan. Ja olin auttamatta kulkenut liian kauas, käsiaseesta tai karhusuihkeesta ei olisi ollut minulle karhun kohtaamisessa apua. Ne kun olivat ylhäällä vuoren laella, siellä missä muutkin olivat.\nLähettänyt Kalle Kairankiertaja klo 12.02\nKoiran elämää ja vähän koiran omistajankin\nKesäkuun alussa tullut sooloilija on pitänyt mielen virkeänä ja vapaa-ajan ongelmat kaukana.\nTosin retkeilyä ei ole edes paljoa miettimään, onneksi kuitenkin vähän on ajatusta liikkunut siihenkin suuntaan.\nKaksi kertaa viikossa käyn maastossa harjoittelemassa Soolon kanssa ja kerran koulutuskentällä, siihen kun lisää muut harjoitukset päälle, niin ei siinä enää paljoa vapaa-ajan ongelmia jää ratkottavaksi.\nSoolon osalta voi tässä vaiheessa jo todeta, että kasvattaja tunsi koiransa ja sain juuri sellaisen koiran kuin hän kertoi sen olevan. Itsevarmuutta koiralla riittää niin, että sen on käynyt ääneen toteamassa jo vaikka kuinka moni "ammattilainen". Eli haasteita tulee riittämään pitkälle tulevaisuuteen, mutta samalla myöskin mahdollisuuksia.\nOmpahan samalla tullut Roninkin kanssa taas treenattua pitkästä aikaa vähän erilaisia juttuja.\nOnneksi ei tullut heinäkuun helteitä, nyt riittää tuskanhiki, tällä hetkellä on nimittäin muutaman viikon vielä mukavasti lisähaastetta, kun hoitelen työ, kotiasioiden, Soolon kouluttamisen ym lisäksi neljää muuta koiraa. Viiden koiran lenkkeilytttäminen yhtäaikaa on kuitenkin osoittautunut ainakin tähän asti helpommaksi, kuin mitä sitä etukäteen kuvittelin. Kaiken lisäksi yhteistyömme näyttää päivä päivältä kehittyvän hyvään suuntaan. Mahtaisikohan näistä saada koulutettua koiravaljakon?\nEi sentään retkeily ole kokonaan unohtunut. Tämän hetken "kiveen kirjoitettu" suunnitelma ensi kevään vaelluksesta kertoo, että hiihtelen ainakin 1/3:n toukokuusta tunturissa, eli ensi toukokuulle on yöpakkasia ja auringonpaistetta tilauksessa.\nTälle syksylle on erilaisia hajanaisia ajatuksen viritelmiä pikkuhiljaa nousemassa.\nEhkä vähän melontaa, vähän patikointia, ja molempia samalle reissulle ...\nAinakin yksi alue on nyt mielessä, kun ensin menee yhdelle suomen kahdestatoista tunturilammesta, kävelee Kolkontuntuista rinnettä vähän etelään, sanoo ensin vain Pikkupoikkipuoleisen sanan ja sitten heittäytyy kokonaan Poikkipuoleisen rannalle, niin sieltä löytyy sopiva kota yhdeksi yöksi.\nSen eteläpuolelta löytyy mielenkiintoinen luonnosuojelualue ja taas luoteis ja pohjoispuolelta löytyy myöskin mielenkiintoista ja hyvinkin karua maisemaa.\nEli ei tässä retkeilyä ole kokonaan unohdettu, vaikka "pinnalla" onkin nyt vähän nämä koira asiat ja retket onkin olleet vähän cityretkiä, kuten kuvista näkyy.\nTämmöistä murinaa täältä taas pitkästä aikaa.\nLähettänyt Kalle Kairankiertaja klo 13.41\nTunnisteet: saksanpaimenkoira, Soolo, Tunturilampi


Lauri Lehtoruusu: Enemmän kuin seiniensä summa - Rakli\nRAKLI » Lauri Lehtoruusu: Enemmän kuin seiniensä summa\nAsuminen – etenkin yhteisöllinen sellainen – on enemmän kuin vain seiniensä summa. Siksi sääntelijänkin on käännettävä katseensa seinistä sisältöihin. Tähän on vielä matkaa. Esimerkiksi ARAn rakennuttamis- ja suunnitteluoppaassa mainitaan kyllä yhteistilat ja aiemmassa suunnitteluoppaassa oli jopa suositukset niiden mitoitukselle. Sen sijaan ARAn asukasvalintaoppaassa yhteisöllisyys loistaa poissaolollaan. Pitäisikö ARA-asuntojen asukasvalintaa uudistaa niin, että se huomioi sosiaalisen tarkoituksenmukaisuuden ja taloudellisen tarveharkinnan ohella asukasviihtyvyyden ja yhteisöllisyyden edistämisen? Pitäisikö yhteisöllisyyskoordinaattorin palkka voida kustantaa ARA-asuntojen omakustannusvuokrissa, jos yhteistilojen kustannuksetkin voi – vieläpä riippumatta, onko tiloille aidosti käyttöä? Ovatko nykyiset kaavoittajan ja rakennusvalvonnan kaavamaiset yhteistilavaatimukset oikeasti perusteltuja? Yhteisöllisyyden edistäminen ja asuntorakentamisen ohjaus tarvitsevat uudenlaista ja ennakkoluulotonta otetta, jossa ymmärretään asuminen muunakin kuin tiloina.


Rahoitusalan työpaikoille tarvitaan lisää yritys- ja työpaikkakohtaisia hankkeita | Ammattiliitto Pro\nEtusivu > Uutiset > Työssä terveenä > Rahoitusalan työpaikoille...\n13.11.2017 klo 07:47\nHyvinvoiva finanssiala -hankkeita toivotaan työpaikoille lisää, selvisi Pron kyselystä. – Vastauksissa toivottiin avointa keskusteluilmapiiriä, yhteishengen rakentamista ja esimerkiksi henkilörahaston käyttöä työhyvinvoinnin parantamisessa, rahoitusalan sopimusalavastaava Mäkelä kertoo.\nHyvinvoivaan Finanssialaan liittyviä hankkeita on toteutettu vielä liian vähän työpaikoilla. Asia selvisi Pron kyselyn tuloksista.\n– Nyt tarvitaan lisää toimenpiteitä rahoitusalalla myös yritys- ja työpaikkatasolle, toteaa rahoitusalan sopimusalavastaava Mika Mäkelä Ammattiliitto Prosta.\nRahoitusalan ja Danske Bankin jäsenille lähetettiin syyskuussa kysely, joka liittyi työmarkkinajärjestöjen yhteiseen Hyvinvoiva Finanssiala -hankkeeseen. Kysymykset koskivat hankkeen tunnettuutta, työpaikalla toteutuneita toimenpiteitä, työhyvinvoinnin kehittämistä, tuottavuuden parantamista ja osaamisen kehittämistä sekä asioita, joita tulisi nostaa esiin hankeen jatkoa ajatellen.\nRahoitusalan ammattilaiset toivoivat työhyvinvointia koskevissa vastauksissa lisää arvostusta, tasa-arvoa ja ilmapiirin parantamista. Myös työaikoihin kaivattiin joustavuutta henkilön oman elämäntilanteen mukaan.\n– Vastauksissa toivottiin myös avointa keskusteluilmapiiriä, yhteishengen rakentamista ja esimerkiksi henkilörahaston käyttöä työhyvinvoinnin parantamisessa, Mäkelä kertoo.\nJohtamisen ja työn organisointi parantaisi tuottavuutta\nHenkilöstön näkökulmasta tuottavuutta parantavat eniten johtamiseen ja työn organisointiin liittyvät asiat.\nUusin taidoin tulevaisuuteen\nOsaamisen kehittämisen osalta esimiesten kanssa käytävät keskustelut ja positiivinen palaute edistivät osaamisen kehittämistä. Epätietoisuus muutoksista ja ylisuuret vaatimukset jarruttivat osaamisen kehittymistä. Oppimiselle ei ole riittävästi aikaa.\n– Ala on muutoksessa ja osaamisen kehittäminen on keskeistä, jotta tulevaisuuden liiketoimintaympäristössä menestytään. Työnantajien pitäisi mahdollistaa riittävästi aikaa uuden oppimiselle ja tarjota lisää mahdollisuuksia uusien taitojen hankkimiseksi Mäkelä toteaa.\nPalkka vastaamaan paremmin työtä\n– Henkilöstön mukaan ongelmia on nyt palkkauksen tasa-arvoisuudessa ja työmäärän kasvattamisessa ilman vastaavaa palkannostoa. Myös tarve aidon vuorovaikutuksen kehittämiseksi nähtiin tärkeäksi, Mäkelä kertoo tuloksista.


