Jim Wight: The Real James Herriot\nAlf Wightin vastaanotto, nykyisin James Herriot -museo\nKirjailija James Herriotia tuskin tarvitsee esitellä. Hänen lämminhenkiset tarinansa maalaiseläinlääkärin työstä ovat aina kuuluneet suosikkikirjoihini. Niiden innoittamana haaveilin lapsena ja teini-ikäisenä eläinlääkärin ammatista, vaikka tutut eläinlääkärit varoittivat, ettei Herriotin hahmojen kaltaisia persoonallisuuksia enää ole olemassa.\nJames Herriot on taiteilijanimi, koska kirjailijan kirjoittaessa kirjojaan eläinlääkärien ei sallittu mainostaa palveluitaan. Oman nimen käyttö kirjailijana olisi laskettu mainostukseksi. Elämänkerta The Real James Herriot kertoo enemmän eläinlääkäri Alfred Wightistä kuin kirjailija James Herriotista. Hänen kirjalliseen uraansa päästään vasta kirjan puolivälin jälkeen. Saihan Alf Wight ensimmmäisen romaaninsa julkaistua vasta yli 50-vuotiaana. Kirjoittaja on Alf Wightin poika, joka työskenteli isänsä ja Donald Sinclairin - kirjojen Siegfried Farnonin esikuvan - praktiikalla.\nEn voi olla vertaamatta James Herriotin elämänkertaa vastikään lukemaani Teemu Selänteen elämänkertaan. Se oli monella tavalla juuri sitä, mitä tämä elämänkerta ei ole. The Real James Herriot ei ole ammattimaisesti kirjoitettu, se ei ole kriittinen ja sitä paitsi se on niin laaja, että tarina eksyy sivupoluille. Kun ammattikirjoittaja Ari Mennander menee omassa kirjassan suoraan asiaan, päähenkilönsä uran huippuhetkeen, The Real James Herriot alkaa ylipitkällä nekrologilla, jonka jälkeen seuraa tuskastuttavan perusteellinen kuvaus päähenkilön lapsuudesta ja varhaisista kouluvuosista. Mielenkiintoisemmaksi tarina käy, kun päästään hänen toimintaansa eläinlääkärinä, sillä sitähän tunnemme jo hänen kirjoistaan. Kirja on yhtä päähenkilönsä erinomaisuuden ylistystä, joka lienee myös jonkinlainen anteeksipyyntö, sillä Alf Wight ei olisi halunnut mitään elämänkertaa kirjoitettavan. En minä mitään kyynisyyttä kaipaa, mutta jossain vaiheessa ylisanojen vuodatus alkaa puuduttaa.\nJames Herriotin kirjojen ystävänä minua kiinnosti kirjaa lukiessani tarinoiden ja todellisten tapahtumien suhde. Lapsena pidin niitä autenttisina muistelmina, mutta myöhemmin opin, että näin ei ole. Jim Wight paljastaa, että ainakin 90 prosenttia tarinoiden tapahtumista on tosiaan tapahtunut, sillä hän on kuullut kerrottavan niistä suullisesti, mutta kirjailija Herriot on tarkoituksella yhdistellyt henkilöitä ja tapahtumia ja sijoittanut niitä eri aikoihin ja paikkoihin. Kaikenkarvaisten ystävieni alussa nuori eläinlääkäri Herriot saapuu uuteen työpaikkaansa, mutta uusi työnantaja on kokonaan unohtanut tapaamisen. Elämänkerran mukaan tämä tarina on totta, mutta eläinlääkäri Wight ei ole vastavalmistunut vaan työskennellyt jo pitempään muualla. Oikeasti ei eletty sotaa edeltäviä vuosia, vaan sota oli jo käynnissä ja Wight tuli sijaistamaan palvelukseen astuvaa Donald Sinclairia. Helen, eli Joan, ei ollut maatilan tyttö vaan pesunkestävä pikkukaupunkilainen.\nJames Herriotin tarinoissa yhdistyvät muistelot sekä hänen ensimmäisestä työpaikastaan Sunderlandista ja yorkshirelaisesta Thirskistä, jota pidetään hänen tarinoidensa näyttämön Darrowbyn esikuvana. Thirsk kuitenkin sijaitsee eri puolella Yorkshirea kuin kuvitteellinen Darrowby. Kirjoissa tapahtumat sijoittuvat toisen maailmansodan kummallekin puolen, mutta todellisuudessa osa niistä on tapahtunut jopa 1970-luvulla hyvin lähellä kirjojen kirjoittamishetkeä. Herriot on muun muassa vaihtanut henkilöiden sukupuolta tarinoita sepittäessään. Sen sijaan esimerkiksi mäyrää olkapäillään kanniskeleva eläinlääkärin apulainen Calum Buchanan on yllättäen ollut aivan todellinen henkilö, eri niminen toki. Myös Siegfried ja Tristan Farnonin esikuvat veljekset Donald ja Brian Sinclair on ilmeisesti kuvattu varsin uskollisesti. Minua jäi silti vaivaamaan, onko lapsensa oopperoiden henkilöiden mukaan nimennyt Wagner-fani todellinen henkilö vai ainoastaan kirjailijan mielikuvitusta.\nSuosittelen elämänkertaa kirjailija James Herriotin faneille, jotka haluavat tutustua tarinoiden todellisiin taustoihin. Pelkkänä eläinlääkärin tai kirjailijan elämänkertana en usko lukijan saavan siitä kovinkaan paljon irti.\nJim Wight: The Real James Herriot - The Authorized Biography (Michael Joseph 1999, pokkariversio Penguin Books 2000)\nLähettänyt Kirjavuorenpeikko klo 14.23 Ei kommentteja:\nTunnisteet: eläinlääkärit, elämänkerta, Englanti, James Herriot, Jim Wight, kirjailijat, toinen maailmansota\nKuva: Cheryl Adams\nOn ristiriitaista, että seuraan mielelläni urheilua, mutta en tykkää ominaisuuksista, jotka tekevät ihmisestä huippu-urheilijan. Olen aina kavahtanut ihmisiä, jotka haluavat olla parempia kuin muut. Möllötän mielelläni keskinkertaisuudessa. Teemu Selänne on kiistatta yksi voitontahtoisista, ja mainio uusi elämänkertateos tekee perusteellisesti selkoa niin menestyksestä kuin sen pimeistä puolistakin.\nMennander kertoo kirjassaan, että sen kirjoittaminen alkoi jo vuonna 2005, kun Selänne harkitsi ensimmäisen kerran vakavasti uransa lopettamista. Sen piti ilmestyä jo viime syksynä, jolloin se ilmestyi jo kirjaston tietokantaan ja ehdin varatakin sen. Sitten ilmoitettiin, että ilmestyminen siirtyy - Selänne on päättänyt jälleen jatkaa uraansa.\nPitkä kirjoitusaika näkyy kirjassa, mutta ihme kyllä lähinnä hyvällä tavalla. Siinä on valtavasti tietoa, mutta punainen lanka säilyy näkyvissä koko tarinan ajan. Teos on tasapainoinen ja kertoo kirjoittajansa vankasta ammattitaidosta. Alussa päästään suoraan Selänteen uran huippuhetkeen, Stanley Cupin voittoon. Sitten aloitetaan alusta ja käydään läpi aikajärjestyksessä ne tapahtumat, jotka johtivat jääkiekkoilijan suurimpaan triumfiin.\nKirja on perusteellinen, mutta myös yllättävän kriittinen kertomus jääkiekkotähdestä. Se kuvaa Teemu Selännettä poikkeuksellisena lahjakkuutena, joka säilyttää avoimen ja ystävällisen luontonsa läpi yhtä lailla menestyksen kuin vaikeiden vuosienkin. Kirjassa on huomioitu sekä tilastojen ystävät että Selänteestä henkilönä kiinnostuneet. Vaikka olen kiinnostunut urheilusta, NHL:ää olen seurannut vähemmän. En ole ennen tämän kirjan lukemista ymmärtänytkään, kuinka suosittu urheilija Selänne on myös Atlantin toisella puolella.\nToisaalta kirjassa paljastetaan menestyksen hinta. Selänne tottui erityiskohteluun heti lapsena, kun koko perhe eli lahjakkaan lapsen ja tämän urheilu-uran vaatimusten mukaan. Veljet jäivät syrjään, kun isä keskittyi puskemaan Teemua kohti menestystä. Kirjassa veljet vakuuttavat kuitenkin, etteivät he ole katkeria osastaan. Aika kauhealta yhden lapsen eritysasema kuitenkin tuntuu näin ulkopuolisen mielestä. Uran huippuvuosina myös Selänteen oma perhe jäi vähemmälle huomiolle, kun jääkiekko ja lukuisat kaverit veivät tähtipelaajan ajan. Vaikka kirjassa todistetaan Selänteen olevan juuri sellainen mukava mies kuin hänen julkisuuskuvansakin antaa ymmärtää, läheisten mukaan hän olettaa olevansa keskipiste, jonka ympärillä kaikkien muidenkin elämän tulee pyöriä. Eniten on kuitenkin uhrannut Selänne itse. Urheilu-ura on vaatinut etenkin hänen jaloiltaan niin paljon, ettei niistä tule enää kalua edes tavalliseen elämään.\nTeeemu on kertomus poikkeusyksilön elämästä. Urheilukirjana se erottuu edukseen monipuolisuutensa ja syvällisyytensä vuoksi. Kuvia ja jääkiekkofanien rakastamia tilastotietoja on paljon. Kenties juuri niiden takia kirjasta on tullut valtavankokoinen. Missähän sitä on ajateltu luettavan? Ainakaan sitä ei huvita ottaa matkalle mukaan, ja sängyssä lukeminenkin vaatii tyynykasan kirjan alle.\nAri Mennander: Teemu (Otava 2014)\nLähettänyt Kirjavuorenpeikko klo 19.07 Ei kommentteja:\nTunnisteet: Ari Mennander, elämänkerta, jääkiekko, Suomi, Teemu Selänne, urheilu\nBlogin päivitystahti on viime aikoina hiipunut, koska töissä on pitänyt lukea ja kirjoittaa aivan tarpeeksi.\nOlen kuitenkin lukenut muun muassa pari näppärää historiallista dekkaria, jotka sijoittuvat sodanjälkeisiin vuosiin pohjoissavolaisessa kirkonkylässä. Hykerryttävä yksityiskohta on, että kirjailija on ortodoksinen kirkonmies, joka käyttää kirjailijanakin pappisnimeään.\nKirkonkylän valtaväestö on kuitenkin luterilaista, eikä ortodoksinen kulttuuri muutenkaan korostu tarinassa. Kumpikin kirja on varsin perinteinen dekkari. Tapahtuu murha, jota viralliset poliisivoimat eivät saa selvitetyksi ilman ulkopuolista apua. Näissä kirjoissa tuo ulkopuolinen on poliisinrouva Elisabet Urhonen, jota jälkimmäisessä romaanissa ymmärretään jo pyytää apuun.\nRikostarinoina nämä kirjat eivät ole kummoisia. Mielestäni salonkidekkarin "sääntöihin" kuuluu, että lukijalle pitäisi antaa mahdollisuus päästä ratkaisun jäljille. Hyvän dekkarin lukee mielellään uudestaankin, koska toisella lukukerralla voi bongata tekstistä kirjailijan tarjoamia vinkkejä. Harhaan saa johtaa ja pitääkin, mutta murhaajan henkilöllisyyden ei pitäisi tipahtaa aivan tyhjästä.\nHistoriallisissa dekkareissa murha on kuitenkin sivuseikka. Metropoliitta kuvaa sympaattisesti mennyttä aikaa sekä pienen paikkakunnan elämää ja ihmisiä. Keskeisellä sijalla ovat heikot ja syrjityt. Karjalan evakoihin suhtaudutaan kuten pakolaisiin nykyään. Olisivat jääneet sinne, mitä ne tänne tulivat, kun piti peltojakin jakaa heille. Huomio kiinnittyy myös naisen asemaan. Varsinkin köyhällä naisella on vähän valinnanvaraa omassa elämässään. Sympaattista ja empaattista, mukavaa luettavaa.\nMurha kirkonkylässä (Myllylahti 2011)\nMurha näyttämöllä (Myllylahti 2013)\nLähettänyt Kirjavuorenpeikko klo 19.29 2 kommenttia:\nTunnisteet: dekkari, historiallinen romaani, Metropoliitta Panteleimon, Suomi\nTässäpä taas sellainen kirja, että rupeaa miettimään, kuinka vähän sitä tietääkään maailmasta tai edes niistä maista, joissa on asunut. Vai oletteko kuulleet norjalaisten äärioikeistolaisten tekemistä terrori-iskuista? Siis ennen Utøyaa. Toimittaja Øyvind Strømmenin mukaan niitä on tehty useita sekä poliittisia vastustajia että muslimeita vastaan ja muutenkin muukalaisvastaisella äärioikeistolaisuudella on maassa pitkät perinteet. Silti niitä eivät muista edes norjalaiset. Ei ihme, ettei niistä paljon puhuta. Breivikin ajatukset muslimien ja vasemmistopoliitikkojen salaliitosta, jonka tarkoitus on norjalaisen kulttuurin tuhoaminen, eivät ole hänen keksintöään vaan varsin yleisesti jaettuja äärioikeistolaisissa yhteisöissä, jotka nykyään toimivat pitkälti verkossa.\nStrømmenin mukaan norjalaiset tuntevatkin huonosti omia ääriliikkeitään, minkä vuoksi he sortuvat vähättelemään niiden merkitystä. Äärioikeistolaiset ryhmittymät eivät ole koskaan menestyneet vaaleissa, mutta niiden ajatukset ovat valuneet parlamentaarista demokratiaa tukevien poliitikkojen puheisiin. Meidän pitäisi olla tarkkana, mistä oikeastaan puhutaan, jotta emme nielaisisi tarjottua syöttiä. Ihonväri tarkoittaa ihonväriä, vaikka puhuja puhuisi kulttuurista tai identiteetistä. On nimittäin tietoinen valinta, että äärioikeistolaiset käyttävät mukavammalta kalskahtavia tieteellisiä käsitteitä, joita kuulija ei ensimmmäiseksi yhdistä rotuteorioihin.\nYmmärrän hyvin huolen radikaalista islamista tai maahanmuuttajien syrjäytymisestä. Voi olla, että kaikilla heistä ei ole halua tai kykyä integroitua yhteiskuntaan. Äärioikeistolaiset salaliittoteoriat ovat kuitenkin niin hulluja, että terveen järjen pitäisi riittää niiden kumoamiseen. Mitä vasemmistopoliitikot hyötyisivät norjalaisen (tai suomalaisen) kulttuurin tuhoamisesta maahanmuuttajien avulla? Miten maahanmuuttajilla voisi olla yhdenmukaiset tavoitteet, kun he kuitenkin tulevat hyvin erilaisista taustoista ja maista? Suomessahan sitä paitsi suurimmat maahanmuuttajaryhmät ovat virolaiset ja venäläiset, Norjassa taas puolalaiset. Eipä heidän joukossaan ole paljon muslimeja. Silti julkisessa keskustelussa ei juuri kyseenalaisteta maahanmuuttajien islaminuskoisuutta. Kohtaammekin nämä salaliittoteoriat suodatetussa muodossa, jolloin ne helposti omaksutaan huomaamatta.\nStrømmenin kirja kuvaa äärioikeistolaista ajatusmaailmaa, johon niin sanottu tavallinen ihminen törmää harvoin muualla. Se kertoo myös yhteiskunnasta, jossa pieni ryhmä pystyy ujuttamaan omat mielipiteensä osaksi julkista keskustelua. Se herättää miettimään laajemminkin kriittisen ajattelun merkitystä. Toisaalta esimerkiksi Tahdon2013-liike hyödynsi samaa ilmiötä omassa kampajassaan, jossa vähemmistöjen oikeuksista tehtiin koko kansan asia. Asioilla on puolensa ja puolensa.