workpower arkistot - WorkPower Blogi\nPatrik ja Niina vaihtoivat sähkö- ja hevosalan hommat rakennusalan vuokratöihin. Mikä on saanut heidät viihtymään WorkPowerilla – ensiksi mainitun seitsemän kuukautta, jälkimmäisen peräti kahdeksan vuotta? Tämä artikkeli on toteutettu Duunitorin haastattelujen pohjalta yhteistyössä WorkPowerin…\nHyvä johtaja toimii oikeudenmukaisesti, olet varmasti samaa mieltä. Vuosien varrella olen välillä karvaastikin huomannut, ettei sen toteuttaminen aina ole niin yksinkertaista. Mitä on oikeudenmukaisuus käytännössä? Terminä se liukas kuin saippua, jokin on oikein tai…\nTyö <3 Vapaus on yksi yrityksemme ajankohtaisista kampanjoista. Ideana on, että työntekijä saa itse määritellä työn ja vapaa-ajan tasapainon. Vuokratyökuvio koostuu kolmesta osapuolesta: työnantajasta, työntekijästä sekä asiakasyrityksestä. Vuokratyösuhteessa WorkPower toimii työnantajana ja työntekijä työskentelee…\nOlen organisaatiossamme se vähiten näkyvä osanen. Teen työtä tiimissä, mutta silti yksin. Työni tulokset saattavat näkyä päivittäin vain yhdelle tai kahdelle kollegalle, muu organisaatio saattaa nähdä tuotoksiani vain kerran kuukaudessa. Tai näin ainakin oli…\nTyötehtävät ja henkilöstövuokraus alana ovat muuttuneet vuosien aikana paljon. Työn perusta on kuitenkin edelleen sama: yhdistää oikea työ ja oikea tekijä. Rekrytointia tehdään koko ajan nopeammalla syklillä, ja siihen kohdistuvat yrityksissä samat tehokkuusvaatimukset kuin…\nKesän 2020 Helsingin SomeSissien kesätyökokemus\nKahteen viikkoon mahtui yllättävänkin paljon monipuolista tekemistä. Nämä kaksi viikkoa kuluivat rennossa ja mukavassa ilmapiirissä, niin nopeasti ettei sitä huomaakaan. Kesätyömme alkoi perehdytyspäivällä Tampereen toimistolla muiden kaupunkien SomeSissien kanssa. Siellä meitä oli vastaanottamassa Tiia…\nKesän 2020 Jyväskylän SomeSissien kesätyökokemus\nPerehdytyspäivä Ensimmäinen päivämme WorkPowerilla lähti käyntiin jo aikaisin aamusta, kun matkustimme 6:20 junalla Tampereelle pääkonttorille. Oli jännittävää tavata ensimmäistä kertaa oma työpari ja muiden kaupunkien SomeSissit. Kaikki kuitenkin sujui hyvin ja porukka oli todella…\nKahden viikon intensiivinen työjaksomme alkoi perehdytyspäivällä Tampereella. Pakko myöntää aamulla junassa jännitti. Tampereella tapasimme muiden kaupunkien SomeSissit ja saimme arvokasta opastusta tulevien kahden viikon haasteisiin. Saimme tehtäväksemme myös pieniä harjoituksia. Varsinainen ensimmäinen työpäivämme alkoi…\nMistä rakentuu monipuolinen, mielenkiintoinen ja aivan huippu kesätyöpaikka? Vastauksen kysymykseen löysin heti kesäkuun alussa Tampereen Kuninkaankadulta. 1.6.2020 aloitin kesätyöt Tampereella SomeSissinä WorkPowerin markkinointitiimissä. Olen jo pitkään viettänyt aikaa kuvaten ja editoiden videota sekä kuvia.…