Su 02.08.2015 17:20\nLa 01.08.2015 23:09\nLa 01.08.2015 23:07\nLa 01.08.2015 23:04\nNäyttää kätköilijät valmistautuvan megaan. Ainakin meidän tsekkerikätköille tulee kiihtyvää tahtia oikeita ratkaisuja Kaiksi viikkoa...\nTo 30.07.2015 8:12\nAihe: Hml:n seudun kätköttäjät - HUOLTOPYYNTÖ\nHml:n seudun kätköttäjät - HUOLTOPYYNTÖ\nHenkilökohtaisesti toivoisin, että Hämeen purkeista jäisi megailijoille hyvä fiilis. Megaan on melko tasan kaksi viikkoa aikaa. Pyydän järjestäjien puolesta, että kätköttäjät tekisivät kätköilleen huoltokierroksen ennen Megaa, jotta purkit ovat kunnossa ja logeissa tilaa Megavieraita varten. Mikäli ...\nTo 30.07.2015 8:00\nOlisko mahdollista, että tarkastajat pikku hiljaa kokoaisivat ohjenuorien tulkintoja yhteen paikkaan? Siis sillai "Ohjenuorat for Dummies" - tyylillä. Mielellään tietysti niin ettei siihen päästä aloittamaan keskustelua (jos se on tällä foorumilla). Keskustelua voi käydä muualla / toisessa säikeessä...\nTo 30.07.2015 7:48\nEtsintäkuulutetaan PekkaR, onko jollain yhteyksiä (tai seuraako PekkaR tätä palstaa)? Olisimme kiinnostuneet adoptoimaan Likainen tusina - multin, jos kätköttäjä haluaa siitä luopua. Olisi harmi, jos hyvä multi menisi arkistoon.\nMa 27.07.2015 18:39\nAihe: Megan JV-ja EA-henkilöstö, huom!\nVielä muutama vuora kaipaa täydennystä: EA 3 vuoroon JV la ilta ja sunnuntai. Hienosti on listat täyttyneet :) Tässä näkee, että yhden henkilön panoksella on paljon merkitystä. Kurkatkaa siis te, jotka vielä pohdiskelette aikataulujanne, että sopisiko joku vuoro teille? ps. tänään meidän tiimi alkoi...\nKe 22.07.2015 15:52\nRe: Liikenteenohjaajaksi Megaan\nKäytiin taas katsastamassa MEGA-paikkaa. On se vaan niin hieno. MUTTA: jotta saadaan alue toimivaksi, niin parkkipaikalla täytyy jonkun olla ohjaamassa autoja "tiukkaan nippuun", että saadaan liikenne sujuvaksi ja kukaan ei joudu jättämään geopiiliään "periferiaan". Enivan???\nKe 22.07.2015 12:18\nMegan pukukilpailun systeemit ovat juuri viimeisiä hiomisia vaille valmiit. Oikeasti jänskättää jo nyt, että paljonko väkeä osallistuu kisaan tai oikeastaa se, millaisia hahmoja väki keksii. Vielä hyvin ehtii valmistautua, jos jostain syystä tämä aatos on jäänyt vähemmälle - meidän tiimikin vasta po...\nTi 14.07.2015 11:07\nAikaa Megaan on\nLiikenteenohjaus kaipaa vielä väkeä Toki rastivahteja ja muitakin talkoolaisia saa tulla lisää. Mitä enemmän väkeä, sitä vähemmän vuoroja / kärsä\nps. Älkää unohtako possujuhlien ennakkotilausta!\nTo 09.07.2015 19:54\nTähän yöpymismahdollisuuden ilmaisuun yhtyy meidän tiimi täysin. Jos ei viitsi kuvien kanssa toimia, niin edes selkeä kirjaus loggaukseen siitä, sopiiko laavu yöpymiseen vai ei. Me mielellämme käytämme laavuja retkillämme ja helpottaa huomattavsti, kun mennessä tietää missä voi yöpyä. ps. laavujen h...\nTi 07.07.2015 17:57\nOlen Koskis tästä loggamisasiasta kanssasi täysin samaa mieltä. Jos kerta ei kykene itse loggaamaan, niin ei se ole mitään "yhteistyötä", että hommaa kaverin kätkölle loggaamaan. Jos ei loggaus itseltä onnistu, niin se on sillä siisti. Kyllä niitä kaikille kätköjä riittää, joita kykenee itsekin log...\nSu 28.06.2015 19:31\nKe 24.06.2015 15:32\nTo 18.06.2015 10:49\nkaupallisuudesta vielä sen verran että Groundspeak mainostaa itsekkin kätköilyä välineenä lisätä jonkin kohteen kiinnostavuutta: http://www.geocaching.com/brandedpromotions/ http://www.geocaching.com/travel/ siinä mielessä Ladun ja kiilopään syyllistäminen trailin ja kätköilyn käyttämisestä kohteen...\nTo 04.06.2015 9:58\nAihe: Turusta "SEURAMATKA HÄMEESEEN"\nRe: Turusta "SEURAMATKA HÄMEESEEN"\nOnko Turun bussi toteutumassa?\nPe 29.05.2015 7:38\nAihe: Vapaaehtoisia Historiallinen Häme rastien rastivahdeiksi\nRe: Vapaaehtoisia Historiallinen Häme rastien rastivahdeiksi\nHitsipilli, kurkatkaa megasuunnitelmaanne, että pääsisittekö aitiopaikalta seuraamaan Megan ohjelmaa. Diksi & Mirya ovat tehneet hyvää työtä Labcache-suunnitelmien kanssa. Kannattaa siis varata hetki myös siihen, että pääsee "kulisseihin".\nPe 29.05.2015 7:34\nAihe: Vapaaehtoisia infopäivystykseen\nKlo 19-22 väliset vuorot näyttävän kaipaavan vielä väkeä. Niissä vuoroissa on kuvitellaksemme se etuus, että melko moni on jo Megaan tutustunut ja kovin "vaikeita" kysymyksiä tuskin tulee ;) Nuo iltavuorot ovat edelleen vailla henkilöstöä. Toivottavasti Megailojoiden aikataulut selviävät pian ja sa...\nMa 25.05.2015 19:37\nPerjantain rakennustalokoiden aikaan olisi kiva virittäytyä MEGA-tunnelmaan Signalin seurassa - pystyisikö joku ottamaan edes yhden vuoron? Tosin kaksihan siellä vaan on tyrkylläkin


Juhlaressi, sitä on tiedossa useammassakin perheessä lähiviikkojen aikana, sillä niin paljon on taas tulossa valmistujaisia ja lakkiaisia. Meillä oli juhlakauden korkkaus jo viime viikonloppuna, kun pojulla oli rippijuhlat ja keskimmäinein poika valmistui sähkömieheksi eli ressi on jo ohipäin. Onneksi on tulossa kesän aikana monta juhlaa, sillä vieraana on kiva olla. Olin suunnitellut tarjottavat juhliin jo hyvissä ajoin valmiiksi ja juhlaressiä helpottaakseni sain tilata kakkujen koristeet Mimis verkkokaupasta. Olin varsin huojentunut, sillä omasta pihasta ei vielä oikein mitään koristeita saa ja syötävät kukat tekivät kaikista kakuista niin juhlavan näköisiä. Sokerimassakoristeita en tee enää lainkaan, jätän sen homman suosiolla näpräämistä rakastaville. Sen sijaan elävät kukat ja kaikki vihreä kiinnostaa ja kiehtoo, sillä minusta niillä saa todella kaunista jälkeä kohtuullisen helposti.