\nOnko Suomessa sitten vastaavaa äärioikeistolaista toimintaa? Käsitys uusnatsista kaljaa kittaavan skinin synonyyminä ei pidä enää paikkaansa, ja onhan Suomessakin joitakin hyvin marginaalisia äärioikeistolaisia ryhmiä, jotka ovat koetelleet heikoin tuloksin suosiotaan vaaleissa. Viime aikoina poliisiakin on syytetty äärioikeistolaisen ideologian merkityksen vähättelystä muun muassa Helsingin yliopistoa vastaan suunnitellun terroriteon yhteydessä. Se voikin olla aivan viisas taktiikka, jotta kiihkoilijat eivät saisi seuraajia. Luulenpa silti, että äärioikeistolaisuus on ollut täällä pienempi ilmiö kuin Norjassa. Johtuuko ero historiasta? Norjalaisilla oli natsimiehitys ja meilläkin kokemuksemme poliittisesta terrorista. Onko menneisyydestä opittu mitään? Vai ovatko norjalaiset vain taipuvaisempia ääriajatteluun kuin maltilliset suomalaiset? Ollaan kuitenkin varovaisia.\nAihe on synkkä, mutta aina löytyy jotain hauskaakin. Tällä kertaa 12 pistettä menee suomentajalle, joka on kääntänyt norjan sanan pakkis (=pakistanilainen, vähän samaan sävyyn kuin ruotsalainen on hurri) ahtojääksi.\nØyvind Strømmen: Äärioikeisto, vastajihadismi ja terrorismi Euroopassa (Tammi 2013)\nAlkuteos: Det mørke nettet (Cappelen Damm 2011), suom. Heikki Eskelinen\nLähettänyt Kirjavuorenpeikko klo 17.53 Ei kommentteja:\nTunnisteet: fasismi, Norja, politiikka, terrorismi, tietokirja, äärioikeistolaisuus, Øyvind Strømmen\nReippaus, neuvokkuus, urheus, ystävyys. Siinäpä joukko poikakirjojen klassisia hyveitä. Norjalaisen lentoupseerin kirjoittama Lentokone kadoksissa on uskollinen tyylilajilleen. Tarinan alussa vänrikki Geir Gran joutuu lähtemään lumituiskussa noutamaan lentokoneella sairasta Ruijan pohjoisosista. Harmikseen hän saa kakkospilotikseen kokemattoman Petter Hovdenin. Sää huononee aina vain. Aivan kuin siinä ei olisi kylliksi huolta: myös lentokoneen moottori temppuilee ja lopulta lentäjät joutuvat jättämään koneen ja pelastautumaan laskuvarjoilla jonnekin päin Ruijan tuntureita. Siitä alkaa eloonjäämiskamppailu, jonka pääosassa eivät enää ole lentokoneet vaan reippaat nuorukaiset ja Pohjois-Norjan mahtava luonto.\nOlen lukenut lapsena ja nuorena kasoittain tällaisia poikakirjoja, joissa joukko poikia tai nuoria miehiä lähtee erämaahan etsimään aarretta tai meteoriittia tai roistoja tai mitä milloinkin. Ollaan aivan omillaan suuren luonnon helmassa. Siellä tarvitaan monenlaisia puhdashenkisiä hyveitä. Tärkein on kuitenkin ripeästi etenevä, vauhdikas tarina.\nEn tiedä, kirjoitetaanko tällaisia poikien seikkeilukirjoja vielä. Kokemukseni uudemmasta nuortenkirjallisuudesta ovat yläasteajalta, jolloin meille luetettiin kaikenlaista kasvattavaa kirjallisuutta, jonka luultavasti oletettiin kiinnostavan nuoria. Niissä kirjoissa ei tosin kerrottu, kuinka selviytyä hengissä, jos sattuu tipahtamaan laskuvarjolla keskelle Ruijan talvea. Pikemminkin kirjoissa valistettiin seksuaalisuudesta, huumeista tai vaikeista perhesuhteista.\nLuin toki lapsena paljon myös tyttökirjoja, mutta olen kai niin sukupuolineutraalin kasvatuksen uhri - se oli mielestäni ihan tavallista kasvatusta silloin - etten suuremmin välittänyt, kertooko kirja tytöistä vai pojista. Ehkä poikien kirjat olivat vähän jännittävämpiä. Luonnossa retkeileminen on ollut aina minun juttuni, ja etenkin tässä kirjassa tutut paikannimet saavat vaellusvietin heräämään. Bardufoss - se on kaunis paikka. Skibotten-joki - sen rannoilla on tullut monet kesät rymyttyä. Osaan kuvitella tunturit, joilla Geir ja Petter taistelevat elämästään pakkasta vastaan. Olen itsekin yöpynyt talvisaikaan teltassa niissä maisemissa. Silloin oli toki kunnon varusteet ja tarpeeksi ruokaa.\nGeir ja Petter eivät ole nynnyjä. Heille ei ole mikään juttu väsätä lumikengät oksista tai kalaverkko laskuvarjon köysistä. Riekoille viritetään ansoja ja pahimpaan nälkään syödään jäkäläkeittoa. Hamren jakamat neuvot vaikuttavat oikeasti käyttökelpoisilta, paitsi että jäkälää ei tietenkään enää ole. Päähenkilöt myös auttavat epäitsekkäästi toisiaan, ja samalla toki Geir joutuu luopumaan alentuvasta suhtautumisestaan. Se on kenties elinikäisen ystävyyden alku. Lopulta lumimyrsky tietenkin loppuu, ja lentäjätoverit käyvät noutamassa pulaan joutuneet kotiin.\nOnko päähenkilöiden kertakaikkisessa reippaudessa suorastaan jotain poliittisesti epäkorrektia?\nEn löytänyt koneelta kuvaa talvisesta Norjasta, joten Suomen Lappi saa kelvata sellaisena kuin se oli pari viikkoa sitten, kun viimeksi kävin siellä rymyämässä.\nLeif Hamre: Lentokone kadoksissa (WSOY 1964)\nAlkuteos: Otter tre to kaller! (s.a.)\nLähettänyt Kirjavuorenpeikko klo 2.39 6 kommenttia:\nTunnisteet: Leif Hamre, Norja, nuortenkirja, poikakirja\nTänään homoseksuaalisuus on ollut taas otsikoissa. On toki väännetty avioliittolain uudistuksesta, mutta myös Finlayson tempaisi julkistamalla uudet Tom of Finland -lakanat ja -pyyhkeet.\nTom of Finlandista kirjoitin jo keväällä postimerkkikohun jälkimainingeissa. Tässä pari viikkoa sitten huomasin yllätyksekseni, että taiteilijan sarjakuvakokoelma, jolle on annettu nimi Sarja kuvia, oli asetettu lähikirjastossa oikein esille. Lainasin, luin ja hämmennyin. Lakanauutisen ansiosta aihe palaa nyt blogiin, vaikka ehdin jo päättää, etten kirjoittaisi kirjasta yhtään mitään.\nAinakin omassa tuttavapiirissäni päivän kaksi homouutista on liitetty kätevästi yhteen. Paha lakivaliokunta vastustaa tasa-arvoista avioliittolakia, mutta onneksi Finlayson on seksuaalivähemmistöjen asialla. Kiinnostavaa kyllä nämä kaksi homoseksuaalisuuden representaatiota (jos annatte anteeksi tällaisen hienon tieteellisen käsitteen käytön) eivät voisi olla erilaisempia. Avioliittoliikkeen kuvaus homosta ei juuri eroa parisuhteessa elävästä vastuullista perheenisästä. Tom of Finlandin miehiä romanttinen rakkaus tai perhe ei taas voisi vähempää kiinnostaa. Hänen piirroksensa kuvaavat kiellettyä, epäsosiaalista irtoseksiä, jonka ainoa päämäärä on himojen tyydyttäminen. Ne ovat siis hyvin suorasukaista kovaa pornoa.\nJossakin vaiheessa homopornosta on tullut niin sanotun suvaitsevaisuuden symboli. Aika paljon suvaitsevaisuutta se vaatiikin. On vaikea kuvitella, että lähikirjastossa olisi vapaasti esillä raiskausfantasioita ja joukkoseksikohtauksia sisältävää heteropornoa. (En ole kyllä tarkistanut.) Heteropornohan on uhka nuorisolle, mutta homoporno korkeintaan hieman campia. Tom of Finlandin piirrokset ovat tosi hienoja, enkä halua vähätellä niiden historiallista merkitystä. Mutta niillä ei silti ole mitään tekemistä homojen avioliitto-oikeuden kanssa. Ne esittävät kiellettyä, pahennusta herättävää seksuaalisuutta.\nKannatan luonnollisesti avioliittolain muutosta. Ehkäpä Suomen talouskin saadaan nousuun homolakanoilla. Silti kulttuurintutkijan mielikuvitusta kutittelee etupäässä kysymys, miten söpöstelevä perheidylli on saatu yhdistettyä täysin päinvastaisiin merkitysmaailmoihin. Ehkäpä homous on vain edelleen niin toiseutta, ettei sen sisäisiä eroavaisuuksia osata eritellä. Tai sitten kukaan muu ei ole ottanut selvää, millaisia tarinoita Tom of Finland oikeasti kertoi.\nMitähän Tom itse sanoisi, jos näkisi tämän päivän?\nOlkoon tämä viimeinen pornoaiheinen kirjoitus tässä blogissa.\nTom of Finland: Sarja kuvia (Like 2014)\nLähettänyt Kirjavuorenpeikko klo 20.26 4 kommenttia:\nTunnisteet: homoseksuaalisuus, porno, sarjakuva, Suomi, Tom of Finland, yhteiskunta\nTäytyy tunnustaa, etten edes tiennyt, kuka Stephen Fry on, ennen kuin luin kehuvan arvostelun hänen edellisestä suomennetusta kirjastaan Koppavasta klopista (2012). Se olikin verrattoman hauska kirja - tai sitten olin vain pari vuotta sitten nykyistä alttiimpi kaikelle huvittavalle. Tartuin siis Fryn aikakirjoihin ainoastaan siitä syystä, että edellinen kirja oli ollut niin hilpeä - edelleen onnellisen tietämättömänä, mistä tämä Stephen Fry oikeastaan on tunnettu.\nKirja jatkaa Fryn elämäntarinaa siitä, mihin Koppava kloppi sen jätti. Fry on selvinnyt hankalista teinivuosistaan, päässyt opiskelemaan Cambridgen yliopistoon ja löytänyt kutsumuksensa opettajantyöstä sellaisissa yksityisissä sisäoppilaitoksissa, joita hän on itsekin käynyt. (Yksi kouluista sijaitsi Thirsk-nimisessä kaupungissa Yorkshiressä. Se saattaa soittaa jotain kelloja kirjain ystävän mielessä.) Yliopistossa hän päätyy aika lailla sattumalta teatteripiireihin, ja vähitellen näytteleminen muuttuu harrastuksesta ammatiksi. Se tuo myös rahaa ja Fryn salaa kaipaamaa kuuluisuutta.\nFryn elämä on siis kirjan kuvaamana ajanjaksona paljon paremmalla tolalla kuin edellisessä kirjassa, mutta Fryn tarinointi ei naurattanut yhtään samalla tavalla kuin siinä. Ehkä muistelmista saisi enemmän irti, jos tuntisi jo ennestään henkilöt ja teokset. Niihin perehtymättömälle lukijalle "aikakirjat" jäävät luetteloksi Fryn ja kumppaneiden teoista.\nOn kirjassa silti kiinnostaviakin asioita. Fryn elämän perustava kokemus vaikuttaisi olleen ristiriita itseinhon ja kehnon minäkuvan ja muiden näkemän itsevarmuuden ja snobismin välillä. Ahmin myös Cambridgen vuosista kertovat sivut. Keskiajalla perustetun huippuyliopiston perinteet ovat aivan erilaisia kuin täällä Suomessa, mutta aina ja kaikkialla opiskelijat ovat istuneet filosofoimassa, kunnes päivä koittaa taivahalla. Minullekin opiskeluvuodet ovat olleet elämän onnellisinta ja antoisinta aikaa. Yliopistomaailman lisäksi lukija saa piipahtaa lontoolaisilla herrakerhoilla, joita siis on ihan oikeasti edelleen olemassa!\nSuosittelen kirjaa Fryn ja brittikomiikan ystäville. Muille en ehkä niinkään\nStephen Fry: Fryn aikakirjat - muistelma (Schildts & Söderströms 2014)\nAlkuteos: The Fry Cronicles 2010\nLähettänyt Kirjavuorenpeikko klo 21.47 Ei kommentteja:\nTunnisteet: Englanti, muistelma, näyttelijät, Stephen Fry\nTunnetko lapinhullun? Hänen täytyy päästä kerta toisensa jälkeen Lapin erämaihin, vaikka retket merkitsevät märkiä jalkoja, sääskipilviä, kovalla alustalla nukkumisesta kipeytynyttä selkää ja makaroniruokaa päivä päivän jälkeen. Minun viimeisimmälle retkelleni jäi osa varpaankynsistäni.\nOlen siis jonkin sortin lapinhullu, vaikka retkeni ovat suuntautuneet viime vuosina useammin naapurimaihin kuin Suomen Lappiin. Kukapa haluaisi palata katsomaan hakkuuaukkoja ja hiihtoturismin raatelemia tunturinlakia?\nKalevi Leppäsen kuvaama lapinhulluus on moderni romanttinen kaupunki-ilmiö, joka saa voimansa lantalaisen kaupunkielämän ja Lapin erämaiden välisestä etäisyydestä. Leppäsen mukaan alkuperäisestä lappilaisesta voi tulla lapinhullu vain siinä tapauksessa, että hän muuttaa pois kotiseudultaan. Lapinhullut ovat muutenkin innokkaita tekemään eroa asioiden välille. Omasta mielestään he ovat parhaita asiantuntijoita sekä retkeilyssä että paikallisten elämäntavoissa. On oikeanlaisia lapinhulluja, jotka kulkevat luonnossa oikealla tavalla ja oikeista syistä. Vääränlaista Lapissa kulkemista on erätaidottomien kaupunkilaisten massaturismi mutta myös urheiluhenki vailla sisäistä vakaumusta. Surua aiheuttaa niin luonnon kuin "alkuperäisen" lappilaisen kulttuurinkin tuhoutuminen modernin maailman puristuksessa.\nTunnistan ajattelutavan itsessäni. Olen monesti tuhahtanut, että en kai minä sinne mene, kun siellä on niin paljon muitakin ihmisiä. Tunnen vierautta niitä ihmisiä kohtaan, joille "vaellus" on pelkkä fyysinen suoritus ilman asiaan kuuluvaa hartautta. Kauhistun kaikenlaisia aikeita uhmata luontoa. Jos luontoa lähtee haastamaan, jää pian kakkoseksi. Leppäsen mukaan "tunturisusien" pitäisi luopua ylenkatseestaan ja eronteoistaan. Moraalisessa mielessä hän varmasti onkin oikeassa, mutta ei se tee esimerkiksi Kilpisjärvestä yhtään kiinnostavampaa retkikohdetta minun silmissäni.\nKirjassaan Kalevi Leppänen esittelee liudan eri aikakausien lapinhulluja. Monet ovat tuttuja, suorastaan legendoja, kuten metsäpäälliköt "Samperi", Wallenius ja Järvinen, joista kaksi viimeksi mainittua kunnostautuivat myös eräkirjailijoina ja tekivät Lapin erämaita tunnetuiksi. Osaltaan lapinhulluutta levitti myös Kullervo Kemppinen, jota syytettiin massaretkeilijöiden usuttamisesta aiemmin niin yksinäisille poluille. Lisäksi kirjassa huomioidaan koko joukko vähemmän tunnettuja ja yllättäviäkin nimiä. Lyhyissä elämänkerroissa on sekä uutta tietoa että erinomaista taustoitusta.\nVaikka retkijuttujen kertominen ja kuunteleminen on aivan parasta, en ole juuri lapinkirjallisuutta lukenut. Eräkirjat ovat aina tuntuneet jokseenkin pitkäpiimäisiltä. Vanhimpien teosten kuvailemia erämaitakaan ei enää ole. Lapinhullu onkin näppärä johdatus genreen. Lapinhulluuden analysointi aiheuttaa tunnistamisen kokemuksia, mutta Leppäsen näkökulma taitaa olla vielä eteläisempi kuin minun, koska kuvaukset lappilaisista ihmisistä jäävät vieraiksi.