Defconin hakkerointihaaste vauhdittaa huijainta epäonnistuneille tietokoneille – Get Music Pro\nErnestina Schroeder\tPosted on September 11, 2018\nSe on lauantaiaamuna Defconissa, ja kahdeksan pelaajaa kilpailee ratkaistakseen niin monta hakkerointihaastetta kuin he voivat kahden tunnin kuluessa.\nMutta Caesarsin palatsi ei ole täällä. He haluavat nähdä jonkun tietokoneen murtautuneen.\nPelaaja, joka tunnetaan vain nimellä ‘That Guy’, on ensimmäinen epäonninen kilpailija, joka valitaan satunnaisesti valittamaan 20-puolinen kuolema. Kierrätyksen jälkeen hän päästää irti ja hyväksyy hänen kohtalonsa: Mies kuuma koiran puvussa tulee pudottamaan viiden kilon kettlebellin kannettavaansa.\nOlen ensimmäisessä d (rakenteessa) 20 Capture Flag -kilpailu Defconissa, joka on Las Vegasissa järjestetty vuosittainen hakkerointikonferenssi. Defon-laitteiden , älyautojen ja äänestyskoneiden hakkuiden ohella Defcon järjestää myös kilpailuja puolella, usein käänteillä. Uusi Capture the Flag tai CTF-tapahtuma sattuu juuri tuhoavan saaliin.\nVaikka Defcon kestää vain kolme päivää, hakkerointi ja kyberturvallisuus ovat ympärivuotisia huolenaiheita lähes kaikille nyt. Kaikkein surullisimmillaan kenties on venäläisten Yhdysvaltojen vaalien hakata , joka on vuoden 2016 presidentinvaalikampanjan yhteydessä ja jatkuu tähän päivään asti. Tekniset jättiläiset, kuten Google , Facebook ja Apple, tarjoavat vikailmoituksia – maksuja jopa 550 000 dollaria – hakkerille, jotka löytävät tuotteissaan puutteita. Jopa kotitalouden tasolla ihmisten on huolestuttava reitittimistään , älykkäistä termostaateistaan ja turvakamerista, joita on muutettu.\nTyypillisissä CTF-kilpailuissa tulokkaat käsittelevät useita tietokonehyökkäyshaasteita ja yrittävät kaapata digitaalisia lippuja.\nD (struct) 20 -tapahtuma on kuitenkin ante. 10 minuutin välein satunnainen pelaaja valitaan pyörittämään 20-puolinen kuolema, ja kuten Dungeons and Dragonsissa, roolipeli, jossa käytetään myös d20-kuolemaa, määrittää pelaajan edistymisen, sitä pienempi numero, sitä huonompi tulos . Esimerkiksi 20 tarkoittaa sitä, että olet turvallinen, mutta 4 merkitsee, että kannettava tietokone otetaan käyttöön kelkkailijalle.\n‘Mikä tahansa 8 tai sitä pienempi, koneesi todennäköisesti kuolee’, tapahtuman järjestäjä ja IBM: n X-Force Red -turvayksikön tutkimusjohtaja Daniel Crowley kertoivat minulle haastattelussa ennen kilpailua.\nPelaajat saavat yhden varmuuskopiointilaitteen. Jos ensimmäinen kone saa roskakorin, voit jatkaa niin kauan kuin toinen laite säilyy.\nJoka kerta, kun rullaat kuolemaa, palkitaan 300 pistettä, ja pelaajat voivat vapaaehtoisesti vierittää ylimääräistä etua. Sinun täytyy vain toivoa, että strategia ei tule takaisin ja eliminoi laitettasi.\n‘Yksi tavoista, joilla pystyt pisteitä, on rakentaa äkillisesti kestävä kone’, Crowley sanoi.\nKilpailu kestää kaksi tuntia. Joka saa eniten pisteitä loppuun mennessä voittaa.\nLavalla on kolme Panasonic Toughbookia , kannettavia tietokoneita, joiden avulla he voivat hakea pelaajan. Panasonic ei vastannut kommenttipyyntöön.