\nMimis pakkaa tuotteensa pieniin laatikoihin, joten tulevat kivasti postissa. Vinkkinä sanoisin, että kannattaa säilyttää laatikot kannet suljettuina ohjeen mukaan ja kukat on paras laittaa kakkujen päälle vasta juuri ennen tarjoilua. Näin ne ovat parhaimmillaan. Erilaiset versot ovat mainioita juurikin voileipäkakkujen koristeluun sekä voileipiin ja erilaisiin salaatteihin, niistä löytyy sangen mielenkiintoisia värejä ja muotoja. Jos olisi ollut enemmän aikaa, niin olisin halunnut laittaa pieniä lehtiä koko voileipäkakun reunat täyteen. Ehkä sitten ensi kerralla. En edes muista kaikkien kukkien ja versojen nimiä, joita kakuissa on, mutta nettisivuilta löytyy kaikki tuotteet hyvine kuvineen, joten sieltä voi katsoa ja tehdä omat kakkusuunnitelmansa. Kannattaa myös katsella insta- ja nettikuvia #edibleflowers #edibleflowerscake. Todella kauniita luomuksia tarjolla.\nSavuporovoileipäkakussa on kahta erilaista täytettä, joissa molemmissa on savupororouhetta. Pienensin yhden savuporopaistin pienen pieniksi paloiksi voileipäkakkua varten. Tämä on ihan freesi vaihtoehto parille edelliselle voileipäkakulle, joiden ohjeet löytyvät tästä: SAVULOHIVOILEIPÄKAKKU ja KINKKUVOILEIPÄKAKKU. Savuporokakku on kohtuullisen nopea valmistaa ja näyttää juhlavalta. Kakun koristeluun on versojen ja vihreän lisäksi käytetty vain härän savufilettä ruusuiksi pyöriteltyinä.\n♥ Koristelussa käytetyt kukat ja versot saatu Mimis nettikaupasta bloginäkyvyyttä vastaan\npaprikaa pienenä silppuna\nValmista molemmat täytteet sekoittamalla aineet keskenään, tarkista maku ja lisää tarvittaessa mustaapippuria tai muita haluamiasi mausteita. Laita 6 leipää tarjottimelle, kostuta hiukan maidolla. Laita ensimmäistä täytettä puolet, sitten taas kuusi leipää ja toista täytettä. Täytä kunnes molemmilla täytteillä on tehty kaksi kerrosta ja päällimmäisenä leipäkerros. Muista kostuttaa kaikki leipäkerrokset. Sekoita kuorruteainekset ja levitä kakun päälle ja reunoille, koristele vasta ennen tarjoilua.\nAvainsanat: porovoileipäkakku, voileipäkakku


Kuinka kasvatat koneälystä itsellesi apurin - Data Driven Business\nkesäkuu 21, 2017 Tommi Vilkamo\n”Hei kuvittele nyt itsesi meidän kiireiseksi myyntimieheksi vilkaisemassa kännykkäänsä juuri ennen asiakkaan tapaamista. Vaikka tämä kone nyt kertoisikin pomminvarmasti, että meillä on korkea riski menettää tämä asiakas, ei se oikein riitä. Myyjä tarvitsee eteensä myös selkeät syyt ja selitykset, että miksi riski on korkea, jotta hän tietäisi mitä asialle voi käytännössä tehdä”.\nHymyilytti. Tämä kotimaisen suuryrityksen edustaja oli täysin oikeassa. Olimme juuri käyneet myyntijohdon kanssa läpi muodikkailla koneoppimismenetelmillä kehitetyn ennustusmallin tulokset, ja listanneet yhtiön asiakkaat joiden kohdalla kone ennusti myynnin putoavan rajusti lähikuukausien aikana.\nTiesin kyllä että dilemma oli ratkaistavissa, mutta samalla se oli yksi ydinkysymyksistä joita koneälyn arkipäiväistyminen tuo työpaikoilla vastaan. Toinen kysymys liittyy epävarmuuteen: viekö kone työpaikkani, vai voinko saada sillä parempaa tulosta aikaiseksi? Kysymyksiä on monia, mutta useimmiten epävarmuus ja väärinkäsitykset hälvenevät käytännön työn myötä.\nTyypillisimmät koneälyn sovelluskohteet suomalaisissa yrityksissä ovat hyvinkin arkisia: dynaamista hinnoittelua, asiakaspoistuman ennakointia ja markkinoinnin kohdentamista. Ennakoivaa huoltoa, parempaa resurssisuunnittelua ja työhyvinvoinnista huolehtimista. Hankintojen tehostamista, ostolaskujen luokittelua ja raaka-aineiden laadun arviointia. Oikeastaan kaikki yritysten ydintoiminnot joissa dataa kertyy ja jotka ovat liiketoiminnalle merkityksellisiä, pystyvät hyötymään koneälyn murroksesta.\nOn totta että kone voidaan opettaa myös korvaamaan moni rutiinityö, ja siksi esimerkiksi 3.5 miljoonaa amerikkalaista rekkamiestä on huolissaan. Tällä kertaa tietenkin ilmiö toistuu myös valkokaulusaloilla, ja myös rutiinitöihin erikoistuneet juristit, radiologit ja jopa pokeriammattilaiset pohtivat mitä tulevaisuus oikein tuo tullessaan.\nAsiantuntijat tyynnyttelevät huolia tiedolla, että läpi maailmanhistorian tällaisissa murroksissa hävinneiden töiden ja yritysten tilalle syntyy aina uusia, parempia töitä. Siirtymävaihe voi olla kuitenkin monille kivulias. Siksi on itse kullekin eduksi mitä paremmin oppii tekemään yhteistyötä – ja parempaa liiketoimintaa – koneen avustamana, eikä kilpaillen konetta vastaan.\nTässä onkin tarinamme valopilkku, sillä tähän mennessä lähes jokaisessa hankkeessamme koneen ja ihmisen yhdistelmä on tuottanut parhaan lopputuloksen. Ei kone yksin, eikä ihminen yksin, kuten monet ovat jo käytännössä oppineet. Kone kyllä pystyy laskemaan näkemänsä datan perusteella vastauksen lähes mihin tahansa kysymykseen, mutta jotain jää aina puuttumaan, oli se sitten intuitiota, empatiaa, visionäärisyyttä tai asiakkaan ymmärrystä.\nSiihen on syynsä, että Spock ei ole tähtilaivan kapteeni, vaan hänen oikea käsi. Koneäly ei myöskään ole juristi, radiologi, kiinteistövälittäjä, hankintapäällikkö, myyjä tai virkamies, mutta erinomainen oikea käsi jokaiselle meistä joka haluaa saada työssään tai yrityksessään parempaa tulosta aikaiseksi. Kun vain osaat esittää oikean kysymyksen, vastauksen tarkkuus ja hyödyllisyys saattavat yllättää.\nMissä itse näet parhaat käytännön mahdollisuudet hyödyntää koneälyä ja analytiikkaa liiketoiminnassasi?\nKoska luit artikkelin tähän asti, saatat haluta tulla mukaan Analytiikka ja Koneäly -työpajaamme tapahtumassa. Tapahtuma on kohdeyleisölle maksuton, mutta jos et ole saanut kutsuvieraskoodia, viisi nopeinta vastaajaa saa sen ilmaiseksi ottamalla yhteyttä artikkelin kirjoittajaan Tommi.Vilkamo@ecraft.com.