\nKalevi Leppänen: Lapinhullu - tarinoita Lappiin rakastuneista (SKS 2014)\nLähettänyt Kirjavuorenpeikko klo 13.23 Ei kommentteja:\nTunnisteet: elämänkerta, historia, Kalevi Leppänen, Lappi, retkeily, Suomi, tietokirja\nAjattelin ensin, etten kirjoita mitään tästä kirjasta, koska lestadiolaisuus on ollut muutenkin tapetilla jo kyllästymiseen asti. Milloin mitäkin epäkohtaa käsitellään julkisuudessa, ja viimeistään Pauliina Rauhalan Taivaslaulu nosti suurperheiden vanhempien jaksamisen julkiseen keskusteluun muuallakin kuin lestadiolaisalueilla. Eipä tämäkään kirja kovin ruusuista kuvaa anna lapsuudesta ja vanhemmuudesta äärikonservatiivisessa herätysliikkeessä.\nVanhoillislestadiolaisuus on yksi luterilaisen kirkon herätysliikkeistä, mutta opeiltaan se eroaa kansankirkosta. Pelastus perustuu paitsi Kristuksen sovitustyöhön, myös synninpäästöön, joka täytyy saada toiselta liikkeen jäseneltä. Seurakuntaopin mukaan pelastusta ei liikkeen ulkopuolella ole. Siksi liikkeen opinkappaleet ovat elämän ja kuoleman kysymyksiä. Tavallisista luterilaisista poiketen lestadiolaisilta on kielletty muun muassa televisio, korvakorut ja raskaudenehkäisy.\nKaksi ensimmäistä toki erottavat uskovaisen ulkopuolisista, mutta kovin keskeisiä yhteiskunnallisia kysymyksiä ne eivät ole. Ei minullakaan ole telkkaria eikä korvakoruja, enkä katso jääneeni mistään vaille. Sen sijaan ehkäisyn kieltäminen on vakavampi kysymys, koska se uhkaa niin äitien terveyttä, lasten tarvetta saada huomiota vanhemmiltaan kuin itsestään selvänä pidettyä oikeutta päättää itse perhekoosta ja vartalosta. Usko, toivo ja raskaus keskittyy etupäässä ehkäisemättömyysopin seurauksiin.\nKirja perustuu 30 entisen tai nykyisen vanhoillislestadiolaisen kirjeisiin sekä kirjoittajista etenkin Vuokko Ilolan omiin kokemuksiin. Näkökulma on hyvin kriittinen. Kirjoittajilla on erittäin huonoja kokemuksia liikkeen elämäntavasta. He ovat kokeneet laiminlyöntejä lapseja ja uupuneet itse taakkansa alle suurperheen vanhempina. Lestadiolaisuudessa on suuria ongelmia, joista seurakuntaoppi ei ole vähäisin, mutta koko totuus kirja ei tietenkään ole. Siinä ei kuulu niiden ääni, jotka ovat onnellisia uskossaan ja nauttivat suurperhearjestaan.Yli sadantuhannen suomalaisen liikkeessä kaikki eivät voi olla onnettomia. Toisaalta lapsuuden kaltoinkohtelua löytyisi liikkeen ulkopuoleltakin. Tunnen itsekin lestadiolaisia äitejä, jotka ovat kymmenen lapsen jälkeenkin pirteitä ja nuorekkeita ja tarmokkaasti mukana työelämässä ja yhteiskunnassa.\nLestadiolaisen naisenkin tahtoa pitää kunnioittaa, mutta mikä se oma tahto on? Jotkut haluavat aidosti elää liikkeen opetuksen mukaan. Onko kuitenkaan vaihtoehtoa? Jos ei noudata sääntöjä, joutuu seurakuntayhteyden ulkopuolelle. Ihminen voi muutenkin valita vain mahdollisina pitämistään vaihtoehdoista. Tämän kirjan perusteella liikkeen sisälläkin on kuitenkin monenlaisia mielipiteitä. Se on todella mielenkiintoista. Ehkä nuorempi sukupolvi kyseenalaistaa enemmän. On huomionarvoista, että erittäin kriittisistä kirjoittajistakin moni haluaa silti "pysyä uskomassa".\nJoku voisi kysyä, miksi ihmeessä ketään muita kuin lestadiolaisia ylipäätään kiinnostaa lukea tällaista kirjaa. Olen elänyt suurimman osan elämästäni Lapissa ja Pohjois-Pohjanmaalla, missä ei voi elää ilman jonkinlaista suhdetta lestadiolaisuuteen. Kukapa ei tietäisi Pohjois-Suomen pyhää kolmiyhteyttä: vanhoillislestadiolaisuutta, S-kauppaa ja keskustapuoluetta. Kaikilla on ollut lestadiolaisia vähintäänkin luokkatovereina. Koulussa jouduttiin aina pohtimaan, voiko oppitunneilla tanssia tai katsoa elokuvia. Mitä lestadiolaiset oppilaat sillä aikaa tekisivät vai pitäisikö syntisestä toiminnasta kokonaan luopua, jotta kaikki voisivat osallistua? Joillakin opettajilla liikkeen opetukset menivät edelle opetussuunnitelmasta.\nLestadiolaiset ovat erilaisia kuin muut. He ovat myös juoruilun ja kauhistelun kohde. Kaikki ovat varmasti joskus kuulleet tarinan, jonka mukaan sivusta täytettävät pyykkikoneet olisivat kiellettyjä, koska luukusta saattaisi näkyä alusvaatteita. Se ei siis ole totta, mutta kertoo paljon ulkopuolisten suhtautumisesta. Usko, toivo ja raskaus -kirjassa minua järkyttivätkin myös kertomukset siitä, että lapset ovat joutuneet häpeämään ja salailemaan erilaisia perheitään. Me ulkopuoliset emme ole tehneet heidän taakkaansa kevyemmäksi kantaa. Monella kirjantekoon osallistuneella on muistoja koulukiusaamisesta. Muistan itsekin yhden luokkatoverin, jota kiusattiin ilkeästi ja osin juuri hänen lestadiolaisen taustansa vuoksi. Itse en siihen osallistunut, mutta enpä tehnyt paljoakaan kiusaamisen lopettamiseksi. Rauhanyhdistysten pitäisi selvittää omat sotkunsa, mutta myös meidän muiden pitäisi suhtautua lestadiolaisiin kuten lähimmäisiin kuuluu.\nPari viikkoa sitten junassa taakseni istahti kaksi nuorta lestadiolaisnaista. Hiljaisessa junassa heidän äänensä kuuluivat kirkkaana. Toinen oli suunnittelemassa häitä, toinen oli jo nuori äiti. Kunpa heidän ilonsa ja tulevaisuudenuskonsa olisi vielä tallella vielä kymmenen vuoden kuluttuakin.\n"Yksikin lapsikatraansa alle uupuva äiti, joka rukoilee uuden raskauden alkaessa keskenmenoa, on liikaa. Yksikin lapsi, joka saa kuulla syntyneensä vain siksi, ettei äiti saanut ehkäistä, on liikaa. Yksikin kaksi- tai kolmevuotias, joka saa kuulla olevansa liian iso päästäkseen syliin, on liikaa. Yksikin suurperheen pelokas äiti, joka kuolee synnytykseen uskaltamatta ehkäistä edes lääkärin varoitettua häntä vakavasti synnytyskomplikaatioista, on liikaa. Yksikin uusi vauva perheeseen, josta on uupumuksen takia otettu huostaan aiemmat lapset, on liikaa. Yksikin äiti tai isä, joka joutuu valitsemaan kuukausien selibaatin SRK:n ehkäisyopin takia, on liikaa."\nNäin toteavat kirjoittajat. Toivottavasti kukaan ei ole eri mieltä.\nAila Ruoho & Vuokko Ilola: Usko, toivo ja raskaus - vanhoillislestadiolaista perhe-elämää (Atena 2014)\nLähettänyt Kirjavuorenpeikko klo 18.15 2 kommenttia:\nTunnisteet: Aila Ruoho, kriittisyys, lapsuus, Pauliina Rauhala, perhe, Suomi, tietokirja, uskonto, Vuokko Ilola\nMikä on tuo "Kun on yö"?\nYritin etsiä tietoa edellisessä kirjoituksessa mainitsemastani ensimmäisestä suosikkikirjastani Kun on yö. Kumma kyllä googlekaan ei kerro mistään sellaisesta kirjasta, joka olisi ollut olemassa jo 80-luvun alkupuolella.\nLukijat, osaatteko auttaa?\nLähettänyt Kirjavuorenpeikko klo 22.12 2 kommenttia:\nMillainen lukija minä olen - luonnostelmaa SKS:n keruuseen\nOlen himolukija. Se tuskin yllättää ketään blogin lukijaa. Lukuinnon siemenet kylvettiin varhain, sillä myös vanhempani ovat lukeneet paljon. He lukivat myös meille lapsille jo kauan ennen kuin varsinaisesti ymmärsimme kirjojen sisällöstä mitään. Ensimmäinen suosikkikirjani oli nimeltään Kun on yö. En muista siitä mitään, mutta perhealbumista löytyy peräti kaksi kuvaa, jossa kyseistä kirjaa luetaan minulle. Hädin tuskin olen tuolloin osannut istua. Jossain vaiheessa kieltäydyin lähtemästä päiväkotiin ennen kuin aamusatu oli luettu.\nEn kuitenkaan oppinut lukemaan sankarillisen aikaisin vaan vasta koulunalkua edeltävänä kesänä. Lukupalvelua taisi olla tarjolla vähän liiankin helposti, joten ei ollut tarvetta opetella itse. Hankalaakin lukeminen oli alussa. Kun lukutaito vankistui sellaiseksi, että kokonaisten kirjojen lukeminen alkoi sujua, muistan uusien maailmojen avautumisen olleen huikaiseva kokemus. Menikin monta vuotta, että minua ei juuri saatu irti kirjasta. Yksi suurimmista elämyksistä oli (lapsille lyhennetty?) Tuhannen ja yhden yön sadut, jonka vuoksi melkein myöhästyin koulustakin. Muutenhan en myöhästynyt koskaan - se oli kunnia-asia!\nJossain vaiheessa kiinnostuin tähtitieteestä. En muista miten ja milloin. Joka tapauksessa ensimmäinen toiveammattini oli tähtitieteilijä. Vanhemmat kannustivat tähtiharrastukseen ja ostivat minulle joululahjaksi Tähtienharrastajan käsikirjan (Colin A. Ronan) jo ennen kuin opin lukemaan. Sitä sitten luettiin iltajutuksi. Äiti ei kuitenkaan suostunut lukemaan artikkelia suhteellisuusteoriasta. Syy ei koskaan selvinnyt, eikä äitikään enää muista koko asiaa. Koulumatkoilla sitten pelkäsin supernovia ja mustia aukkoja, joten tarinat taisivat kuitenkin olla hiukan liian hurjia ymmärrykseen nähden.\nParemmin lapselle sopi Mauri Kunnaksen Kaikkien aikojen avaruuskirja. Erään epävirallisen kyselyn mukaan Aalto-yliopiston avaruustekniikan satelliittiryhmän kaikki opiskelijat olivat lukeneet sen lapsena, joten kirja on kenties innostanut kokonaisen sukupolven tähtitieteen pariin. Toinen innostava tietokirja oli nimeltään Maapallo ihmeiden planeetta. Kuten blogilistastani helposti huomaa, olen edelleen hyvin kiinnostunut tulivuorista ja ilmastosta ja muista sellaisista asioista. Kiinnostus tiedettä kohtaan syntyi lapsena hyviä tietokirjoja lukemalla.\nLapsena luin ihan kaikkea mahdollista enkä juuri koskaan jättänyt kirjaa kesken. Suosikkeja taisivat olla hevoskirjat ja dekkarit. Yläasteikäisenä ne alkoivat kuitenkin tympiä. En saanut oikein mitään irti mistään kirjoista. Sitten äiti suositteli omaa suosikkikirjaansa, Hermann Hessen Lasihelmipeliä. Ihastuin siihen heti. Lasihelmipelistä alkoi toinen ahmimiskauteni. Lukion ja parin ensimmäisen yliopistovuoden aikana luin paljon niin sanottua vakavaa kirjallisuutta. Suosikkikirjailijoitani olivat Hessen lisäksi muun muassa Anna-Maija Ylimaula, Anita Brookner, Riitta Vartti, Marek Hlasko ja Kjell Westö. Marek Hlaskon ansiosta innostuin Puolasta ja tein jopa esitelmän maan historiasta maailmansotien välisenä aikana. Huomasin aiheenvalinnan kuitenkin pian virheeksi. ;) Nuoren Wertherin kärsimykset tuli luettua (se oli vähän pettymys), kuten myös järjen ja uskon suhdetta länsimaisessa kulttuurissa pohtiva Tohtori Faustus. Buddenbrookit oli suorastaan häpeämättömän hauska klassikoksi. Välillä teini-iässä tuntui, että Eino Leino on ainoa, joka ymmärtää.\nEräänä abivuoden talvisena iltapäivänä Rovaniemen kaupunginkirjaston tänään palautetuista mukaan tarttui Jumalat juhlivat öisin. Ihastuin klassisen kreikan opiskelijoista kertovaan romaaniin välittömästi, ja se taisi vaikuttaa osaltaan siihen, että monien yllätykseksi minusta tulikin humanisti eikä luonnontieteilijä. Jossain vaiheessa nimittäin oivalsin, että voin ihan oikeasti opiskella mitä haluan, eikä minun tarvitse kysyä keneltäkään, onko siinä järkeä vai ei. Avaruusfyysikalla taitaa sitä paitsi olla vielä vaikeampi työllistyä kuin humanismilla. Minulla on nykyään yliopistollinen arvosana latinan kielessä - kreikkaa sen sijaan en koskaan ehtinyt opiskella alkeiskurssia pitemmälle.\nViime vuosina olen lukenut entistä enemmän tietokirjoja ja kevyitä viihderomaaneja. Lukuhalu on säilynyt, mutta keskittymiskyky on kadonnut jonnekin ihmissuhteiden ja nettiriippuvuuden syövereihin. Entistä useammin kannan kesken jääneitä kirjoja takaisin kirjastoon. Jotkut romaanit kuitenkin koukuttavat. Usein ne ovat historiallisia, kuten esimerkiksi norjalaisen Anne Karin Elstadin tai Ulla-Lena Lundbergin juurevat tarinat syrjäseutujen ihmisistä.\nKirjoja minulla on nykyään kolme hyllyllistä, ja lähikirjaston henkilökunta tuntee minut nimeltä.\nLähettänyt Kirjavuorenpeikko klo 16.26 Ei kommentteja:\nTunnisteet: omat suosikit\nEsikoisessa (2013) tutuksi tullut nuoren Jarin perhe kohoaa yhteiskunnan arvoasteikossa rivitaloasunnon omistajiksi, mutta Korkalovaaran rinnettä he laskeutuvat Vanamokadun perukoilta Revontultentielle. Jarin isä nimittäin rakennuttaa hienon rivitalon viimeksi mainitun kadun varrelle.\nTiedän, mitä rivitaloa Jari Tervo tarkoittaa. Olen kulkenut lukemattomia kertoja sen ohi. Yksi ala-asteen luokkatoverini asui siinä. Jari Tervo ei ymmärtääkseni ole asunut.\nEsikoiseen verrattuna Revontultentie tuntuu muutenkin irtautuvat kauemmas Tervon perheen arjesta. Uutukaisessa teini-ikään ehtinyt Jari matkustaa perheensä mukana Neuvostoliittoon ja pääsee kommunismille omistautuneen hulttio-opettajan suosioon. Opettajan myötävaikutuksella hän tutustuu toiseenkin sosialistiseen valtioon eli Itä-Saksaan. Siellä järjestetään maailman nuorison festivaali, missä Agit-Prop laulaa ja vallankumous on muutenkin yhtä lystiä. Ehkä jonkinlainen jälkiviisaus vaivaa näitäkin tarinoita.\nKirja sisältää tuotesijoittelua jopa häiritsevästi. Kuka aikalainen luettelisi arkisten tavaroiden merkkejä? Eikö autoa yleensä kutsuta ihan vain autoksi eikä Saab Ysikutoseksi? Minun nostalgiantunteeni eivät perustu muutenkaan muistoihin 70-luvusta, koska en elänyt vielä silloin. En ole kasvanut kommunistiperheessä, en ole ollut edes poika. Mutta Korkalovaaran minä muistan. Tutut kadunnimet, Mäntyvaaran hiekkakuoppa, jonka rinteeltä laskimme pulkalla mäkeä, vaikka se oli kiellettyä. Yksi porukasta seisoi reunalla ja varoitti, jos tuli moottorikelkkoja.