\nDan Hoetger on yhden Toughbookin takana, jonka hän osti eBayssa noin 30 dollaria, erityisesti kilpailuun. Hänen linjansa mukaan hän sanoi, että hän ei odottanut sen selviytyvän.\n‘Olen sellainen, että haluan sledgehammerin’, Hoetger sanoi. ‘Haluan todella nähdä, mitä tämä Toughbook voi tehdä.’\nMuut kilpailijat ovat tuoneet Raspberry Pi -tietokoneen levyt muovikoteloihin, netbookeihin ja yhden rohkean tulokkaan tapauksessa puhelimeen. Muutama on tuonut ulkoisia näyttöjä, joten jos heidän tietokoneen näytön katkeamat, ne voivat silti kilpailla.\n‘Kiitos, että valitsit pelaamisen ainoassa CTF: ssä, jossa tietokoneesi osuu sledgehammerillä’, Crowley sanoo, kun hän laukaisee kilpailun. ‘Meillä oli paljon tuhoamismenetelmiä, joita emme voineet käyttää, koska ilmeisesti Caesars ei pidä nestettä tai tulta.’\nTurvallisuussyistä Crowleyn oli luotava ‘tappavyöhyke’, joka on suljettu kirkkaan vinyyliä pitkin, joten shrapnel ei voinut osua väkijoukkoon. Ja sitten syistä, jotka olivat selittämättömiä, hänellä oli mies hot dog -asussa, joka oli tuhon takana.\nToughbookin hengissä The Guy on johtoasemassa 300 pisteen verran. 10 minuutin kulun jälkeen pelaaja ‘Duke Zip’ valitaan satunnaisesti.\nHän rullaa 1, pahimman mahdollisen määrän. A 1 tarkoittaa, että hänen täytyy reilata kahdesti. Hän osuu 13: een, ja hänen kannettavan tietokoneensa putoaa lattialle. Sitten hän rullaa 12, mikä tarkoittaa sitä, että hänen tietokoneeseensa on hierottu harvinaisten maametallien magneetti, joka mahdollisesti sallii sen tiedot.\n@ D20ctf: ssä, jossa pelaajat ratkaisevat koodaushaasteita ja rullaavat 10 minuutin välein d20: n saadakseen tietokoneensa tuhoutumaan.\nTämä rullai 13, jotta hänen kannettavansa putosi. Vielä toimii, vielä kilpailussa pic.twitter.com/LHliFfFKR\n– alfred 🆖 (@alfredwkng)\nVäkijoukot vangitsevat väärinkäytöksensä, mutta purkautuvat iloksi, kun Duke Zip osoittaa, että hänen kannettavansa toimii edelleen. Hän käyttää 10-vuotista Acer Aspire One -tietokonetta, jossa on Linux.\nJälkeen selviytyessään back-to-back hyökkäykset hänen tietokone, Duke Zip päättää testata onneaan ja vapaaehtoisesti rullaa noppaa uudelleen ylimääräisiä pisteitä. Tällä kertaa hän rullaa 7: n, mikä tarkoittaa, että Crowley ottaa Tesla-käämityspistoolin ja vapauttaa tietokoneen pultit.\nCrowleyn sokkille kannettava tietokone selviytyy myös Tesla-käämityspistoolista – vaikka joku vieressäni mainitsee, ‘se haisee kuin sulaa muovia täällä.’\nSitten kuluu vielä 10 minuuttia. Satunnaisvalitsija jälleen laskeutuu Duke Zipiin ja väkijoukko nauraa epäonneaan. Naurua tulee kovempi, kun hän rullaa toista 1. Tämä tarkoittaa vielä kahta rullaa. Ensinnäkin 4 – päivän ensimmäinen sledgehammer-lause, mutta 19 hänen toinen.\nSama kaveri valittiin jälleen, kun hän oli jäänyt pudotuksen, magneettien ja Teslan aseen jälkeen.