Suurennuslasin alla: ABBA | Mus.Org.Sky.\nRuotsalaisnelikon tarina on kirjoitettu moniin kansiin, joten tässä yhteydessä on turha jämähtää kertaamaan perusasioita. Löytyisikö yhtyeen, joka merkitsi 1970-luvulle samaa kuin The Beatles 1960-luvulle ja Elvis Presley 1950-luvulle, musiikista ja tarinasta vielä jotakin tuoretta näkökulmaa? Taatusti löytyy. Vuodesta 1994, jolloin edesmennyt Vinylmania-lehti julkaisi kirjoittamani ABBA-artikkelin, lähtien pyrkimykseni on ollut kohottaa heidän musiikillista arvostustaan. Homma meni kuitenkin kiville, koska lehden toimitus muutti omavaltaisesti ”70-luvun jättiläinen” -otsikkoni muotoon ”70-luvun hittitehdas”. Juuri tämä hittien tehtailu on painottunut useimmissa ABBA-näkökulmissa. Kuitenkin Benny Andersson ja Björn Ulvaeus ovat haastatteluissa väittäneet, etteivät he lauluja kirjoittaessaan ajattele kaupallisuutta. Standarditoimittaja kieltäytyy uskomasta eikä perustele kieltäytymistään uskottavasti. Minä uskon.\nNykyisin ABBA on kuitenkin suhteellisen arvostettu yhtye. Heidän pophiteistään tykätään, siinä asia yksinkertaisesti. Albumit Arrival (1976), The Album (1977), Voulez-Vous (1979), Super Trouper (1980) ja The Visitors (1981) saavat osakseen kohtalaisen myönteisiä arvioita. Suosituimmasta Arrivalista taaksepäin arvostus laskee albumi albumilta päätyen Ring Ringiin (1973), joka on suorastaan haukuttu levy. Sellainen olisi Beatlesin kohdalla mahdotonta: kuvittele nyt Please Please Me yleisen mielipiteen mukaan kehnona. Itse en osaisi laittaa ABBA:n ja Beatlesin ensialbumeja paremmuusjärjestykseen – molemmilla on puolensa. Kumpikaan ei edusta esittäjänsä taiteellista huippukohtaa, mutta kumpaakin on välistä hiton kiva kuunnella.\nToisaalta on hauska pohdiskella, onko Ring Ring ylipäänsä ABBA-levy. Se nimittäin julkaistiin nimellä Björn, Benny, Agnetha & Frida. Toki myöhemmissä painoksissa esittäjän nimeksi on muutettu ABBA. Täytyy muistaa, että kaikki yhtyeen jäsenet olivat Ruotsissa tunnettuja musiikkiartisteja jo ennen ensimmäistä yhteistä levytystään (single People Need Love / Merry-Go-Round, 1972 – esittäjän nimi nyt ”Björn & Benny, Agnetha & Anni-Frid”!). Siinä mielessä Beatles-vertailun sijaan voisi osuvampi kohde olla Crosby, Stills, Nash & Young. Missä jälkimmäinen ilmeni legendaarisista laulustemmoistaan huolimatta täysin tilapäisluontoiseksi kokoonpanoksi – vaikka tekikin reunionit 1988 ja 1999 – pysyi ABBA yhdessä yli vuosikymmenen ja muodostui merkittäväksi juuri omalla nimellään. Jälleen toisaalta, ABBA ei ollut neljän artistin ensimmäinen yhteisnimi, jossa yksilölliset identiteetit oli häivytetty. Vuonna 1970 he nimittäin tekivät esiintymisiä nimellä Festfolk.\nABBA:n musiikkityyliä on joskus oudon vaikea määritellä. Angloamerikkalainen käytäntö on puhua ”europopista”, koska ABBA:n musiikki on selvästi mannereurooppalaista poppia. Suomalaisesta näkökulmasta tällainen erottelu ei ole perusteltua. Itse tyytyisin käyttämään yleisnimeä pop. Tämä ei kuitenkaan kerro, mihin kaikkeen Benny Anderssonin (joka pääsääntöisesti sävelsi kvartetin kappaleet) sävelkynä taipui. Watch Outin (1974) ja Hey Hey Helenin (1975) kohdalla voidaan näet puhua hardrockista, King Kong Songin (1974) ja Rock Men (1975) kohdalla glam-vaikutteisesta rock & rollista. Tropical Lovelandin (1975) määritelmä on pop-reggae, Man in the Middlen (1975) rhythm & blues, Intermezzo No. 1:n (niin ikään 1975) ja The Girl With the Golden Hair -suiten (1977) taas progressiivinen pop. Summer Night City (1978), Gimme! Gimme! Gimme! (1979), Lay All Your Love on Me (1980) ja useat muut tuon aikakauden ABBA-biisit ovat päivänselvää discoa. (Klassikoista klassisin Dancing Queen taas ei ole sitä, vaikka nykykäsitys usein niin luuleekin.) Pienenä lisänä materiaalista erottuu chanson-vaikutetta (I Am Just a Girl, 1973), espanjalaisvaikutetta (Hasta Mañana, 1974), 50-luvun viihdevaikutteita (I Do, I Do, I Do, I Do, I Do 1975, Why Did It Have to Be Me 1976) ja jonkinlaista futurismin kehyksen kautta tulkittavaa psykedeliaa (The Visitors, 1981). 80-luvun kirosanan AOR:n enteitä on myös siellä täällä – usein kappaleissa, joita itse pidän joko yliarvostettuina (Knowing Me, Knowing You 1976) tai emoalbumiensa heikoimpina paloina (Our Last Summer, 1980).\nLopuksi listaan kymmenen ABBA-suosikkibiisiäni. Tässä ei siis pyritä löytämään ”klassikkoja”, vaan ihan ikiomia lemppareita:\n10. Does Your Mother Know (1979). Voulez-Vous-albumin kakkossivun avausraita (ja singlelohkaisu) on täynnä niin kertakaikkisen mukavaa tunnelmaa, etteihän sellaisesta voi olla pitämättä. Diskokelpoisesta peruspoprockmeiningistä poikkeaa C-osa, jonka soinnutuksesta tulee mieleen Electric Light Orchestra. Yksinkertainen kitarariffi osoitti vetoavuutensa, kun Oasis tunnusti lainanneensa sen hittiinsä The Hindu Times (2002) lähes sellaisenaan. Englanninkielisessä maailmassa tekstinkohtaa ”I can dance with you honey, if you think it’s funny” pidetään hölmönä, kun merkitys näyttäisi olevan ”…if you think it’s fun”. Samalla jätetään käsittämättä, että koko biisi on melkoisen ”funny” eikä sellaisessa meiningissä ole mikään tarkoitus välttää huvittavia lopputuloksia. Päinvastoin.\n9. Super Trouper (1980). Popklassikot eivät aina synny vahingossa. Super Trouperissa yhdistyy saumattomasti kaksi täysin erilaista tunnelmaa, joiden myötä melodisesti ABBA-tasolla hieman tavanomainen kappale nousee roimasti keskitason yläpuolelle. Frida laulaa säkeistöt sydämellisen kauniisti ja tunteellisesti. Sama pätee C-osaan, jossa tulee viimeistään ”hold me tight” -kohdassa tippa silmään. Tunteellisuuden vastapainoksi kertosäkeen ”suupöppöö truupöppöö” on aivan ihastuttavan höpsö. Molempia tunnelmia säestää pehmeä discokomppi, joka luonnollisesti antaa klassiselle ABBA-popille tanssillisen ulottuvuuden.