\nIlman yhteisiä kotinurkkia tuskin olisin tätäkään kirjaa lukenut. Esikoisessa seikkailut suvun menneisyydessä olivat tärkeässä osassa. Revontultentiessä ne sen sijaan tuntuvat keinotekoisilta niin kuin perheen uusin tragediakin. Ei Revontultentie silti mikään huono kirja ole, vaan siinä on 70-luvun nuoria varmasti puhuttelevan ajankuvan lisäksi sopivasti pilkettä silmäkulmassa. Vaikka Jari tutustuu aikuisten maailmaan, lapsen mielikuvitustakin on vielä jäljellä. Toivon silti, että historian opettaja Orankivaara on ihan fiktiivinen hahmo. Olen minä 70-luvun kommunistisista hörhöistä jotain tarinoita kuullut, mutta ei kai silloinkaan aivan tuollainen vastuuttomuus ollut kouluissa mahdollista?\nKiitos Kirsille kirjavinkistä.\nJari Tervo: Revontultentie (WSOY 2014)\nLähettänyt Kirjavuorenpeikko klo 23.56 Ei kommentteja:\nTunnisteet: DDR, Jari Tervo, kommunismi, Neuvostoliitto, romaani, Suomi\nHyvän kirjasyksyn huono puoli: pitää lukea uutuuksia hirmuista vauhtia, koska kirjaston varausjonot ovat pitkät. Ihme kyllä joku muukin on ollut kiinnostunut myös Arne Nevanlinnan muistelmista.\nEnnen varsinaisia romaanejaan Nevanlinna kirjoitti parikin omaan elämäänsä perustuvaa teosta. Meidän sota -kirjaa olen käsitellyt blogissakin. Jo tuolloin epäilin, mahtaako tarinassa olla myös puhtaasti fiktiivisiä elementtejä. Uudessa elämänkerrassaan kirjailija paljastaa, että Edu ja Roina ovat todellakin keksittyjä henkilöitä. Yllättäen päiväkirjaakaan ei ole koskaan ollut olemassa, mutta suurin osa tapahtumista on Nevanlinnan mukaan kuitenkin todellisia.\nEdellisessä kirjotuksessani ehdin jo pohdiskella yleisemminkin historiallisen kuvauksen autenttisuutta. Hovimäki-syndroomaan vaivaamissa kirjoissa kaikki merkittävä tapahtuu samalle perheelle. Arne Nevanlinnan mukaan historian käänteet näyttäytyvät todellisessa elämässä vähemmän dramaattisina. Edes älykkökodissa ei 30-luvulla tai sotien aikana juuri keskusteltu maailman tilanteesta. Ei niistä välttämättä kovin paljon tiedettykään. Päällimmäisenä mielessä olivat arjen asiat. Käänteentekevistä historian vaiheista keskustelevat herrat tuovat Nevanlinnan mieleen pikemminkin aikakauden lehtiä tutkiskelevan kirjailijan kuin muistikuvat siitä, mistä vastaavissa seurueissa oikeastaan puhuttiin.\nArne Nevanlinna tuntuu suhtautuvan aika kriittisesti tiedemiessukunsa perinteisiin. Isä ja muutamat sukulaiset olivat hänen mukaansa intelligenttejä mutta eivät intellektuelleja. Todelliselle älykölle tunnusomainen kriittinen ajattelu puuttui. Etenkin nuori Arne tunsi silti perheen kolmannelle pojalle (hänen mukaansa) tyypillistä alemmuudentuntoa. Kenties kasvaminen professori-isän ja menestyneiden lääkäriveljien varjossa teki Arnesta alakynteen jääneiden puolustajan, jollaiseksi hän kuvaa itseään kirjailijana. Vaikka hän vähättelee urakalla omia kykyjään, ei ilmiselvää lahjakkuutta ja terävää päätä pysty lukijalta kätkemään.\nTyöurien pidentäminen on nyt pop. Arne Nevanlinnaa tulisi pitää oikein mallikansalaisena, sillä hän ryhtyi kirjailijaksi jäätyään eläkkeelle 67-vuotiaana. Sitä ennen hän työskenteli arkkitehtinä sekä Suomessa että muun muassa Keniassa. Kirjailijaksi ryhtyneen arkkitehdin muistelmat paljastavat ammattikunnan sisäisen hierarkian. Ehkä se selittää, miksi arkkitehdit ja niin sanottu tavallinen kansa näkevät rakennukset niin kovin eri tavalla?\nEn ole saanut luettua yhtään Arne Nevanlinnan romaania. Ehkä yritän vielä uudelleen. Sen sijaan tositapahtumiin perustuvat kirjat Isän maa ja Meidän sota ovat huvittaneet minua suuresti, kuten myös tämä helppolukuinen ja hauska muistelmateos.\nArne Nevanlinna: Arne - oman elämän kintereillä (Siltala 2014)\nLähettänyt Kirjavuorenpeikko klo 23.38 Ei kommentteja:\nTunnisteet: arkkitehtuuri, Arne Nevanlinna, kirjailijat, muistelma, Suomi\nJan Guilloun uusi romaanisarja kertoo 1900-luvusta, siis edistysuskosta, radikaaleista moderneista arvoista, uudenlaisesta taiteesta, teknillisestä kehityksestä ja käsittämättömästä määrästä hulluutta ja väkivaltaa. Sen päähenkilöitä ovat norjalaiset veljekset, kalastajanpojat, jotka jäävät varhain orvoiksi. Hyväntekijät huomaavat heidän poikkeuksellisen matemaattisen lahjakkuutensa ja kustantavat kolmen nuorukaisen insinööriopinnot Saksassa. Toiveissa on, että veljekset maksavat takaisin Norjan kansalle suunnittelemalla rautatien Oslosta Bergeniin. Kuitenkin vain yksi pojista, vanhin veli Lauritz, palaa lumisille ylängöille kamppailemaan luonnonvoimien kanssa, edistyksen puolesta. Oscar häipyy seikkailemaan Saksan siirtomaihin Afrikkaan ja Sverre yläluokkaisen rakastajansa kanssa Englantiin. Vuosisadan alun edistysuskon romuttaa suursota, josta kaikki veljekset kärsivät omalla tavallaan. Tapahtumat etenevät väistämättä kohti toista kansakuntien ja aatteiden välistä konfliktia, jossa monikansallisen perheen jäsenten on valittava puolensa.\nKirjat yrittävät kertoa niin monesta asiasta, että niistä jää lähinnä hämmentynyt olo. Guillou ei ehkä yritäkään kuvailla 1900-luvun alkupuolen ihmisten kokemuksia sellaisina kuin he olisivat ne oikeasti kokeneet. Kirjat on kirjoitettu siitä lähtökohdasta, että kaikki tietävät historian tapahtumien lopputuloksen ja kirjailijan pitää selittää, miten siihen päädyttiin. Vaikka kirjojen tapahtuvat eivät ole mitenkään poikkeuksellisen ahdistavia, ainakin minusta tuntuu kiusalliselta eläytyä henkilöiden erehdyksiin. Tarinaa vaivaa historiallisille romaaneille tyypillinen jälkiviisaus. Sitä ei voi mitenkään verrata esimerkiksi Klaus Mannin Mefistoon (1936). Siinä sentään kerrottiin, millaisia kavereita natsit olivat - ennen kuin kaikki tiesivät oikean vastauksen.\nSuuri vuosisata on välillä kuin viikinkisaaga, jollaiseen henkilöt tarinaansa kirjoissakin vertaavat. Juonenkäänteet ovat välillä pikemminkin sadunomaisia kuin realistisia. On liiaksi poikkeuksellisia kykyjä, liikaa yhteensattumia. Kirjasarja on kuitenkin niin selvästi kantaa ottava, että tuskin sen tarkoituskaan on varsinaisesti kuvata 1900-luvun alkua vaan pikemminkin kommentoida tätä aikaa ja sen ilmiöitä. En todellakaan pidä sattumana sitä, että Guillou on Kjell Westön ja Virpi Hämeen-Anttilan tavoin tarttunut maailmansotien väliseen aatemaailmaan. Ei tarvitse olla humanistikirjailija ymmärtääkseen, että vähintäänkin osassa Euroopan maita historia on vaarassa toistaa itseään. Guillou valitsee puolensa - romaaneissa vastustetaan raivokkaasti rasismia, sotaintoilua ja yhteiskunnallista eriarvoisuutta.\nMelkeinpä kiinnostavimpia henkilöitä ovat Lauritzin ja Oscarin vaimot Ingeborg ja Christa. He ovat kumpikin saksalaisia aatelisnaisia, jotka valitsevat perinteisten arvojen asemesta feminismin ja sosialismin. Etenkin aatteellinen kommunisti Christa on nykymittapuullakin radikaali hahmo, joka kamppailee jo 1920-luvulla työläisnaisten seksuaalioikeuksien puolesta. Sen sijaan Sverren luonnekuvaus jää valitettavan ohueksi. Hänellä ei tunnu olevan muita persoonallisia piirteitä kuin homoseksuaalisuus. Myös völkisch-aatteista ja Ernst Jüngerista innostunut nuori Harald on sangen keinotekoinen romaanihenkilö. Sinänsä tykkään Guilloun sankareista, jotka kaikesta päähän potkimisesta huolimatta taistelevat, voittavat ja pitävät kiinni idealismistaa eivätkä jää makaamaan epäonnistumiseensa, kuten esimerkiksi Kjell Westön romaanihenkilöt, joita he muuten monesti muistuttavat.\nRomaanina pidin eniten Sillanrakentajista. Keikari ei ole juoneltaan ja henkilöiltään kummoinen, ja Punaisen ja mustan välissä huipentaa poliittisen paatoksen. Kuten muutkin Guilloun kirjat, nämä uutukaisetkin ovat kuitenkin jännittäviä lukuromaaneja. Kai sarjalle on odotettavissa jatkoakin? Ainakin vuosisata jää kolmessa romaanissa pahasti kesken.\nLisäys 3.3.2016: Arvio neljännestä osasta, Sokeasta pisteestä.\nSillanrakentajat (Like 2012), alkuteos Brobyggarna 2011\nKeikari (Like 2013), alkuteos Dandy 2012\nPunaisen ja mustan välissä (Like 2014), alkuteos Mellan rött och svart 2013\nLähettänyt Kirjavuorenpeikko klo 9.19 6 kommenttia:\nTunnisteet: 1900-luku, Afrikka, Englanti, ensimmäinen maailmansota, historiallinen romaani, idealismi, Jan Guillou, Kjell Westö, Klaus Mann, Norja, perhe, Ruotsi, Saksa, toinen maailmansota, Virpi Hämeen-Anttila\nSuomen vaarallisimpia rikollisia arvioiva psykiatri kirjoittaa hyvän kääntöpuolesta, siis pahasta - kirjassa täytyy siis olla järkyttäviä paljastuksia toinen toistaan hirveämmistä teoista. Ei sentään. Lukija joutuu miettimään, mitä hyvän kääntöpuoli oikeastaan on. Ovatko rikolliset pahoja? Hehän ovat lähinnä kaikin tavoin sairaampia kuin kansa keskimäärin. Onko tietämättömyys tai tyhmyys pahuutta? Tai ihmisten laiminlyönti niin, että he saavat sairauteensa hoitoa vasta vankilassa?\nLoppujen lopuksi Lauerma käsittelee - ilmeisesti - Turun Sanomien kolumneihin perustuvissa kirjoituksissaan varsin vähän leipätyötään. Sen sijaan hyökkäyksen kohteena on typeryys ja huuhaa. Uskomushoidot moraalittomine kauppiaineen saavat kyytiä kuten myös typeryyteen ja tietämättömyyteen perustuva moraalipaniikki. Kaikkihan me olemme kuulleet kauhisteluja, että vangeistä pidetään parempaa huolta kuin vanhuksista ja vankeinhoitoon käytetyt varat ovat jopa vanhuksilta pois. Tai että moraalittomat lääkärit määräävät mielenterveyspotilaille lääkkeitä silkkaa ilkeyttään. Ei pidä paikkaansa, Lauerma jyrähtää.\nYksinkertaistuksia ja moraalipaniikkia harrastavat ihmiset eivät tietenkään lue tätä kirjaa, vaikka juuri heidän pitäisi niin tehdä. Voisin määrätä vähintäänkin kirjoitukset Ennen oli paremmin ja Miksi vankeja hoidetaan pakolliseksi osaksi peruskoulun historian ja yhteiskuntaopin opetusta. Niissä Lauerma paljastaa vastaansanomattomasti, kuinka löyhälle pohjalle julkisuudessa toistellut hokemat perustuvat. Vähemmän pakollisia mutta mielenkiintoisia ovat kirjoitukset psykopaateista ja suomalaisen miehen osin kuvitellusta väkivaltaisuudesta. Käy ilmi, että väkivaltaisia ovatkin vain itä- ja pohjoissuomalaiset ja heistäkin lähinnä syrjäytyneet alkoholistit.\nHyvän kääntöpuoli on tieteellisen tiedon, tosiasioiden ja kriittisen ajattelun ylistys. Vastapuolena Lauerma näyttää pitävät erityisesti netin anonyymejä mölyäjiä, jotka saavat lietsottua toisensa vainoharhaiseen raivoon vailla minkäänlaista tosiasiatietoa. Ajankohtaisena esimerkkinä voitaneen mainita "lastenvaunugate". Välillä lukija ei silti välty vaikutelmalta, että myös Lauerman herkkiä tunteita on loukattu ja nyt poikkiteloin asettuneille näytetään mistä suunnasta pesee. Itse asiasta on kuitenkin vaikea olla eri mieltä. Huuhaan levittäjät ansaitsevatkin kuulla kunniansa - sen verran traagisia seurauksia hölynpölyllä voi olla.\nVakavista aiheista huolimatta kirja on hauska ja helppo luettava. Yksi junamatka siihen vain tarvittiin.\nHannu Lauerma: Hyvän kääntöpuoli (WSOY 2014)\nLähettänyt Kirjavuorenpeikko klo 21.11 2 kommenttia:\nTunnisteet: Hannu Lauerma, kirjoituskokoelma, kriittisyys, Suomi, tietokirja, yhteiskunta\nTässä sitä hyvää hömppää nyt sitten on. Ensinnäkin henkilöt ovat uskottavia. Ehkä Luther liioittelee vähän. Mutta silti. Päähenkilöt ovat ihan tavallisennäköisiä, jotkut jopa ylipainoisia. He onnistuvat ja epäonnistuvat elämässään, kuten ihmiset muutenkin, mutta eivät poikkeuksellisen erinomaisuutensa vuoksi. Kirjan juonikin on uskottava. Elämän synkät puolet ovat jopa hiukan liikaa läsnä, jotta tämä viihderomaani pelkästään viihdyttäisi. Tulee surku, kuinka pienet asiat saattavat syöstä viattomien ihmisten elämän kohtuuttomasti raiteiltaan.\nRomaani kuvaa yhden lukuvuoden ajan helsinkiläisen ruotsinkielisen yläkoulun ja lukion elämää. Kuten kirjan nimikin kertoo, tapahtumien keskipiste on opettajainhuone lukuisine opettaja-persoonallisuuksineen. Oppilaista tarinan kannalta keskeisiä ovat yksinäinen ja eristäytynyt poika ja hänen ainoa ystävänsä, Intiasta muuttanut varhaiskypsä tyttö. Muuten oppilaat jäävät taustalle, kertomuksen häliseväksi taustaksi. Opettajat yrittävät selvitä kuka mitenkin työstään. Samalla selvitellään yksityiselämän kiemuroita. Opettajainhuoneessa rakastutaankin - tottakai, eihän tämä muuten viihderomaani olisikaan.\nKoulumaailman kuvaus on romaanissa mustan huumorin värittämää, inhorealististakin. Opettajan urasta haaveilevan kannattaisi varmaan lukea tämä kirja ennen lopullisen päätöksen tekemistä. Uusi teknologia ja pedagogiset koulutukset riivaavat, vanhemmat ovat hankalia ja oppilaita ei voisi vähempää kiinnostaa. Luther on itsekin opettaja, joten voisi kuvitella, että jos kirjan tapahtumat eivät suorastaan perustu tositapahtumiin, niin vankkaan kokemukseen ainakin. Erityisesti minua riemastuttaa kertomus suuren hälinän saattamina hankituista älytauluista, jotka eivät toimi hetkeäkään. Niin totta! Onneksi älytaulut saadaan romaanissa hyötykäyttöön, kun abiturientit saavat sotkea ne penkkareissa. Taatusti analogisesti!