\nValssatut 4 ja saivat kelkkaajan, joka lopulta tappoi tämän tietokoneen pic.twitter.com/nZTSlsWTup\nPudotuksen jälkeen harvinaisten maametallien magneetit ja Tesla-ase, Duke Zipin kannettava tietokone, lopulta jäävät räpäyttäjälle. Toteutuksen jälkeen Duke Zip siirtyy varmuuskopiolaitteeseensa ja jatkaa kuljetuspalvelua, nyt vielä 900 pisteen ansiosta hänen ensimmäisen kannettavansa uhrauksen ansiosta.\nSamalla Hoetgerillä on Toughbookin kanssa eniten pisteitä, eikä se ole vielä vahingoittanut. Sitten hän vapaaehtoisesti rullaa noppaa, ja kannettava tietokone ottaa kylmän, paineilman puhaltaa tuuletusaukkoihinsa.\nToughbook selviää ja jatkaa koodaushaasteita. Kun peli hiipii lähemmäksi kahden tunnin määräaikaa, yhä useammat kilpailijat vapaaehtoisesti rullaavat noppaa. Teslan ase tuhoaa koneen. Hiomakone ottaa toisen. Useat osallistujat – mukaan lukien yksinäinen puhelinkilpailija – katsovat, miten sledgehammerin viivoja toivoo ja gadgetit.\nHoetger on vapaaehtoinen vielä kaksi kertaa, saamalla paineilma uudelleen ja sitten kettlebell. Kahvakuula tappaa lopulta Toughbookinsa.\n‘Tiesin, että halusin mennä hävittämiseen,’ hän sanoo, ‘koska en halua viedä kotiin kanssani.’\nHaasteen loppuun mennessä The Guy on voittaja, jossa on 1210 pistettä – vaikka myöhempi kettlebelli tuhoaa myös Toughbookin näytön. Hoetger ottaa toisen sijan, jossa on 1 160 pistettä, ja Duke Zip tulee kolmanneksi, 1150 pisteen.\nUseiden kierrosten jälkeen, jotka tuhosivat tietokoneita, kuulin yleisön jäsenen sanovan: ‘En tiedä, voinko katsoa toista CTF: ää uudelleen.’\nPrevious PostVR-kiertue japanilaisten opiskelijoiden luomiin Hiroshiman pommituksiin\nNext PostHaluatko tietää mitä katsella tänä viikonloppuna? Meillä on sinut katettu\nErnestina Schroeder January 30, 2019


Vaikein asia rakastumisessa on se, että sen jälkeen kaikki paikat ja seurueet, joissa liikkuu yksin, tuntuvat aavistuksen verran vihamielisiltä. Ehkä ne eivät aidosti ole sitä, mutta se tosiseikka, että se, jota rakastaa, on toisaalla, on jo itsessään niin uhkaava, että niinäkin hetkinä, kun ei ajattele sitä tyytyväisyyttä ja turvallisuutta, jota kokee saadessaan tuijottaa toisen silmiin täysin rentona ja onnellisena, tietää jonkin puuttuvan ja on siitä huolissaan epämääräisellä tavalla. Niinpä iloinen syntymäpäiväseurue tuntuu jotenkin uhkaavalta.\nJotenkin tämä tunne liittyy siihen, että on vain puoliksi läsnä. Muistaa toisenkin tavan olla, paremman tavan, ei halua ymmärtää, että on tässä ja että on yksin. Koska toinen tapa on liian vahvana läsnä. Siinä hengittäminen on helppoa, kyynärtaipeita ei kutita epäspesifisti ja iltaisin uni tulee jo yhdentoista aikaan. Ja saa nuuhkia itselle rakkainta tuoksua koska tahansa, astua askeleen lähemmäs ja uppoutua onnellisuuteen.