\n8. Honey Honey (1974). Waterloo-albumi on mielestäni valitettavan aliarvostettu. Sen tunnetuin kappale (ai mikäköhän?) ei kuulu edes levyn parhaimmistoon. Esimerkiksi Dance (While the Music Still Goes On) ja Suzy-Hang-Around ovat huikean kivoja popmelodioita, ja sama pätee tähän kappaleeseen, joka oli myös pienoinen hitti. Kun tänä päivänä kuuntelee radiota, huomaa nopeasti, etteivät nykyiset hittibiisit tartu eivätkä tuo iloa. Honey Honey sopisi hittinikkareille oppimateriaaliksi: melodia- ja sointukulut vievät mukaansa, rytmi saa jalan vipattamaan ja laulupuoli toimii kuin unelma.\n7. Lay All Your Love on Me (1980). Harkitsin hieman Summer Night Cityn ottamista kärkikymmenikköön, mutta vertailussa totesin sen tätä elektronisempaa vastinettaan heikommaksi. Vuonna 1992, kun ABBA oli uudelleenlöytämisen vimmalla kaivettu esiin myöhemmän 80-luvun arvostuskuopastaan, Lay All Your Love on Me koukutti minut ensimmäisenä. Ehkä sen fiiliksessä on jotakin lukioikäiseen vetoavaa – lukiolainen minussa rakastaa tätä biisiä edelleen. Amerikkalainen tanssiva nuoriso nosti kappaleen valtakuntansa virallisen tanssilistan ykköseksi vuonna 1981. Tanssillisuuden ja ovelien synakuvioiden vastapainoksi on huomattava, että kertosäe on aivan klassisen kaunis.\n6. Thank You for the Music (1977). Agnethan ehkä glamourintäyteisin hetki parrasvaloissa oli albumilla osa minimusikaalia The Girl With the Golden Hair. Vuonna 1978 se kuitenkin poimittiin Eaglen mukana singlelle, ja monin paikoin radiot tykkäsivät soittaa enemmän tätä laulua. Itse en ihmettele lainkaan. Thank You for the Music on alusta loppuun niin klassista laulunkirjoitusta, ettei sellaiseen ole pystynyt esimerkiksi 2000-luvulla yksikään. Tosin sitä ei ole edes yritetty, sillä viihteellisen musikaalimainen pop ei ole ehkä joitakin Paul Ankan Rock Swings -covereita lukuun ottamatta ollut pitkään aikaan suuressa huudossa. Mutta yleisö tykkää ja kiittää, edelleen.\n5. Rock Me (1975). Lievästi sanoen monimuotoinen ABBA-albumi on yksi omia suosikkejani, vaikka kriitikot tapaavatkin ajatella, ettei bändi ollut vielä löytänyt omaa tyyliään. Oliko Beatles sitten hukannut oman tyylinsä Revolverilla? Yksi levyllä vastaantulevista ylläreistä on Rock Me, jonka Björn Ulvaeus ärjyy kuin Little Richard -liemessä marinoitu Gary Glitter. Pintapuolisesti kappale on silkkaa keskitempoista rock & rollia, mutta sen alta paljastuu yllättävä kerrostuma: kertosäkeen soinnut ovat täysin toisenlaiset kuin melodiaan tulisi ensimmäiseksi mieleen yhdistää. Sointujen päälle ymmärtäminen on nykyisessä neljän soinnun kulttuurissa melkoinen katoava luonnonvara. Tässä Andersson ja kumppanit leikkivät umpiovelasti juuri sointuja ymmärtävien kustannuksella. Kunnioitukseni on syvä kuin Mindanaon hauta.\n4. Angeleyes (1979). Kun Gold – Greatest Hits oli ilmestynyt vuonna 1992, halusin ostaa kaikki ABBA:n albumit. Voulez-Vous’n ensimmäisellä kuuntelukerralla Angeleyes muuttui pikavauhtia ykköspuolen neljännestä raidasta Siksi Biisiksi. Syitä tähän oli kaksi: ilmiselvästi kappale oli poikkeuksellisen hyvä, mutta muistin sitä myös soitetun lapsuudessani aivan erityisen paljon. Miksei Angeleyes sitten ollut mukana hittikokoelmalla? Luultavasti siksi, että se julkaistiin samalla singlellä Voulez-Vous-biisin kanssa ja Gold – Greatest Hitsin kokoajat näkivät jälkimmäisen yksiselitteisenä A-poskena. Angeleyesin loistava kertosäe huipentuu kohtaan, jossa lyriikka vastaa hämmentävästi melodista kvaliteettia: juuri, kun kuuntelija toteaa kertosäkeen olevan aivan ylimaallisen upeaa musiikkia, sanat menevät ”one day you find out he wears a disguise” – ja sävellyskin muuttuu tavalliseksi kuolevaiseksi. Olen valmis uskomaan, että Benny Andersson (olettaen hänet säveltäjäksi) on tarkoittanut asian näin.\n3. I’ve Been Waiting for You (1974). Biisi on ilmestymisvuodestaan huolimatta ABBA-albumilta; se julkaistiin alun perin So Long -singlen B-puolella. Moni ABBA-ekspertti on sanonut, että B-sivusta olisi tullut paljon Waterloota imitoinutta A-puolta isompi menestys. Sävellys, tällä kertaa säkeistön melodia, on jälleen täyttä kultaa. Mielenkiintoa lisää myöhemmästä ABBA-tuotannosta poikkeava toteutus, joka on yhtä aikaa mahtipontinen ja groovaava. Kokonaistunnelmassa on jotakin hipahtavan jälki-60-lukulaista. Sivumennen mainittakoon, että olen itse joskus esittänyt kappaleen säestäen lauluani pelkällä ukulelellä – kenenkään oivaltamatta, että kysymyksessä on ABBA-sävellys.\n2. The Winner Takes It All (1980). Waterloo on hyvä levy, ABBA on loistava levy ja samoin Voulez-Vous, mutta ykkössuosikkini ABBA:n albumituotannossa on ja pysyy Super Trouper. Sen vetoavin hittiklassikko ei ollut eikä ole nimibiisi – tai Lay All Your Love on Me – vaan kesällä 1980 uuden musiikin etukäteismaistiaisena julkaistu The Winner Takes It All. Britit ovat äänestäneet kappaleen omaksi ABBA-suosikikseen ja myös erobiisien maailmanykköseksi, ja Agnetha (jonka avioliitto Björnin kanssa oli vastikään kariutunut) on nimennyt sen toistuvasti omaksi lempibiisikseen ABBA:n tuotannossa. Muitakin arvonimiä löytyisi tälle kappaleelle, joka on niiden kaikkien arvoinen. Loistava melodia, yksinkertaisuuteen pohjautuvaa moni-ilmeisyyttä, häkellyttävän huikea laulusuoritus, klassikoiden klassikko ei ainoastaan ABBA:n vaan oman aikakautensa popmusiikin joukossa.