\nTämän enempää sanottavaa minulla ei kirjasta oikeastaan olekaan. Hyvää romaania on vaikea haukkua. Jos lukija pohtii, mitä ostaa äidille joululahjaksi, tässä on yksi hyvä vaihtoehto. Jos äiti on opettaja, kannattaa kuitenkin harkita vielä kerran, jotta työasiat eivät tule mieleen joululomalla. Itse aion tutustua seuraavaksi muihinkin Annika Lutherin romaaneihin.\nAnnika Luther: Opettajainhuone (Teos 2013)\nAlkuteos: Lärarrummet (Schildts & Söderströms 2013), suom. Sinna Virtanen\nLähettänyt Kirjavuorenpeikko klo 18.28 Ei kommentteja:\nTunnisteet: Annika Luther, koulu, Suomi, viihderomaani\nMiten yhdistää Raamattu ja tutkijan kriittinen asenne? Ei se aivan ongelmattomasti suju, mikäli Uuden Testamentin eksegetiikan eli raamatunselitysopin emeritusprofessori Heikki Räisäsen elämänkertaa on uskominen. Lokaa on satanut niskaan epäreiluin perustein, ja nuoren papin henkilökohtainen uskokin joutui liian kovalle koetukselle.\nTakakannen otsikko "Saako kirkossa ajatella?" kuvaa omaelämänkerran problematiikkaa hyvin. Varmaan saa enemmän kuin kirjan perusteella voisi kuvitella. Oulussa seurakunnat yrittivät tarjota jäsenilleen tilaisuuden ajatella ja järjestivät agnostikkoiltoja, joissa oli tarkoitus keskustella tunnustuksessa mahdollisesti epäilyttävistä asioista. Kantelu tuomiokapituliinhan siitä kuitenkin seurasi. Luterilaisuudessa on periaatteessa ideana, että jokainen lukee Raamattua ihan itse ja vetää siitä omat johtopäätöksensä. Seuraukset pyritään kuitenkin häivyttämään näkyvistä.\nMinähän olen aina inhonnut uskontunnustuksen lukemista - miten kukaan ulkopuolinen voisi luetella, mihin minä uskon? - eikä kriittinen ajattelu uskonkaan saralla ole ollut koskaan mikään ongelma. Paitsi ehkä silloin, kun lukion uskonnonopettaja ja oppikirja olivat eri mieltä keskenään - mitä siis vastata kokeessa? Vastakkainasettelu tuntuukin aluksi hiukan vieraalta.\nIlmeisesti kuitenkin aika moni teologisen tiedekunnan ja kirkon työntekijä joutuu pohtimaan tosissaan, kuinka sovittaa ajattelu yhteen opin kanssa - etenkin kun paikoin on sangen kyseenalaista, perustuuko oppi edes Raamattuun. Tilannetta voisi ehkä verrata kovasti ajankohtaiseen ydinvoimakeskusteluun. (Kyseisen keskustelun epä-älyllisyys kiehuttaa sen verran, että pari jäähdytyssauvaa tulisi tarpeeseen.) Moni niin sanottu vihreä ja luonnonsuojelija joutuu taipumaan akrobaattitemppuihin mahduttaakseen mielipiteensä oikean opin sisään, vaikka tiede ja terve järki sanoisivat ihan jotain muuta. Toiset taas saavat kääräistyä uskon ja kriittisen järjen näppärästi samaan pakettiin menettämättä kumpaakaan.\nRäisäsen esille nostamia kiistakysymyksiä käsittelin jo aiemmassa kirjoituksessani. Elämänkerta valottaa Räisäsen tutkimusten syntyä, taustaa ja vastaanottoa akateemisessa maailmassa ja kirkossa. Katkelmat kollegojen kirjeistä ovat ihastuttavia. Kunpa pääsisin vielä itsekin osalliseksi älyllisestä kirjeenvaihdosta! Valitettavasti digitalisoituminen taitaa vielä sellaiset aineistot pois ulottuviltamme. Sääliksi käy tulevaisuuden elämänkertureita. Teoksen lukijalle on eduksi, jos hän tuntee Raamattunsa ja Suomen kristillistä kulttuuria. Kirjassa ei nimittäin pahemmin selitellä, keitä viidesläiset ovat (sitä Päivi Räsäsen porukkaa) tai mikä on kunkin Raamatun kirjan keskeisin sisältö.\nTaistelua ja tulkintaa on eräänlainen puolustupuheenvuoro kriitikkoja vastaan, mikä tekee siitä paikoin hiukan raskasta luettavaa. Lukija ei voi täysin välttyä mielikuvalta, että Räisänen on kaikesta leppoisuudestaan huolimatta ainakin vähän nauttinut aikaansaamastaan hälystä. Myös tutkimuksen saama ylistys on selvästi mieluista, mutta erinomaista tutkimustahan se onkin. Yliopistomaailman ulkopuoliset elämänvaiheet jäävät kirjassa taustalle.\nRäisäsen muut kirjat ovat paljon jännempiä kuin tämä uutukainen. Sisällöltään varsin kuivakkaaksi opukseksi se on silti yllättävän koukuttava.\nHeikki Räisänen: Taistelua ja tulkintaa - raamatuntutkijan tarina (Kirjapaja 2014)\nLähettänyt Kirjavuorenpeikko klo 22.02 10 kommenttia:\nTunnisteet: Heikki Räisänen, muistelma, Suomi, teologia, uskonto, yliopisto\nParahin googlailija, lämpimästi tervetuloa! Toivottavasti viihdyt ja vierailet blogissa uudestaankin!\nTämänkertaista kirjaa en kuitenkaan suosittele varauksetta. Erotiikan ammattilainen on taas näitä Neil Straussin toimittamia elämänkertoja, jotka ovat takakannen perusteella olevinaan kovinkin rankkoja ja sokeeraavia mutta jotka lopulta vain vahvistavat stereotypioita.\nJos olet ennen kirjan lukemista ollut sitä mieltä, että pornoteollisuus alistaa naisia ja pornotähdet ovat henkisesti rikkinäisiä ihmisiä, joita on helppo hyväksikäyttää, mielipiteesi ei muutu kirjan myötä. Niinhän se näyttää olevan, vaikka Jenna Jamesonista on saatu aikaiseksi per aspera ad astra -henkinen tarina. Olisiko Jennakin ryhtynyt toisenlaiselle uralle, jos hänen äitinsä sairastuminen ja kuolema ei olisi syössyt perhettä raiteiltaan (miten olisi valtion tarjoama sairausvakuutus?) eikä hän olisi jäänyt käytännössä ilman vanhempien hoivaa naisia esineellistävän ja halventavan alakulttuurin armoille?\nVaikka kirja on ylistyslaulu emansipoituneelle, elämässään menestyvälle naiselle, sen kunniaksi on sanottava, että siinä ei epäröidä kertoa, kuinka huonosti monelle muulle naiselle ja miehelle on alalla käynyt. Teoriassa en vastusta pornoa, kunhan sekä sen tekijät että katsojat ovat mukana vapaaehtoisesti. Jamesonin muistelmia lukiessa moralismi hiipii kuitenkin pintaan. Onko reilun kaupan pornoa olemassakaan? Ja missä olosuhteissa ihmisellä on vapaa tahto? Ratkaisuksi ongelmiin Jameson tarjoaa neuvoja, kuinka yksilö voisi itse pitää paremmin puolensa. Pitää olla kauniimpi ja älykkäämpi kuin kaikki muut, niin kuin Jenna on.\nLuultavasti kirjoittajien tarkoitus on ollut, että kirjassa järkyttäisi nimenomaan avoin seksuaalisuus. Ei se enää tällä vuosituhannella järkytä ketään. Ei varsinkaan, kun tarina päättyy samoin kuin hömppäromaaneissa: rajun nuoruuden elänyt päähenkilö löytää lopulta Sen Oikean, jonka kanssa hän solmii avioliiton ja perustaa perheen. Sen sijaan työntekijöiden avoin riisto pornoteollisuudessa suututtaa.\nEhkä Jameson ja Strauss ovat ajatelleet järkyttyjäksi amerikkalaisen konservatiivikristityn, eikä heille ole tullut mieleenkään, että hyvinvointivaltiossa kasvanutta ay-aktiivia järkyttävät aivan eri asiat.\nMuistelmien suomenkielinen nimi on kieltämättä aika lattea, vaikkei alkuperäinenkään kovin hyvin vastaa kirjan sisältöä. Varsinaiset päiväkirjaosuudet ja perhesuhteiden märehtimiset kirjan keskivaiheilla ovat silkkaa kuollutta painoa. Lukijan kestää hyppiä yli parisataa sivua menettämättä yhtään mitään. Takakannen itse rummutettuun hälinään verrattuna kirja on itse asiassa keskimäärin sangen tylsä. Paikoitellen kuvaukset stripparin ja pornonäyttelijän arkipäivästä ovat kyllä kiinnostavia, samoin paljastukset pornoteollisuuden toimintatavoista.\nJenna Jameson & Neil Strauss: Erotiikan ammattilainen - seksitähden päiväkirja (Readme.fi 2006)\nAlkuteos: How to Make Love Like a Porn Star - Cautionary Tale\nLähettänyt Kirjavuorenpeikko klo 11.52 2 kommenttia:\nTunnisteet: Jenna Jameson, muistelma, Neil Strauss, porno, Yhdysvallat\nLähettänyt Kirjavuorenpeikko klo 22.49 2 kommenttia:\nMuistan sen hyvin. Olin juuri lähdössä parin kuukauden työmatkalle Norjaan, kun sieltä kuului kauheita uutisia: Oslossa oli räjähtänyt pommi. Kirotut islamistit! Niinhän kaikki aluksi ajattelivat. Yhdistin tapahtuneen Naton operaatioon Libyassa. Pelotti ihan oman turvallisuudenkin puolesta.\nSeuraavana aamuna selvisi, ettei terroristin logiikka ole arkijärjellä ymmärrettävissä.\nYksi meistä. Sellainenhan Pohjoismaiden lähihistorian pahin terroristi Anders Behring Breivik on. Uhka ei tullutkaan ulkopuolelta vaan pohjoismaisten pellavapäiden joukosta. Toimittaja Åsne Seierstadin kirja kuvaa Breivikin tietä massamurhaajaksi. Tarinaan punoutuvat Utøya-nuorten elämänkerrat, tosin vahvasti de mortuis nil nisi bene -periaatteella. Välillä käy mielessä, lukeeko kirjaa tositapahtumiin perustuvana romaanina vai tietokirjana. Seierstad on käyttänyt laajaa lähdeaineistoa, mutta kyllä hän maalaileekin välillä melko vapaalla kädellä.\nEn suosittele kirjaa iltalukemiseksi. Se oli nimittäin niin jännittävä, että sen lukemiseen meni koko yö, joka olisi tarvittu kipeästi voimien uudistamiseen.\nKolmen vuoden takaisia tapahtumia tuskin tarvitsee tässä kerrata.\nSeierstad on selvästi kirjoittanut kirjan kansainvälistä yleisöä ajatellen. Hän kuvaileekin kiinnostavasti poliittisten broilerien koulimista järjestöissä, työväenpuolueen politiikkaa yleensä ja maahanmuuton aiheuttamia ristiriitoja. Käy ilmi, että Breivik itse asiassa kasvoi ilmapiirissä, jossa sosiaalidemokratian vihaaminen ei ollut mitenkään harvinaista. Kun nuori Anders kerta toisensa jälkeen epäonnistuu pyrkimyksissään, hän uppoutuu ensin tietokonepeleihin, sitten islamkriittisiin blogeihin. Todellisuuden kadotessa vähitellen yhä kauemmas viha saa äärimmäisiä muotoja.\nPalavaa vihaa sosiaalidemokratiaa vastaan on vaikea ymmärtää. Ymmärrän, että yhteiskunnassa on erilaisia poliittisia päämääriä, mutta kenelle ei oikeasti kelpaa esimerkiksi yleinen äänioikeus, vuosiloma tai kahdeksan tunnin työpäivä? Minun mielestäni pohjosmainen hyvinvointivaltio, jonka rakentamisessa sosiaalidemokraatit ovat kiistatta olleet keskeisessä osassa, on muutenkin nerokkain yhteiskuntamuoto tähän mennessä. Silti omassakin tutkimusaiheessani törmää vähän väliä siihen, että nimenomaan pohjoismaista sosiaalidemokratiaa pidetään esteenä kaikelle ylevälle.\nBreivikin tapauksessa hyvinvointivaltio kuitenkin epäonnistui. Hänen perheessään laiminlyönnit ja huolenpidon puute periytyivät sukupolvelta toiselle. Perhe sai apua. Keinot eivät vain tepsineet. Valtio epäonnistui karmivalla tavalla myös tapahtamapäivänä. Jos poliisin organisaatio olisi toiminut tehokkaammin, joukkomurha Utøyalla olisi ehkä voitu estää jopa kokonaan.\nKirjan nimi on oikeastaan todella osuva. Se kertoo yhdestä norjalaisesta, mutta myös laajemmin yhteiskunnasta.\nBreivikin sairaat ajatukset eivät olleet hänen omiaan. Ne ovat olleet olemassa jo ennen häntä. Onnettomien olosuhteiden vuoksi juuri Breivik antoi niille näkyvän muodon. Se henkilö olisi voinut olla joku muukin meistä. Löytyi muun muassa opiskelija, joka oli suunnitellut vastaavaa attentaattia ja harmistui, kun Breivik varasti idean.\nTavoitteissaan Breivik ei silti onnistunut. Työväenpuolue sai runsaasti myötätuntoa ja voitti seuraavat vaalit. Mielestäni silloinen pääministeri käytti tapahtunutta hyväkseen sangen häikäilemättömästikin. Luulisi kunnallisvaaleissa olleen muitakin teemoja. Myös työväenpuolueen nuorisojärjestö näyttää toipuneen nopeasti. Norjan-matkani alussa kaupungin torille tuotiin joka päivä kukkia. Syksyn edetessä ne saivat lakastua, eikä uusia enää tullut. Läheisensä menettäneiden elämä ei kuitenkaan palaa koskaan entiselleen.\nÅsne Seierstad: Yksi meistä - kertomus Norjasta (WSOY 2014)\nAlkuteos: En av oss. En fortelling om Norge (2013)\nLähettänyt Kirjavuorenpeikko klo 12.13 Ei kommentteja:\nTunnisteet: Anders B. Breivik, Norja, politiikka, sosialismi, terrorismi, tietokirja, Åsne Seierstad\nLähettänyt Kirjavuorenpeikko klo 22.54 4 kommenttia:\nIlmari Juutilainen (oik.)\nEnsi viikolla tämä blogi tulee puolen vuoden ikään. (Kauheaa, kun aika kuluu niin nopeasti.) Koska en aio olla merkkipäivänä tietokoneen ääressä, haluan pohtia väliaikatietoja jo nyt. Metakeskusteluun kyllästynyt lukija hypännee tekstin yli. Aikamme on kuitenkin lyhyt täällä ja turhia kaikki tekomme muutenkin.\nPuolen vuoden aikana olen moneen kertaan ehtinyt miettiä, mitä järkeä on pitää blogia, jota kukaan ei lue. Synkät mietteet on aina toistaiseksi keskeyttänyt joku, joka kertoo, että kyllä minä luen. Onneksi kirjoitankin omaksi ilokseni, työkirjoittamisen vastapainoksi. Välillä pitää irroitella ilman suorituspaineita.\nKävijälaskurien mukaan keskimäärin on ollut sellaista kolmea lukijaa päivässä, joten ei tämä mikään yleisömenestys ole ollut. Enpä sellaista odottanutkaan. Tosin en täysin luota kävijälaskureihin, koska ne eivät näytä noteeraavaan esimerkiksi mobiililaitteilla surffaavien vierailuja.\nSuurin lukijaryhmä näyttäisivät olevan satunnaiset googlailijat. Toivon heidän löytäneen, mitä he ovat olleet etsimässä. Ei, en aio kertoa hassuja hakusanoja...\nPuolen vuoden suosituimmat jutut:\n1. Minna Lindgren: Ehtoolehdon pakolaiset\n2. Yrjö Jylhä: Risti lumessa\n3. Ilmari Juutilainen: Punalentäjien kiusana\nOsaatteko tehdä päätelmiä kärkikolmikosta? Minä en.\nViime viikkoina blogi on mennyt kovin totiseksi, enkä voi luvata muutosta asiain tilaan lähitulevaisuudessakaan. Olen minä hömppääkin lukenut, mutta ei siitä ole ollut oikein mitään sanottavaa.\nMitähän kannattaisi seuraavaksi lukea, ettei joudu aivan raskasmielisyyden valtaan?