\nTänään El Vompo tulee pohjoisesta takaisin junalla. Olen romuna jo kahden vuorokauden eron jälkeen. Näemmä koko talven harjoittelu itsenäisestä tavasta olla on kadonnut tuosta noin vain. Se on luontevaakin, sillä ihmistä ei ole tehty asumaan eriössä, kirjoittamaan, istumaan, unelmoimaan jostakin muusta. Kirjassa, jota editoin tällä hetkellä, käydään läpi monenlaisia psykologisia tutkimustuloksia, ja sanoma on selvä: suurin osa ihmisistä kokee löytävänsä elämän tarkoituksen ihmissuhteista tai ihmissuhteissa. (Itse lisäisin kyllä kotiseutusuhteen ja eläinsuhteet - tuntuu kummallisen antroposentriseltä keskittyä pelkkiin ihmisiin! Ainakin minulle myös paikat ja ei-inhimilliset eläinhenkilöt ovat hyvin tärkeitä.) Kuulun selkeästi tuohon suurimpaan osaan. Niin tärkeitä kuin sanojen merkitykset, luonnontieteellinen tapa tarkastella ihmisen käytöstä ja loogiset kuviot ovatkin, ne ovat pelkkää sälää verrattuna siihen, että saa rakastaa ja olla rakastettu.\nValvon Hurinan juhlissa liian pitkään. Aamulla valo on ankara, määräinen. Pitäisi tehdä kustannustoimittamista, kitkeä ja vesijuosta ennen kuin lounastan Lauruskan kanssa. Taidan laiminlyödä kirjalliset työt ja painua pellolle voipilaana. Kunpa osaisin nukkua yksin tai seurassa, jossa toiset valvovat. Mutta ei se onnistu. Tarvitsen äärettömän turvallisen kodin, säännölliset ruoka- ja liikunta-ajat, aikaisin nukkumaan käyvän miehen, vaatekaappiin kaivautuvan kissan ja niin edelleen. Silloin voin olla tyytyväinen.\nSe tarkoittaa samaa kuin vähään tyytyväinen. Ehkä en kauheasti halua kunniaa tai huomiota juuri siitä syystä, että tarpeeni tulevat niin voimakkaasti täytetyiksi ihan sillä, että läsnä on joku, joka rakastaa minua siitä huolimatta, miltä näytän ja miten pöljää läppää heitän. Olen laiminlyönyt opintoni surkeasti, en välitä urakehityksestä enkä osaa suhtautua vakavasti mihinkään muuhunkaan kunnialliseen. On äärettömän epäviileää sanoa suoraan, että oikeastaan elämässä ei ole muuta tärkeää kuin saada rakastaa ja olla rakastettu. Mutta yhtäkaikkisesti, olen sitä mieltä.\nSiksi oloni on omituinen piknikillä valoisan yötaivaan alla. Minun kaikesta huolimatta jotenkin vaikeaa ymmärtää, miten esimerkiksi mieheen tai naiseen voisi ihastua baarissa (mikä ei tietenkään estä hupsistelua, mutta se on vain seksiä eikä siitä tule pidemmän päälle hyvä mieli, kun hormonit hurahtavat - ehkä miesten on helpompi suhtautua yhdenyön juttuihin, koska niiden hormonitoiminta on paljon yksituumaisempaa). Koska eihän siellä voi tietää esimerkiksi mitään siitä, suhtautuuko toinen terveesti syömiseen, rakastamiseen ja niin edelleen. Rakastaako hän maailmaa, kuluttaako hän aikaansa mieluummin uransa ja ulkonäkönsä pönkittämiseen edustuskelpoiseksi vai pelleileekö lasten kanssa. Hyväksyykö hän sen tosiseikan, että heittäydyn usein klovniksi ja että osaan olla tyytyväinen seurueessa vasta kun kaikki muutkin ovat.\nTänään on ihana päivä, koska Vomp tulee junalla, ja saan taas juosta laituria huimaavan kahden päivän eron jälkeen. Koetan olla ajattelematta muutaman viikon päähän, jolloin hän pakkaa tavaransa ja lähtee Kiinaan kahdeksi kuukaudeksi. Vaikka tietenkin olen huolissani kaiken aikaa. Miten selviän? Ehkä uppoudun taas työhön ja vesijuoksuun ja koetan nähdä vain yhden ihmisen kerrallaan, etten ahdistuisi seurueen vihamielisyyden tunteesta, jonka illusorisuuden tunnistan, mutta jolle en siltikään voi yhtään mitään. En ole samalla tavalla vahva kuin useat ystäväni, jotka näyttävät selviävän elämästä varsin mainiosti ilman rakkautta ja turvallista syliä, johon voi keriytyä maailman tuntuessa liian pelottavalta.