\n1. My Love, My Life (1976). Jos The Winner Takes It All onkin oma ykköspoimintani ABBA:n hittituotannosta, sen edelle hiipii vielä – tavallinen albumiraita. Sattumalta My Love, My Life on myös erolaulu ja tunnelmaltaan varsin erilainen. Missä The Winner Takes It Allin kertoja on selvästi osaansa tyytymättömänäkin oman arvonsa tunteva ja täynnä aikuisen naisen herkkää, mutta itsevarmaa uhmaa, on My Love, My Lifen kertoja välittömästi tuhannet sympatiat herättävä kiltti tyttörukka, joka viattomana ja nujerrettuna tarkkailee rakastettunsa yritystä ilmaista mitä ilmeisintä asiaa – rakkaus on ohi ja ero tiedossa. Lyriikat heittävät peliin jopa Jumalan, jonka siunausta tyttö pyytää kumppanilleen, joka on yhä hänen rakkaansa ja koko elämänsä. Siirappia kyllä, mutta makeinta ja ihaninta siirappia ikinä. Laulun sävelmälliset ainekset saisivat Johann Sebastian Bachin irvistämään lannistavasta häpeästä. Usein 1900-luvun parhaaksi säveltäjäksi (klassisessa merkityksessä) mainitsemallani Brian Wilsonilla ei ole asiaan sen enempää nokankoputtamista. Lennon ja McCartneykin taitavat kilpailla eri lajissa. Jos minun olisi listattava viisi kaikkien aikojen hienointa laulua maailmassa, My Love, My Life olisi itseoikeutetusti mukana.


Enni Rukajärvi kävi ensimmäisen kisansa vasta 16-vuotiaana – Nyt kaksinkertainen olympiamitalisti valmistautuu tuleviin kisoihin: " Lumilautailu on ollut iso elämänkoulu" | Koillissanomat - Kuusamo, Posio, Taivalkoski\nEnni Rukajärvi kävi ensimmäisen kisansa vasta 16-vuotiaana – Nyt kaksinkertainen olympiamitalisti valmistautuu tuleviin kisoihin: " Lumilautailu on ollut iso elämänkoulu"\nYleensä menestystarinoiden ensirivit kirjoitetaan, kun niiden päähenkilö on vasta lapsi. NHL-kiekkoilija on laittanut luistimet ensimmäistä kertaa jalkaansa 3-vuotiaana tai olympiatason ratsastaja on oppinut ravaamaan ennen kuin kävelemään. Kuusamolainen Enni Rukajärvi on poikkeus. Maailman huipulla lumilautaileva urheilutaivaan tähti vaihtoi laskettelusukset lumilautaan ensimmäisen kerran vasta 10-vuotiaana.\nAjatus ammattilaisuudesta syttyi verrattain myöhään. Rukajärvi aloitti lumilautailun 10-vuotiaana. Ensimmäiset viralliset kisat Rukajärvi kävi 16-vuotiaana.\n– En siinä vaiheessa osannut ajatella, että musta tulisi ammattilainen. Mutta tahto oli vahva, halusin vain laskea. Kun vaihdoin Sotkamon urheilulukioon opiskelemaan, tahto vain vahvistui. Aloin kiertää kisoja, ja se mahdollisti ammattilaisuran.\nNyt Rukajärvi on 29-vuotias kaksinkertainen olympiamitalisti, MM-kultamitalisti ja X Games -voittaja.\nSyy siihen, miksi juuri lumilautailuista tuli Rukajärven laji, löytyy lajin haastavuudesta.\nRukajärven mukaan lumilautailu on kiinnostavaa, koska aina voi oppia jotain uutta ja haastaa itseään uudella tavalla.\n– Se on tosi vapaata ja voi tehdä laudalla mitä haluaa. Laji on myös tosi yhteisöllinen. On kivaa laskea kavereiden kanssa. Pääsee olemaan ulkona ja luonnossa. Mä vaan tykkään tehdä tätä tosi paljon, Rukajärvi summaa.\nAmmattiurheilijan tittelistä huolimatta Rukajärvi ei edelleenkään ajattele lumilautailua treenaamisena.\n– Totta kai elämä on lumilautapainotteista ja suurin osa ajasta menee mäessä. Kun sitä ei ota treenaamisena, niin ei sitä huomaa.\nMuu, mitä ammatin mukana tulee, sen sijaan tuntuu enemmän työltä: media ja esilläolo sekä yhteistyökumppaneiden kanssa toimiminen. Mutta Rukajärvi ei valita, hän on polkunsa valinnut.\nRukajärvi kokee, että ainoa asia, mistä hän on uransa vuoksi joutunut osittain luopumaan, on ajan viettäminen kotimaisemissa ystävien ja läheisten kanssa.\n– En ehkä elä niin sanottua normielämää, mutta ei tunnu, että olisin joutunut luopumaan mistään.\nPaljon on sen sijaan saanut.\nUusia kavereita ja tuttuja, elämänkokemusta. Lumilautailun myötä luovuus ja rento asenne ovat karttuneet ja Rukajärvi kokee oppineensa näkemään elämää laajemmasta näkökulmasta.\n– Näkemys maailmasta on avartunut, kun on päässyt reissaamaan. Lumilautailu on ollut iso elämänkoulu. Itsensä kehittäminen ja haastaminen on tullut sitä kautta.\nKun kilpaura joskus loppuu, Rukajärvi aikoo jatkaa laskemista.\n– Se ei tule muuttumaan miksikään. Toivon pääseväni tekemään omia kuvausprojekteja. Jossain vaiheessa pääpaino tulee sitten olemaan vapaalaskun puolella.\nRukajärven mukaan kuvausjutut ovat iso osa lumilautailua ja kuvaaminen on aina kiehtonut Rukajärveä.\n– Lumilautailu on visuaalinen laji. Minua kiehtoo se, että voi tehdä paljon taiteellisempia juttua, kuin vain pelkkiä teknisesti puhtaita temppuja kisoissa. Kilpailuissa tärkeää on tekninen laskeminen, kuvausprojekteissa pääsee käyttämään enemmän luovuutta.\nRukajärvi on mielellään mukana kuvausprojektien suunnittelussa ja ideoi ja miettii, minkälaisia juttuja haluaisi tehdä. Yksi viimeisimpiä kuvausprojekteja on lumilautailija Antti Autin ja kuvaaja Rami Hanafin kanssa tehty Svalbard Unplugged, joka nimensä mukaisesti on kuvattu Huippuvuorilla eristyksissä kaikesta.\nTulevat projektit liittyvät jollain tapaa myös pohjoiseen. Rukajärven mukaan mitään ei ole lyöty lukkoon vielä, vaan ideointi on kesken.\n”Näkemys maailmasta on avartunut, kun on päässyt reissaamaan. Lumilautailu on ollut iso elämänkoulu. Itsensä kehittäminen ja haastaminen on tullut sitä kautta.”\nVielä kilpaura ei kuitenkaan ole ohi, vaan tulevalla kaudella Rukajärvi aikoo osallistua ainakin X Gamesin ja US Openin kaltaisiin isoihin kutsukisoihin sekä pariin maailmancup-kisaan. Lisäksi suunnitelmissa on kuvausreissuja ja puuterilaskua vuorilla. Pääasia on, että Rukajärvi pääsee laskemaan mahdollisimman monipuolisesti, mahdollisimman hyvissä olosuhteissa ja muutakin kuin parkkia.\nSuomen lumilautamaajoukkueen mukana Rukajärvi lähtee ensin kuukauden lumileirille Uuteen-Seelantiin. Kun mäet aukeavat Rukalla lokakuussa, Rukajärvi aikoo palata kotimaisemiin laskemaan.