\nLähettänyt Kirjavuorenpeikko klo 21.58 Ei kommentteja:\nJäin miettimään Harnoncourtin kirjaa. Hänhän kirjoitti uuden ajan musiikista. Samalla tavalla keskiajan musiikkia on tarkastellut ranskalainen professori Iégor Reznikoff oppilaineen. Yksi heistä, laulaja, laulunopettaja ja musiikin tohtori Hilkka-Liisa Vuori väitteli muutama vuosi sitten birgittalaislaulusta. Myös hänen keskiaikaista musiikkia käsittelevä pro gradunsa Hiljaisuuden syvä ääni (1995) on julkaistu kirjana, ja ainakin täälläpäin se löytyy ihan kaupunginkirjaston kokoelmista. Jos keskiaikaisen kirkkomusiikin ymmärtäminen siis kiinnostaa, Vuoren teokset lienevät helpoin tie tiedon lähteille.\nJa tältä se käytännössä kuulostaa. Eikö olekin kaunista?\nLähettänyt Kirjavuorenpeikko klo 17.52 Ei kommentteja:\nTunnisteet: Hilkka-Liisa Vuori, Iégor Reznikoff, keskiaika, musiikki, Nikolaus Harnoncourt, tietokirja\nKarl Marx & Friedrich Engels: Kommunistisen puolueen manifesti\nKuva: The Open University\nAave kummittelee Euroopassa. Siinäpä ehkä kirjallisuuden historian hienoin avauslause. Euroopan hulluna vuonna 1848 näyttikin siltä, että uudenlaiset voimat pyyhkäisevät maanosan yli.\nToisenkin luvun ensimmäinen lause on klassikko: Koko tähänastisen yhteiskunnan historia on ollut luokkataistelujen historiaa. Entäs manifestin viimeinen lause sitten: Kaikkien maiden proletaarit, liittykää yhteen!\nNykyinen pääministerimme kohautti taannoin kysymällä, mitä eroa on äärioikeistolla ja äärivasemmistolla. (Toivoakseni se oli huumoria; muuten pelottaa ajatellakin, missä käsissä valtiolaivamme peräsin on.) Kysymykseen voisi vastata monellakin tavalla, mutta tässä eräs ajattelemisen arvoinen sitaatti:\n"Se [porvaristo] on hukuttanut uskonnollisen hurmion, ritarillisen innostuksen ja porvarillisen hempemielisyyden pyhät värähdykset itsekkään laskelmoinnin jääkylmään veteen. [---]\nSe on, sanalla sanoen, asettanut uskonnollisten ja poliittisten harhakuvitelmien verhoaman riiston avoimen, häpeämättömän, suoran ja raa'an riiston.\nPorvaristo on riisunut pyhyydenhohteen kaikilta toimilta, joita tähän asti pidettiin kunnianarvoisina ja joihin suhtauduttiin pelonsekaisella hartaudella."\nSiinä se taas on, loistonsa menettänyt maailma. Mutta toisin kuin se, mitä nyt kutsumme äärioikeistoksi, Marx ja Engels eivät haikailleet kadonnutta kulta-aikaa vaan olivat sitä mieltä, että nyt on aika panna kaikki uusiksi ja tuhota lopullisesti ne rakenteet, jotka johtavat heikompien sortoon. Tärkein näistä rakenteista on heidän mukaansa työn synnyttämien pääomien kertyminen yksityiseen omistukseen työn tekijöiden jäädessä osattomiksi työnsä hedelmistä.\nTällä hetkellä kommunismi vaikuttaa lähinnä historialliselta kuriositeetilta. Kommunistisen puolueen manifesti puolestaan kurottaa tulevaisuuteen. Työväenluokkaakaan ei varsinaisesti ole vielä olemassa, vaan kommunistit pyrkivät vasta rakentamaan sellaista. 1800-luvun puolivälissä todellisia vallankumouksellisia olivat kuitenkin porvarit, jotka olivat onnistuneet syrjäyttämään vanhan vallan. Marxin ja Engelsin mukaan porvariston tekemä vallankumous on välttämätön kommunistisen vallankumouksen kannalta, koska porvarillinen yhteiskunta ei pysty estämään proletariaatin kurjistumista. Lopulta kurjuuteen vajonneet ihmiset murtavat kahleensa ja ottavat pääoman johtamansa valtion haltuun.\nLuokkataistelu pelkistyy porvareiden ja työläisten väliseksi viimeiseksi taistoksi. Kommunistisen puolueen tavoite on porvarillisten tuotantosuhteiden tuhoaminen ja yksityisen omistusoikeuden rajaaminen siihen, mitä kukin tarvitsee selvitäkseen jokapäiväisestä elämästään. Vallankumouksen ensimmäinen vaihe on proletariaatin diktatuuri, mutta lopulta luokkaerot katoavat kokonaan ja valtiovallasta voidaan luopua.\nKlassikkojen lukeminen on tavallaan vähän vaikeaa, koska kaikkihan tietävät, mitä niissä sanotaan, miten niitä pitää tulkita. Ja ennen kaikkea mitä maailmanhistoriassa seuraavaksi tapahtui. Niinpä Kommunistisen puolueen manifestissa ei ollut kovinkaan paljon varsinaisesti yllättäviä asioita. Se ei ole pitkä eikä vaikea kirja, mutta se ottaa kuitenkin voimakkaasti kantaa oman aikansa asioihin ruotimalla muun muassa erilaisia sosialismin suuntauksia. Ainakin minun oli aika vaikea pysyä kärryillä, mihin keskusteluihin siinä oikeastaan viitataan.\nVarhaiset kommunistit eivät voineet tietää, että heidän onnelansa ei toteudu ainakaan siellä, missä sen nimeen vannottiin. Maailma ei kuitenkaan ole entisensä, vaan työläiset ovat todellakin nousseet sorron yöstä - jopa niin hyvin, ettei työväenaate voisi enää vähempää heitä kiinnostaa. Vaikka kommunistinen maailmanvallankumous on ainakin toistaiseksi peruttu, luullakseni myönnämme kaikki, että ilman manifestia maailma olisi aivan erilainen eikä ainakaan parempi. Toisaalta sen olisi varmaankin kirjoittanut joku muu, jos Marx ja Engels eivät olisi tarttuneet tehtävään.\nEn silti pitäisi ihmeenä, vaikka jonkinlaiset vallankumousopit vielä kaivettaisiin naftaliinista, jos kansanjoukot tulevaisuudessa kurjistuvat tarpeeksi.\nKarl Marx & Friedrich Engels: Kommunistisen puolueen manifesti (Kansankulttuuri 2013)\nLähettänyt Kirjavuorenpeikko klo 19.50 Ei kommentteja:\nTunnisteet: Friedrich Engels, Karl Marx, klassikko, kommunismi, politiikka, Saksa, yhteiskunta, yhteiskuntaluokka\nSt.Ursula-koulun tytöt oli lapsuuden ehdottomia suosikkikirjojani. Se kertoi parempien perheiden tytärten sisäoppilaitoksesta 1900-luvun alun Yhdysvalloissa. Siinä seikkaili muun muassa ilkikurinen Patty Wyatt, ja kun löysin antikvariaatista saman kirjailijan Patty korkeakoulussa -nimisen teoksen, luulin sitä ikisuosikkini jatko-osaksi. Vaikka se tosiaan kuvaa Pattyn myöhempää elämää, se on itse asiassa kirjoitettu ennen St.Ursula-koulun tyttöjä (Just Patty, 1911).\nEnnen taustatyötä olin oikeastaan pettynyt kirjaan. Se koostuu sarjasta anekdootteja vailla kunnollista tarinaa. St.Ursula-koulun tyttöjen Patty oli toki aina valmis kepposiin, mutta korkeakoulussa hän näyttää taantuneen vain ilkeäksi. Muissa henkilökuvauksissa syvyyttä ei ole senkään vertaa.\nEhdin jo surra myös sitä, että kirjasta oli kadonnut kokonaan feminismi. St.Ursula-koulun tytöthän on kirjoittamisajankohtaansa ja oletettuun kohdeyleisöönsä nähden ällistyttävän poliittinen kirja. Vaikka tytöille opetetaan koulussa porvarillisen siveää käytöstä, osa opettajista on aitoja naisasianaisia, ja tytöt oppivat vaatimaan oikeuksia niin naisille kuin sorretuille työläisillekin. Eihän tätä puolta osannut lapsena ajatella, mutta nyt kiinnostaisi kyllä tietää, mitä edvardiaanisen ajan yläluokkaiset teinitytöt mahtoivat kirjan huonosti peitellystä yhteiskunnallisesta paatoksesta tuumata. Toisaalta kyseiset aatteet kuuluivat kiistatta kyseisen aikakauden henkiseen ilmastoon ja olivat ehkä jossain määrin jopa tutumpia tuon ajan ihmisille kuin nykynuorille.\nPatty tovereineen on monellakin tavalla etuoikeutettu, eikä vähiten sen vuoksi, että hän saa jatkaa opintojaan korkeakoulussa. Kyseinen korkeakoulu ei tosin juurikaan muistuta nykyistä yliopistoa. Se on pikemminkin sisäoppilaitoksen jatko. Siellä opiskelee vain nuoria naisia, joiden aineyhdistelmät vaikuttavat aika hämmentävältä kokoelmalta erilaisia yleissivistäviä lukuaineita, niitä samoja, joita he pänttäsivät edellisessäkin koulussa. Vieraita saa käydä vain rajoitetusti, ja oppilaskunta valvoo, ettei kukaan jää liian monta kertaa pois jumalanpalveluksista. Tieteen tekeminen ei näytä opetukseen kuuluvan. Mahtoiko saksalainen sivistysyliopisto olla muutenkaan laajemmin tunnettu Yhdysvalloissa vielä tuolloin?\nTuskin luen kirjaa aivan heti uudestaan, mutta se ansaitsee paikkansa kirjahyllynsä klassikkoarvonsa ansiosta. Onneksi Webster kehittyi myöhemmin kirjailijana ja kirjoitti pari muutakin klassikoksi noussutta nuortenromaania. Tunnetuin lienee Setä Pitkäsääri (Daddy-Long-Legs, 1912).\nJean Webster: Patty korkeakoulussa (Otava 1961)\nAlkuteos: When Patty Went to College 1903\nLähettänyt Kirjavuorenpeikko klo 1.05 Ei kommentteja:\nTunnisteet: feminismi, Jean Webster, klassikko, nuortenkirja, tyttökirja, Yhdysvallat, yliopisto\nJuuri kun niin kutsuttua korkeakulttuuria vierastavat on saatu houkuteltua konserttisaleihin vakuuttamalla, että ei siitä tarvitse mitään tietää, paikalla saapuu kapellimestari Nikolaus Harnoncourt, joka jyrähtää, että musiikkia ei todellakaan pidä typistää siihen, että se on kaunista, vaan sitä pitää ymmärtää ja vieläpä oikeassa konteksissa.\nToivoakseni edellinen virke antaa oikeutta Harnoncourtin jokseenkin monenmutkalliselle kirjoitustyylille. Kirjasta on hauska kirjoittaa, mutta sen lukeminen vaatisi enemmän kärsivällisyyttä kuin minulla oikeastaan olisi. Sitä lukiessa pitää miettiä useammankin kerran, mitä siinä oikeastaan yritetään sanoa. Sivistys ei ole pikaruokaa.\nPuhuva musiikki on kirja musiikin ymmärtämisestä - vieläpä ymmärtämisestä nimenomaan hermeneuttisessa mielessä. Jotta musiikkia voitaisiin ymmärtää, pitää tuntea sen säveltäjien ja heidän aikakautensa ajatusmaailma, sillä musiikki ei ole pelkkiä sulosäveliä. Sitä voi pikemminkin verrata puheeseen, joka välittää merkityksiä. Ne voivat olla myös järkyttäviä ja ahdistavia. Harnoncourtin mukaan musiikinhistorian tapahtumahorisontti ajoittuu noin vuoteen 1800, jolloin Ranskan suuren vallankumouksen jälkeiset uudet ideologiat alkoivat vaikuttaa musiikissakin ja pyyhkäisivät pois aikaisemman, ymmärtämiseen perustuvan katsantokannan. Tunne ja maalauksellisuus korvasivat puheen.\nTapahtumahorisontin toiselle puolelle on jokseenkin mahdotonta nähdä, koska traditio on katkennut. Meillä ei ole juuri keinoja päästä käsiksi vanhempien säveltäjien aivoituksiin, koska nuotit eivät todellakaan kerro kaikkea. Vanhat säveltäjät ovat olettaneet soittajan pystyvän täyttämään aukkopaikat sopivalla tavalla. Se on ollut niin itsestään selvää, ettei näitä tulkintaohjeita ole vaivauduttu kirjoittamaan ylös.\nTyypillistä. Olen itsekin törmännyt siihen, että monesta keskiajankin sävellyksestä on säilynyt nuotinnettuna vain aivan alku, koska kaikkihan tietävät, kuinka laulu siitä sitten jatkuu. Pitäkäämme siis huolta, että dokumentoimme nimenomaan kaikkein itsestään selvimmät asiat, koska juuri ne ovat sitä kaikkein vähiten.\nHarnoncourtin mukaan ongelma on uusi länsimaisen kulttuurin historiassa. Aiemmin ajateltiin, että oman ajan musiikki edustaa kehityksen korkeinta huippua. Ei ollut tarvetta kuunnella vanhempaa musiikkia, ja jos sitä kuunneltiinkin, senhetkiseen tyyliin sovitettuna sitten. Sitten länsimaiselle taidemusiikille tapahtui jotakin. Ruvettiin haikailemaan menneitä sen sijaan, että tehtäisiin uutta. Musiikinystävät haluavat nykyään kuunnella vain vanhaa musiikkia, eivät oman aikansa sävellyksiä. Taidemusiikilla ei ole enää elävää yhteyttä kuulijoihinsa; se ei ole enää välttämätöntä heidän arjessaan. Myöhäisromantiikan jälkeen käyttömusiikin paikan on ottanut niin sanottu viihdemusiikki.\nHarnoncourt ei syytä yleisöä eikä oikeastaan säveltäjiäkään. Hänen mielestään musiikki heijastaa oman aikakautensa henkeä. Yleisön vieraantuminen musiikista on länsimaisen kulttuurin henkisen rappeutumisen syytä. Hän ei kuitenkaan kerro, mitä kulttuurille pitäisi tehdä. Ehkä parempi niin, koska lähihistoriassa pyrkimykset tervehdyttää kulttuuria ovat johtaneet jokseenkin traagisiin lopputuloksiin.\nNykyään konserttisalit saa täyteen soittamalla tuttuja vanhoja sävellyksiä. Emme kuitenkaan enää ymmärrä niitä, vaan ne banalisoituvat pelkiksi tunteiksi. Ei oteta huomioon, että aikanaan on ajateltu aivan eri tavalla musiikista ja soittimetkin ovat olleet erilaisia. Jos vanhoja sävellyksiä soitetaan nykysoittimin tai nykynuotein, saadaan aikaiseksi jotain aivan muuta kuin niiden sävellyshetkellä on ajateltu. Aikanaan sävellykset olivat kaikille uusia ja yllättäviä - eivät todellakaan jo valmiiksi ulkoa osattuja klassikoita. Siitäkään syystä emme voi kokea teoksia kuten niiden aikalaisyleisö.\nHaasteeseen on vastattu siistimällä vanhat nuotit romanttisista koristeita, mutta Harnoncourtin sekään ei mennyt oikein. Ei ole otettu huomioon, että vanhemmissa sävellyksissä pitäisi olla toisenlaisia, aikakauden tyyliin sopivia improvisaatioita ja tulkintoja. Musiikkitieteellinen asiantuntemuskaan ei yksin riitä, vaan lisäksi soittajan pitää saada kappaleeseen elävää henkeä.\nPitäisikö musiikinystäväin sitten vain ripotella tuhkaa ylleen? Harnoncourtin kirja ilmestyi 1980-luvun alussa. Luulenpa, että vanhan musiikin tilanne on nykyään parempi. Olen harrastellut hieman niin keskiajan, renessanssin kuin barokinkin musiikkia, ja kyllähän niissä piireissä puhutaan paljon sellaisista ajatuksista, joita tulee vastaan Harnoncourtin kirjassa. Keskiajan kirkkomusiikkia pitää laulaa kylmän älyllisesti. Pitää ymmärtää teksti ja muuta sellaista. Periodisoittimetkaan eivät ole enää mikään ihme konserteissa. Vanhan musiikin lumo lienee vain vahvistunut, sillä alkuvuodesta Oulun tuomiokirkkokaan ei meinannut riittää barokkikonsertin yleisölle.