Talous Julkaistu 09.05.2007 15:53 (Päivitetty 11.05.2007 15:36)\nSaksalainen tuulivoimayhtiö WPD selvittää mahdollisuuksia rakentaa 500-600 megawatin tehoinen suurtuulivoimala Korsnäsin edustalle. WPD ilmoitti tänään aloittaneensa ympäristövaikutusten arvioinnin jättihankkeesta. Toteutuessaan suurhanke viisinkertaistaisi Suomen tuulivoimalakapasiteetin.\nToimitusjohtaja Esa Holttisen mukaan WPD selvittää mahdollisuuksia rakentaa Pohjanlahdelle Vaasan eteläpuolelle 100-120 tuulivoimalan merituulipuisto. Nykyisellä hintatasolla ensi vuosikymmenen alkupuolelle ajoittuvan hankeen kustannukset nousisivat karkeasti 750-1200 miljoonaan euroon laitoksen kapasiteetista riippuen.\nMerituulivoimapuisto rakennettaisiin WPD:n suunnitelmien mukaan 10-15 kilometrin etäisyydelle rannikosta. Alue on valmisteilla olevassa Pohjanmaan maakuntakaavassa arvioitu sopivaksi tuulivoiman rakentamiselle. Voimalahankkeen toteuttamiseen tarvitaan Holttisen mukaan noin viisi vuotta.\nWPD:n hanke on tähän mennessä mittavin tuulivoimaselvitys Suomessa. Aiemmin Pohjolan Voima on selvittänyt 300 megawatin merituulivoimalan rakentamista Kokkolan edustalle. PVO päätyi vuonna 2002 valmistuneessa selvityksessä siihen, ettei hanke ole kilpailukykyinen sähkön tuotantomuoto, vaan se tarvitsisi mittavia tukia. Hyötytuuli Osakeyhtiö puolestaan selvittää 50 megawatin tuulivoimaloiden rakentamista Porin edustalle.\nSuurin tuulivoimala Kemin Ajoksessa\nSuomen suurin tuulivoimala on Kemin Ajoksessa rannan lähelle keinosaarille rakennettu tuulivoimala, jonka teho on 30 megawattia. Hanke valmistuu ensi vuoden alussa.\nViime vuonna Ajoksen ensimmäiselle vaiheelle myönnettiin niin sanottua demonstraatiotukea lähes kymmenen miljoonaa euroa. Se on suurin energiatukea koskaan saanut yksittäinen hanke Suomessa. Ajoksessa on kymmenen tuuligeneraattoria.\nSuomen käytössä oleva tuulivoimakapasiteetti on 86 megawattia. Eri puolilla maata on lisäksi rakenteilla noin 40 megawatin tuulivoimakapasiteettia, kertoi ylitarkastaja Mika Anttonen kauppa- ja teollisuusministeriöstä.\nTuulivoimalla tuotettiin viime vuonna sähköä 147 gigawattituntia, mikä vastasi 0,2 prosenttia koko Suomen sähkön kulutuksesta. Tuotanto supistui 12 prosenttia edellisvuodesta.\nSuomen tuulivoimakapasiteetti on pieni verrattuna tuulivoimaa suurilla subventioilla tukeneisiin Euroopan maihin kuten esimerkiksi Saksaan, Tanskaan ja Espanjaan.\nUusia investointitukia tai taattuja syöttötariffeja ei myöskään ole Anttosen mukaan näköpiirissä. Ensimmäisellä Kioto-kaudella koko uusiutuvan energian vuotuinen tukisumma on 36 miljoonaa euroa. Viime vuona tukea jaettiin pariinsataan hankkeeseen.\nWPD:n hankkeenyksikkökoko 5 MW\nKorsnäsin selvityksen pohjana on WPD:n Holttisen mukaan uusien viiden megawatin tehoisten tuulimyllyjen käyttö voimalassa. Hankeen laajuus ja muut yksityiskohdat riippuvat lisäselvityksistä ja täsmentyvät sen edetessä. Hankeen hinnasta on vielä liian aikaista esittää tarkkoja arvioita.\n- Tämän päivän hintatasolla Korsnäsin merituulivoimalan investoinnit nousisivat karkeasti 1,5-2,0 miljoonaan euroon megawatilta. On mahdoton vielä ennakoida, kuinka paljon hinnat laskevat viidessä vuodessa, kun hanke on päätösvalmiudessa, Holttinen sanoi.\nWPD selvittää parhaillaan myös kolmen suuren tuulivoimapuiston rakentamista Ruotsin merialueella Perämerellä. Saksassa WPD:lla on yli tuhat megawattia tuulivoimakapasiteettia. Lisäksi sillä on muualla Euroopassa noin 600 megawatin tuulivoimakapasiteetti.\nTähän mennessä WPD on investoinut tuulivoimaan runsaat 1,2 miljardia euroa. Erilaisia merituulivoimahankkeita WPD:llä on selviteltävänä yhteensä runsaan 5000 megawatin edestä.\nKorsnäsin hankkeen vuotuinen sähkön tuotanto riippuu mahdollisen laitoksen kapasiteetin käyttöasteesta. Viime vuonna maailman tuulivoimaloiden keskimääräinen käyttöaste oli noin 24 prosenttia. Sen perusteella 600 megawatin tuulivoimalan vuotuinen sähköntuotanto nousi vajaaseen 1,3 terawattituntiin.