\nTietenkin musiikista saa enemmän irti, kun perehtyy taustoihin ja yrittää ymmärtää. Olen silti sen verran juntti, että mielestäni on edelleen aivan sallittua kuunnella jopa pyhistä pyhintä barokkimusiikkia vain siitä syystä, että se on kaunista. Eihän minkään kulttuurituotteen tekijä pysty päättämään, miten vastaanottajat sen ymmärtävät tai mihin tarkoitukseen he käyttävät sitä.\nJos musiikkia kuitenkin haluaa ymmärtää yhä paremmin, Harnoncourt tarjoaa parisataa sivua yksityiskohtaisia ohjeita 1600-1800-lukujen hengellisen ja maallisen musiikin soittajalle ja kuuntelijalle. En ikävystytä teitä enää tämän enempää referoimalla niitä. Lisäksi kannattaa kuunnella Ylen radiokanavia. Nytkin kesäsarjana on menossa Maisteri Lindgrenin musiikkiesitelmä -niminen ohjelma. Sen mainostus on suuri syy julkaista tämä kirjoitus nyt. Se on ilkeydessäänkin niin ilahduttava, että voin ehkä antaa Minna Lindgrenille anteeksi sen, ettei hän pidä kympin tytöistä.\nNikolaus Harnoncourt: Puhuva musiikki - johdatusta musiikin uudenlaiseen ymmärtämiseen (WSOY 1986)\nAlkuteos: Musik als Klangrede - Wege zu einem neuem Musikverständnis 1982 (suom. Hannu Taanila)\nHarnoncourtin virallinen kotisivu\nLähettänyt Kirjavuorenpeikko klo 22.26 Ei kommentteja:\nTunnisteet: historia, Minna Lindgren, musiikki, Nikolaus Harnoncourt, tietokirja\nKylläpäs näitä menneisyyteen sijoittuvia dekkareita nyt tupsahtelee - Yön sydän on jäätä on jo kolmas lukemani tälle vuodelle. Lienee jonkinlainen uusi muoti-ilmiö.\nRomaanin päähenkilö on Kalle Björk, aatelissuvun köyhtynyt jälkeläinen, joka tekee päivätyötään sisäministeriöissä ja öisin salapoliisina jahtaa roistoja Helsingin kaduilla. Kuten arvata saattaa, tapahtuu murha. Björk ja poliisit onnistuvat suurin piirtein selvittämään sen, mutta tarina jää kutkuttavasti kesken. Tämä onkin sarjan ensimmäinen osa. Dekkaritarinan rinnalla kulkee useampia Björkin henkilökohtaiseen elämään liittyviä juonia. Niillekin sopii odottaa jatkoa.\nTapahtumat sijoittuvat 1920-luvun alkuvuosiin. Itsenäinen Suomi on vasta taaperoiässä, ja monenlaiset uhkat leijuvat sen yllä. Neuvostoliittoa ei vielä ole, vaan naapurissa Venäjällä on meneillään sisällissota. On kovin epävarmaa, kuka lopulta kerää vallankumouksen hedelmät. Osa suomalaisistakin näkee hetkensä koittaneen ja lähtee Karjalan laulumaille vapauttamaan veljeskansoja, jotka eivät tosin itse ole järin innoissaan suunnitelmista liittää kyseiset alueet nuoreen Suomen valtakuntaan. Näiden miesten joukossa on jääkäriajan ja sisällissodan raaistamia miehiä, joille rauhaisa siviilielämä ei enää tahdo riittää.\nKalle Björk ei osallistunut vuoden 1918 sotatoimiin vaan makasi espanjantaudin kourissa kaukana vieraalla maalla. Muutenkin hän kokee nationalistisen uhon vieraaksi itselleen. Kuten hän suutuksissaan tokaisee heimoaatteesta innostuneelle pikkuveljelleen, hän mieluummin elää kuin kuolee aatteidensa puolesta. Björk onkin sormenpäitään myöten herrasmies ja humanisti. Hän nauttii kaikenlaisista kauniista asioista, kuten laadukkaista vaatteista, ihovoiteista ja hyvästä ruoasta. Toisaalta hän on laajasti lukenut, lähes tohtori historian alalla. Kirjallisuus, musiikki ja muu korkeakulttuuri ovat hänelle hengen yleellisyyttä. Hänen maailmankuvassaan myös punikin perhe ansaitsee saada oikeutta.\nOnko sekin ajan merkki, että tällaisia kirjoja kirjoitetaan? Minulle tulee romaanista mieleen Kjell Westön Kangastus 38, jossa siinäkin asetetaan vastakkain nationalismi ja humanismi. Kummassakaan kirjassa ei jää epäselväksi, mille puolelle kirjailija itse asettuu. Hämeen-Anttilankin poliittinen alleviivaus tuntuu hiukan kiusalliselta ja jälkiviisaalta. Kai jääkäreissä saa sentään hiukan sankaruutta nähdä?\nPoliittisesta pohjavireestä huolimatta romaani on kiinnostava katsaus tärkeään Suomen historian vaiheeseen, joka usein jää dramaattisempien sotavuosien varjoon. Menneen maailman lumoakaan ei pidä aliarvioida. Tarinakin laukkaa ripeästi eteenpäin, joten lukija ei ainakaan pitkästy.\nVirpi Hämeen-Anttila julkaisee romaaneja hämmentävää tahtia. Eihän tässä meinaa perässä pysyä. Vaikka romaanien kirjallinen taso vaihtelee mielestäni aika lailla, täytyy kirjailijan olla paitsi ahkera myös lahjakas, sillä hän onnistuu vaihtamaan aihetta ja tyylilajia jatkuvasti. Jo Toisen taivaan alla (2010), josta en oikeastaan pitänyt yhtään, kiinnitti huomiota kielellään, joka vaikutti aluksi pelkästään kököltä. Sitten alkoi tuntua, että kielikin kuvaa uskottavasti juurettoman puolikielisen ajatusmaailmaa. Samoin tässä dekkarissa kieli mukautuu aikakauteen, josta kirja kertoo. 20-luvun salapoliisi olisi saattanut kirjoittaa itse jotain tällaista. Hämeen-Anttila viljelee vanhanaikaisen viehättäviä lauserakenteita ja sellaisia sanoja kuin loogillinen, provokatsioni ja ruumiin avaus. Tällä kertaa hänen henkilönsä tuntuvat viihtyvään miljöössään paremmin kuin nykyaikaan sijoittuvissa romaaneissa, joissa he kuulostavat aivan liian muodollisilta ja vanhanaikaisilta.\nYön sydän on jäätä on mielestäni ehdottomasti Hämeen-Anttilan parhaita kirjoja. Erityismaininta vielä upeasta kannesta.\nVirpi Hämeen-Anttila: Yön sydän on jäätä (Otava 2014)\nLähettänyt Kirjavuorenpeikko klo 22.12 Ei kommentteja:\nTunnisteet: 1920-luku, dekkari, historiallinen romaani, humanismi, Kjell Westö, nationalismi, Suomi, Virpi Hämeen-Anttila\nØyvind Strømmen: Äärioikeisto, vastajihadismi ja t...\nMillainen lukija minä olen - luonnostelmaa SKS:n k...


Talvisin todella pintakuivalle sekaiholleni ei riitä oikeen mitkään rasvat ja seerumit. Tämä kasvoseerumi todella kosteuttaa ja ravitsee ihoa, mutta ei jätä rasvaista pintaa yleensä rasvaiselle iholleni. Meikkivoidekaan ei enää rullaudu iholla, kun laitan aamusta ensin tätä seerumia! Käytän joka aamu, ja välillä iltaisin. Ostan varmasti uudestaan ainakin talven ajaksi kun iho on todella kuiva, vaikka hinta vähän kirpaisee.


Mielipidevieras: Tulevaisuuden sairaala on siellä, missä tarvitset – Hämeen Sanomat\nMielipidevieras: Tulevaisuuden sairaala on siellä, missä tarvitset\nHavainnekuva hahmottelee, miltä Hämeenlinnaan rakennettavan tulevan Kantasairaalankin aula voisi näyttää.\nDigitalisaatio on yksi aikamme suurimpia mullistuksia. Sen vaikutukset tuntuvat kaikkialla, myös terveydenhuollossamme.\nMikäli tänään aloittaisimme uuden sairaalan suunnittelun, olisi avajaispäivänä lähes 70 prosenttia sen teknologiasta vanhentunutta.\nHaasteeseen ei voi vastata liimaamalla olemassa olevaan järjestelmään uusia komponentteja: ei hevosellekaan laitettu pyöriä autoa kehitettäessä.\nUusi, todellista lisäarvoa tuova järjestelmä saadaan kehittämällä kokonaan toisenlainen osaamisorganisaatio.\nSiinä paras mahdollinen diagnostiikka ja oikean hoidon nopea löytyminen, kumppanuudet ja potilaskeskeisyys tukevat mobiilisairaala- ja etähoitopalveluita.\nTulevaisuudessa sairaalat tulisi mieltää enemmän verkostoalustoina. Suuri osa perustarkastuksista tulee korvata etähoidoilla ja yksinkertaiset terveydentilan seurannat tehdä kotona. Tämän mahdollistamiseksi tulisi terveydenhoitajien hoitovastuuta lisätä.\nRinnalla kehitettävät mobiilisairaalapalvelut, joiden avulla yksinkertaiset toimenpiteet ja kohtuulliset tutkimukset ja operaatiot voidaan tehdä paikan päällä, vähentäisivät tarvetta tuoda ihmisiä sairaalapäivystykseen.\nVakavissa tapauksessa mobiilisairaalayksikössä annetun ensihoidon jälkeen potilas voidaan ohjata suoraan erityisosaamista tarjoavaan sairaalaan. Mobiilipalvelut helpottaisivat myös palveluntarjoamista haja-asutusalueilla.\nMuutos tarkoittaa sairaaloille vähemmän vuodepaikkoja. Esimerkkejä sairaaloiden muuttumisesta päiväkirurgiaan löytyy Ranskasta, jossa toipuvia potilaita valvotaan kotona.\nSen sijaan sairaaloihin tarvitaan lisää osaamista ja potilaslähtöisyyttä. Myös kumppanuuksia ja jaettuja investointeja on kehitettävä. Palveluntuottajien tulee vastata sairaalan uusimmasta teknologiasta.\nDiagnostiikassa ja oikean hoidon löytämisessä korostuvat erityisosaamisen taidot. Suomessa valtava osaamisen verkosto mahdollistaa sen, että pieni maa voi kilpailla ja tuottaa huippuluokan asiantuntijuutta.\nOsaamisverkostoa tulee kehittää Euroopan tasolla niin, että muissakin maissa oleva asiantuntijuus on tehokkaasti hyödynnettävissä.\nTeknologia mahdollistaa etäkonsultaatiot, joihin potilas tulisi kutsua osallistumaan. Tietojen, taitojen ja osaamisen kansainvälisempi vaihto mahdollistaisi kaikkia hyödyttävän yhteistyön, joka avaisi väylän myös EU-rahoitukselle.\nOikea diagnostiikka ja oikean hoitovaikuttavuuden varmistaminen vähentävät jälkihoidon ja ylimääräisten lääkärikäyntien kustannuksia.\nTavoitteena tulee olla mahdollisimman nopea selvitys ongelman syistä ja hoitovaihtoehdoista parhaan tuloksen saamiseksi. Lisäksi kyseessä on asiakaskeskeisempi ratkaisu, jossa potilas välttyy raskaalta ja kalliilta ravaamiselta lääkäriltä toiselle.\nPotilaskeskeisyyden on tultava myös vahvasti esiin mobiiliterveydenhuoltoa ja eterveyspalveluita kehitettäessä. Laitteisto ja teknologia täytyy suunnitella niin, että ikäihmiset tai muuten syrjäytymisriskissä olevat osaavat sitä käyttää.\nRiskinä on, että juuri se kohderyhmä, joka eniten on avun tarpeessa jää järjestelmän palveluiden ulkopuolelle.\nParhaimmillaan terveysteknologialla voidaan lisätä varsinkin ikäihmisten itsenäisyyttä, pärjäämiskykyä ja hyvinvointia, jolla on sosiaalisen merkityksen lisäksi myös taloudellinen.\nTeknologian muutosnopeus on huomioitava uusien sairaaloiden suunnittelussa. Ratkaisu on hakea joustavia malleja.\nTulevaisuuden sairaala voi olla kotona, tai siellä missä ennenkin, mutta ennen kaikkea se on siellä missä sitä tarvitset, ja se auttaa tehokkaasti silloin, kun sitä tarvitset.\nEuroopan parlamentin jäsen (kok.)\nAsiasanatkokoomus mobiilisairaala Pietikäinen sairaala Sirpa Pietikäinen tulevaisuuden sairaala


Tutkimukset & Arvioinnit | witmill.fi\nTUTKIMUS- JA KONSULTOINTIPALVELUITA TOIMINNAN KEHITTÄMISEN TUEKSI\nRäätälöimme tutkimuspalvelut tarpeidesi mukaan – meille jokainen toimeksianto on ainutlaatuinen. Seuraavassa muutamia esimerkkejä toteuttamistamme arvioinnin ja tutkimusten toimeksiannoista.\nTyö- ja elinkeinoministeriö, 2021\nJuuri julkaistut ja 2021 aikana julkaistavat EU:n uudet digisäädösehdotukset tulevat muokkaamaan datatalouden liiketoimintaympäristöä Euroopassa. Datahallintosäädös, digipalvelusäädös ja digimarkkinasäädös julkaistiin loppuvuodesta 2020. Tekoälysäädös julkaistiin keväällä 2021 ja datasäädös oli tarkoitus julkaista syksyllä 2021. Mitä nämä uudet säädökset tarkoittavat suomalaisten yritysten näkökulmasta? Ymmärtämällä säädösten luomia velvoitteita ja avautuvia mahdollisuuksia innovaatio- ja liiketoiminnalle, suomalaisella innovaatiopolitiikalla on paremmat mahdollisuudet tukea datapohjaista talouskasvua.\nTyö- ja elinkeinoministeriön toimeksiannosta toteutetun selvityksen tavoitteena oli kartoittaa millaiset puitteet EU:n uudet digisäädökset luovat liiketoiminnalle ja arvioida, kuinka ne mahdollistavat liiketoimintaa suomalaisten yritysten, erityisesti pk-yritysten, näkökulmasta. Selvitys toteutettiin dokumenttianalyysin, haastatteluiden ja tapaustutkimusten menetelmin.\nTyö- ja elinkeinoministeriö, 2020\nEnergiatuen keskeisenä tavoitteena on edistää uusien ja innovatiivisten ratkaisujen kehittämistä energiajärjestelmän muuttamiseksi vähähiiliseksi pitkällä aikavälillä. Työ- ja elinkeinoministeriön toimeksiannosta toteutetun selvityksen tavoitteena oli arvioida energiatuen vaikutusta energiateknologiainvestointien käynnistymiseen erityisesti aurinkosähkö- ja biokaasusektoreilla. Vaikuttavuutta analysoitiin suhteessa energia- ja ilmastostrategian, ja pääministeri Sipilän hallitusohjelman uusiutuvan energian edistämistavoitteisiin ja Suomen kansainvälisiin uusiutuvan energian tavoitteisiin. Arviointi toteutettiin tilastoanalyysin, verkkokyselyn, haastatteluiden ja tapaustutkimusten menetelmin.\nPuurakentamisen ohjelman arviointi\nPuurakentamisen ohjelman kehittävän väliarvioinnin (2018-2019) tavoitteena oli tuottaa arviointitietoa Puurakentamisen ohjelman (2016-2021) toteutuksesta, toiminnasta, tuloksellisuudesta ja vaikuttavuudesta sekä tukea ohjelman kehittämistä ja tulevien toimenpiteiden suuntaamista jatkossa ohjelman tavoitteiden saavuttamisen edistämiseksi. Ympäristöministeriön tilaamassa selvityksessä tehtiin dokumenttianalyysiä, 30 temaattista haastattelua, verkkokysely ja osallistettiin sidosryhmätoimijoita ohjelman kehittämiseen yhteisöalustalla.