Keskustelu - Yli 40-vuotiaiden Kela-korvaukset | Sana vapaa | Meidän Perhe\nYli 40-vuotiaiden Kela-korvaukset\nTietääkö kukaan, millä perusteella yli 40-vuotiaat voivat saada Kela-korvausta lapsettomuushoidoista? Perusteena täytyy olla jokin sairaus, mutta millaiset sairaudet käyvät. Kelpaako korvausperusteeksi miehen siittiöiden epämuotoisuus?\nklo 1:27 | 6.1.2006\nSain itse yli 40-vuotiaana Kela-korvauksia kun diagnoosina oli selittämätön lapsettomuus. Tästä on pari vuotta aikaa, en tiedä onko käytäntö muuttunut.\nToivottavasti saatte hoidot rahoitettua ja nyyttinne perille!\nJos näin on, pitäisi johdonmukaisuuden vuoksi kaikilta vaatia tilastot onnistumisprosenteista juuri hänen/heidän kohdallaan! Endo, PCO, ylipaino, huonot siittiöt, tupakointi jne....\nKorvaus perusteteet ovat muuttuneet ja tiukentuneet,uudet perusteet tulivat voimaan 1.5.2004.\nJotta yli 40-vuotias nainen!! saa KELA-korvauksen täytyy lapsettomuudelle olla diagnoosi,pelkkä selittämätön lapsettomuus ei kai ole riittävä peruste,ei varma tieto!!\nYli 40-vuotias nainen joutuu ensin itse maksamaan kaikki hoidot ja lääkkeet ja sitten hakemaan Kelalta jälkikäteen korvauksen ja ainakin meillä KELA -vaati vielä lisäselvityksiä ennenkuin korvaukset myönsi ja siitä koitui vielä lisäkustannuksia (ylimääräisistä lääkärin todistuksista).KELA-vaatii että lapsettomuushoitojen tuloksellisuus eli raskaaksi tuleminen arvioidaan diagnoosin perusteella yli 10%,jotta myöntää korvauksen.\nMiehet saavat iästä riippumatta KELA-korvauksensa suoraan " tiskiltä" hoitoja maksettaessa.\nEn tiedä miten teidän KELA-korvausten kanssa olisi, kun/jos syy lapsettomuuteenne on todettu olevan yksin miehessä.Varmaan tuota kannattaa kysyä ensikäynnillä sieltä hoitopaikasta, meillä ainakin Väestöliitosta kertoivat selkeästi sen miten/milloin KELA korvauksia on mahdollista saada.\nRiippuu hoitomuodoista, mutta esim.IVF hoidossa suurimmat kustannukset syntyivät juuri naiselle tehdyistä hoidoista ja tutkimuksista. Meillä IVF hoidon oma osuudeksi ja KELA korvausten/lääkekustannut katon täyttymisen jälkeen n.2200e\neli ei mitään halpaa lystiä...\nSiis uudet KELA-korvausperusteet tulivat voimaan 1.5.2005 ei -04 kuten tuossa edellä kirjoitin.\nTäässä kans yli 40-kymppinen. Minä en saanut kela-korvausta,koska diagnoosina selittämätön lapsettomuus. Mikäli miehen spermassa olisi ollut vikaa,niin silloin olisi ollut mahdollista saada korvausta,näin klinikalta sanottiin. Myöskään mieheni ei saanut enää syssyn hoidosta korvausta. Aikaisemmin kyllä sai, siis keväällä.


CONTRASTI R7HL TAPP 8 20X20 PORCELLANATO 0,96M2/KRT | Värisilmä\nCONTRASTI R7HL TAPP 8 20X20 PORCELLANATO 0,96M2/KRT\nTilaustuote. Toimitusaika 1–4 viikkoa.\nMäärä CONTRASTI R7HL TAPP 8 20X20 PORCELLANATO 0,96M2/KRT määrä\nLuonnolliset sävyt yhdessä kirkkaiden, innovatiivisten värien kanssa muodostavat malliston, jossa menneisyys ja nykyisyys kohtaavat. Eläväpintaisten yksiväristen laattojen lisäksi mallistosta löytyy useita yhteensopivia kaksisävyisiä kuvalaattoja. Contrasti -laatat valmistetaan huipputeknisellä StepWise ™ -teknologialla, mikä mahdollistaa korkean liukastumiseneston, mutta silti pehmeän ja helposti puhdistettavan pinnan.


One Bourbon, One Scotch, One Beer: Wemyss Malts Peat Chimney 8 yo & Oliva Serie O No.4\nWemyss Malts Peat Chimney 8 yo & Oliva Serie O No.4\nJatketaan mysteerimaltaiden parissa, tällä kertaa vuorossa on Wemyss Malts Peat Chimney 8 yo 40%. Kaveriksi kokeillaan nicaragualaisen Olivan miedompaa osastoa, Serie O No.4.\nWemyss Malts on Edinburghissa toimiva yritys, mikä hankkii eri tislaamoilta mallasviskejä, joista tuotetaan single cask- ja blended malts-pullotteita. Tämä peat chimney kuuluu jälkimmäisiin ja pitäisi nimensä mukaan sisältää vähintään 8-vuotiaita, turpeisia mallasviskejä.\nPeat Chimneyn väri on vaalea kulta. Tuoksussa tuntuu kuivaa tammea, vihreää omenaa ja mausteisuutta. Savuisuus on kevyttä ja tuntuu "likaisena" turpeisuutena. Tästä tulee mieleen enemmän benriach tai ardmore, kuin islayn tuotokset.\nSuutuntuma on keskitäyteläinen. Todella mietoa vaniljaisuutta, kevyttä mausteisuutta, savuisuuden ollessa vahvempi kuin tuoksussa. Turpeisuus on nokista/tuhkamaista, eikä siis kovin täyteläistä. Mieleen tulee edelleen etenkin ardmoren traditional cask. Lyönkin melkein pääni vetoa, että tästä sekoitteesta löytyy ardmorea ja/tai benriachia..\nSekä tuoksua, että makua vaivaa yksi asia; tylsyys.\nOliva Serie O No.4 aloittaa hieman tukkoisesti, palaminen on tasaista mutta veto hieman tökkii. Veto onneksi paranee loppua kohti. Mausta löytyy maitokahvia, mausteita ja seetriä. Sikari on mieto tai korkeintaan keskivahva. Mieto maukas sikari, mikä sopii päivän ensimmäiseksi pötkyläksi.\nViskin ja sikarin "puut" löytävät toisensa. Viskin kuiva tammisuus ja sikarin seetrin aromi sopivat aika kivasti yhteen. Yhteismaussa myös viskin hento vanilja tulee paremmin esiin. Sikarin pieni mausteisuus sopii myös hyvin viskin kevyeen turpeisuuteen.\nHiukan heikoista lähtökohdista aloitettiin mutta näiden yhteiselo osoittautui kuitenkin suuremmaksi kuin osiensa summa.\nPäivän Biisinä Jack White - Three Women\nTunnisteet: oliva serie o no.4, wemyss malts peat chimney 8 yo