Mansikka-lime kakku – Yummy Baker\nPublished 5 kesäkuun, 2012 20 syyskuun, 2016 julkaissut anskuyummybaker in Täytekakut\nNyt on ylioppilas saanut valkoisen lakin ja kakut syöty. Oli kyllä aivan ihanat juhlat ja pieni herkkuähkykin jäi muhimaan mahanpohjalle 😀 Tarjolla makeista herkuista oli mansikka-lime kakkua, suklaa cupcakeseja ja mansikka- sekä sitruunatäytteisiä macaronseja. Suolaisena tarjoiluna oli herkullinen juustopöytä hedelmä, pähkinä ja makkaralisukkeineen joka oli liian ihanaa naposteltavaa juhlinnan keskellä! mm-mm-mm!\nLeipomisurakka oli aikamoinen päivää ennen juhlia ja muutaman kerran joutui pyytämään apuvoimiakin kauppareissuille, sillä eihän sitä voinut muistaa ensimmäisellä kerralla kaikkea mitä ostaa saatika oikeita määriä 🙂 Muutkin olivat ilmeisesti leipomassa oikein urakalla, sillä sekä sokerimassa että tuorejuustot olivat loppuneet isoimmista kaupoista. Onneksi saimme viimeiset 3 pakettia sokerimassaa, jotka riittivät kuitenkin kahteen isoon kakkuun. Kermavaahto pelasti kolmannen kakun.\nTässä reseptit kakkuihin. Täytekakun tein jälleen kerran kääretorttupohjista. Mansikka ja limetäytteet sopivat loistavasti yhteen ja lopputulos oli raikas ja kesäinen.\nMansikka-lime kakku (iso n. 30 cm)\nValmista pohja vatkaamalla munat ja sokeri kuohkeaksi valkoiseksi vaahdoksi. Sekoita jauhot keskenään ja siivilöi massan sekaan vaiheittain varovasti sekoittaen. Kaada taikina kahdelle uunipellille ja paista 200 °C:ssa noin 8 min. Jäähdytä ja leikkaa kakusta kolme samansuuruista kakkupohjaa. Pohjimmaisen palan voit koota esim kahdesta puolikkaasta tai pienemmistä paloista.\n2 liivatelehteä (ja 1 rkl sitruunamehua)\nVatkaa kerma vaahdoksi. Soseuta tuoreet mansikat karkeasti niin että sekaan jää muutama sattuma. Sekoita tuorejuusto ja sokeria maun mukaan mansikkaseoksen joukkoon. Lämmitä kiehuvaksi kattilassa tai mikrossa vesilasissa pieni määrä sitruunamehua ja sulata joukkoon liotetut liivatelehdet. Kaada seos sekoittaen mansikka-tuorejuustomassaan. Nostele joukkoon myös kermavaahto.\nVatkaa kerma vaahdoksi. Purista limestä mehut rahkan sekaan ja lisää myös sokeri. Sulata liotettu liivatelehti pieneen määrään kuumaa limemehua ja valuta rahkan sekaan. Nostele kermavaahto seokseen.\nVaahdota huoneenlämpöinen voi tehosekoittimella. Siivilöi tomusokeria sekaan ja jatka vaahdottamista. Lisää lopuksi vanilja. Jos kreemi ei ole tarpeeksi notkeaa lisää 1 tl vettä joukkoon.\nKostuta kakkupohjat maidolla jossa on seassa vaniljasokeria. Täytä ensimmäinen kerros mansikkatäytteellä ja toinen kerros limetäytteellä. Tasoita koottu kakku päältä ja sivuilta kreemillä ja muotoile sen avulla kakusta aivan tasainen. Isoon kakkuun tarvitsin 1,5 pakettia sokerimassaa kuorrutteeksi. Kauli sokerimassa levyksi tomusokeroidulla alustalla ja nosta tomusokeroiduilla käsillä massa kakun päälle tasaiseksi. Tasoita ja leikkaa ylimääräiset palat pois.\nMacaronsit tein ohjeella joka on aiemmin täältä tuttu. Myös kuppikakuissa käytin tuttua suklaa cupcakes -ohjetta. Kuorrutukset tein tuorejuustosta ja kermavaahdosta sekä keltaisissa versioissa mukana oli myös lemon curdia.\nEdellinen artikkeli Previous post: Mansikka-raparperi parfait\nSeuraava artikkeli Next post: Jogurttijäätelö\nNanna 5 kesäkuun, 2012\t / Vastaus\nIhanan näköisiä herkkuja. Mitä laitoit tuonne macaronsien väliin? Minun pitäisi tehdä viikon päästä iso satsi noita ja täytteet on vielä vähän hakusessa..\nAnsku 5 kesäkuun, 2012\t / Vastaus\nKiitos! Käytin keltaisissa voita ja lemon curdia sekä pinkeissä voita, tomusokeria ja mansikkasosetta. Sitruunaisesta täytteestä pidin itse erityisesti. Tsemppiä leivontoihin 🙂\nEve 6 kesäkuun, 2012\t / Vastaus


Sattuma Istuimessa, osat I-VI : Kokemuksia tanssista Merce Cunninghamin sattuma-metodia mukaillen\nKettunen, Jenni (2010)\nMerce Cunningham (1919–2009) oli nykytanssin merkittävä edelläkävijä. Hän osaltaan vaikutti siihen, millaiseksi moderni tanssi muotoutui ja millaisena se nähdään nykypäivänä. Cunninghamin uraauurtavat menetelmät perustuvat sattumaan, johon hän perehtyi kyllästyttyään varhaisen modernin tanssin raskaaseen, merkityksiä täynnä olevaan ilmaisuun. Hän pureutui metodinsa kautta tanssin olemukseen ja sen eri elementteihin sekä muutti ajan kuluessa tanssiajattelua viitoittaen tietä tuleville alan taiteilijoille.\nTaiteellinen opinnäytetyö keskittyy Cunninghamin sattuma-menetelmien mukailtuun käyttöön. Työssä hahmotetaan tanssija Sanna Neuvosen ja yleisön erilaisia ajatuksia ja tuntemuksia metodin käytöstä koreografisessa prosessissa sekä teoksen esityksissä. Tietoa osapuolten kokemuksista hankittiin erilaisten kyselyiden avulla.\nTeoksen liikemateriaali on kehkeytynyt pääasiassa sattuman kautta, mutta myös tehtävänanto ja improvisaatio voidaan nähdä huomionarvoisina keinoina. Koreografian työstämisen apuvälineinä on käytetty mm. eräänlaista liikesana-taulukkoa ja noppaa. Tanssijalle harjoitettujen koreografian eri osien järjestys esitykseen määräytyi vasta juuri ennen h-hetkeä suorittamalla arvonta yhdessä yleisön kanssa. Katsojat saivat heittää noppaa myös muista erilaisista teoksen muodon määrittävistä elementeistä, joita olivat koreografisen järjestyksen lisäksi vaatetus, musiikki ja tilallinen aloituskohta.\nSattuma Istuimessa, osien I-VI taltioidut esitykset järjestettiin kahdessa osassa sunnuntaina 11.4.2010. Yleisön vastaamista kyselyistä on selvinnyt hyvin monenlaisia tuntemuksia. Pääosin teos oli kuitenkin koettu uteliaisuutta ja ajatuksia herättävänä kokonaisuutena. Tanssijan kokemukset sattuman parissa työskentelystä olivat olleet opettavaisia. Voidaan sanoa, että prosessi on havahduttanut henkilön ajattelemaan, vähintäänkin kokemaan, tanssia uudesta näkökulmasta.


Rapurallaa! Viinivinkit rapujuhliin! - Viinilinna\nRapurallaa! Viinivinkit rapujuhliin!\nOdotettu rapukausi on vihdoin startannut! Snapsilaulut raikaa, ystävät ovat koolla ja pöytä notkuu rapukauden herkullisista antimista. Mikähän viini sopisi rapujuhlan herkkujen kanssa? Tässä Viinilinnan viinisuositukset rapuruokien kanssa:\nClaymore Joshua Tree Riesling 2017 15,10€ 0,75l\nTiesitko, että Australia on maailman toiseksi suurin Rieslingin tuottajamaa? Ja heidän tuotantomäärät ja viinin laatu on myös jatkuvassa kasvussa.\nClaymore Wines on laatuviinien talo, joka on tunnettu rohkeista ulkoasuistaan ja ensiluokkaisista viineistään. He nimeävät osan viineistä tunnettujen rock- albumien ja kappaleiden mukaan. Esimerkiksi, Purple Rain, London Calling, Bittersweet Symphony ja tämänkertainen U2-vetoinen Joshua Tree Riesling.\nJoshua Tree on 100% Riesling Australian ehkä tunnetuimmalta Riesling-alueelta, Clare Valleysta. Clare Valley sijaitsee n. 150 km pohjoiseen Adelaidesta. Alue tunnetaan erityisesti raikkaan hapokkaista Rieslingeistä. Ilmasto ja maaperä ovat otolliset tämän hapokkaan lajikkeen kasvattamiselle, ja erityisesti 2017 oli todella onnistunut Riesling-vuosi.\nJoshua Tree Riesling on kypsytetty terästankeissa parhaimman hapokkuuden ja aromikkuuden säilyttämiseksi. Alueen Rieslingit tunnetaan hyvästä kypsytyspotentiaalistaan ja tämä hinta-laatusuhteeltaan loistava Riesling on parhaimmillaan kahden vuoden sisällä vuosikerrasta.\nJoshua Tree Riesling on kuiva, hapokas, viheromenainen, meloninen, limettinen, kevyen karviaismainen, hennon minttuinen, mineraalinen ja paljon muuta. Se on erittäin monipuolinen ruokaviini. Vähärasvainen kala, kana, kalkkuna, possu, simpukat, osterit ja varsinkin ravut toimivat sen kanssa loistavasti.\nJos olet epäillyt Australian kykyä tuottaa laadukasta Rieslingiä, niin viimeistään Claymore Joshua Tree Riesling poistaa epäilyksesi!\nPierre Chavin Côtes de Gascogne 2017 31,90€ 3l hanapakkaus\nViiniesittelyssä maukas viini vauhdikkaisiin rapujuhliin.\nRuotsin yksi myydyimmistä ranskalaisista hanapakkauksista on vihdoin rantautunut myös Suomeen. Viimeistään nyt on hyvä aika haudata ajatukset erikoispakkauksien huonommasta laadusta verrattuna lasipulloihin. Ihan vain jos otetaan huomioon jo pelkästään korkkivikojen määrä perinteisessä pullossa luonnonkorkissa, niin muovipullot ja hanapakkaukset ovat aika hyvä vaihtoehto. Jos epäilet nostaa viinilaatikkoa rapupöytääsi, niin kaada viini karahviin, mutta muista vähintäänkin huolehtia, että viini on erittäin hyvin viilennetty!\nCotes de Gascognen tuottaja Pierre Chavin on vuosien kuluessa erikoistunut pohjoismaisten viinimarkkinoiden tuntijaksi ja tuottaa viinejä etenkin suomalaiseen makuun. Yrityksen markkinoinnista vastaava Mathilde on asunut 3 vuotta Ruotsissa. Yhdessä viinintekijämiehensä kanssa he todella rakastavat kokonaisvaltaisesti pohjoismaista kulttuuria, luontoa ja elämäntapaa.\nCôtes de Gascogne kuuluu Gasconyn viininviljelyalueeseen, joka sijaitsee Lounais-Ranskassa. Alueella viljellään pääosin valkoisia rypäleitä, kuten Gros Manseng, Colombard, Sauvignon Blanc sekä Chardonnay. Tämä kuiva, raikas laadukas valkoviini on mitä mainioin etenkin kala- sekä äyriäisruoille ja ruokaisille salaateille.\nErikoissuositus kokeilijoille: Jos sinun rapujuhlapöydästäsi löytyy paljon tilliä ja sitruunaa, ole rohkea ja anna vieraillesi mahdollisuus laittaa tillinoksa tai sitruunan siivu viinilasiin maustamaan nautintojasi!\n2018 Nordic Wine Challenge kisassa Cotes de Gascogne sai Tukholmassa paras hinta laatusuhde mitalin.


Syy ei olekaan ura: Naiset pakastavat munasolujaan, koska "miehet ovat epätasapainoisia" - Lifestyle - MTV.fi\nLifestyle > Hyvinvointi Julkaistu 07.07.2018 15:04\nUrahuolet olivat tutkimuksen mukaan vähiten suosittu syy munasolujen pakastamiselle.\nLapsi mielessä? Kävimme hedelmällisyystestissä – katso yllä oleva video!\nMiksi naiset lykkäävät lasten hankkimista ja pakastavat munasolujaan? Ne, jotka syyttävät kovaa uraputkea, saavat nyt niellä pettymyksensä. Syy on tutkimuksen mukaan parisuhdeongelmissa. Urahuolet olivat itse asiassa vähiten suosittu syy pakastamiselle.\nSuurin osa naisista oli jo päässyt uratavoitteisiinsa\nTutkijat pyysivät 150 naista useilla hedelmällisyysklinikoilla sekä Yhdysvalloissa että Israelissa kertomaan aiheesta haastattelussa.\n– Suurin osa naisista oli jo tavoitellut ja päässyt maaliin koulutus- ja uratavoitteissaan, mutta reilusti yli 30-vuotiaina he eivät olleet kyenneet löytämään pysyvää "lisääntymissuhdetta" vakaan kumppanin kanssa, kertoo antropologi Marcia Inhorntiedotteessa.\nNaisista 85 prosentilla ei ollut kumppania.\nNaisista 15 prosentilla oli kumppani, mutta pakastamiseen oli silti päädytty neljästä syystä:\nMies ei ole valmis saamaan lapsia\nSuhde on liian uusi tai epävarma\nKumppani kieltäytyy lasten hankkimisesta\nKumppanillani on useita kumppaneita\nTutkijoiden mukaan pakastamisen syynä onkin yleensä "vakaan suhteen puute avioliittoon ja vanhemmuuteen sitoutuneen miehen kanssa".\n– Uusi tutkimus sanoo, että naiset pakastavat munasolujaan, koska miehet ovat epätasapainoisia, Jezebel-sivusto kärjistää.\nLähde: Eurekalert.org, Jezebel.com\nOnko sinulla 3 minuuttia aikaa? Sitten ehdit tehdä tämän treenin Miranda sai haukut, koska ei antanut istumapaikkaa vanhemmille ihmisille – selittää syyn: "Tiedän, ettette voi nähdä sitä"