\nOn oikeastaan turhaa pohtia, onko tämä huonompi vaihtoehto kuin se, että osaisin olla itsenäinen ja peloton kutisematta ja saamatta ohimolleni punaista juovaa, joka hämmästytti äitiä koko talven sinkkuaikani ajan. Tietenkin tällaisessa taipumuksessa on inhottavia riskejä. Pitää olla hyvin huolellinen, kehen rakastuu. Sillä irroittautuminen on jokseenkin kamalaa. Alan vasta vähitellen päästä tunteesta, että kävelen Helsingin katuja kuolleena ja koko sieluni tuhonneena. Mutta rakastumisestani huolimatta olen varovainen ja hieman pelokas, ja se on outoa. Ehkä erosta ja kuolemisesta on vielä vain liian vähän aikaa ja kipuilen tuota kokemusta edelleen? Ennen olen heittäytynyt täysin pelkäämättä ja hivenenkään miettimättä tajuttuani, että tässä on ihminen, joka ymmärtää minua ja tapaa, jolla voin kiintyä. Nyt tiedän rakastuneeni sellaiseen ihmiseen, joka ymmärtää sitä vielä paremmin kuin kukaan ennen tätä. Mutta tiedän myös, kuinka ihmiset voivat muuttua vuosien kuluessa. Kymmenen vuotta sitten, kun rakastuin edellisen kerran, en tiennyt siitä vielä mitään. Ajattelin, että kasvamme yhdessä, mutta ei se mennyt niin. Ihmiset eivät kehity aivan niin yksinkertaisesti, ja vaikka kasvoimme Kissan kanssa pahasti yhteen, kasvoimme myös erillemme samaan aikaan. Ihmisille käy niin.\nHe voivat saada töitä ja valtaa, he voivat saada itseluottamusta, joka äkisti saakin tempoiluni ja ajatukseni näyttämään typerältä nysväämiseltä ja turhalta kipristelyltä. Heitä saattaa alkaa naurattaa se, kuinka kipeästi kaipaan läheisyyttä ja turvallisuutta. Heitä alkaa ärsyttää se, että koetan pitää kiinni joistakin eettisistä ideaaleista ja että liikun niiden suuntaan, en niistä poispäin, kuten useimmat vanhetessaan näyttävät tekevän. Heitä alkaa kuvottaa se, etten halua menestystä, jolla voi tehdä vieraisiin ihmisiin vaikutuksen juhlissa. Heitä raivostuttaa se, että olen tyytyväinen siihen, jos saan elää onnellisesti ja pienesti, hassuille jutuille nauraen ja toisinaan kovasti maailman kauniista ja hyvistä piirteistä liikuttuen. Että suurin kunnianhimoni olisi ostaa palanen maata ja tehdä sinne pienoisarboretum, joka kukkisi tuoksuvia maatiaisia ja ihmeellisiä suuria jalokärhöjä kuin keijukaisten metsä, vähän Tasha Tudorin puutarhan tapaan.\nOn vaikeaa tulla ymmärretyksi ja ymmärtää. Soul Kitchenissä istuessamme katselen ihmisiä siellä ja trendipyöriä ikkunan takana. Mitä he haluavat elämältään? Kohentaako juuri oikean valmistajan pikeepaita heidän oloaan merkittävästi? Kokevatko he itsensä rumaksi objektiivisin ja kauniiksi subjektiivisin kriteerein kuten minä teen? Ei helvetti, en osaa olla baareissa. Ihmiset hämmentävät liikaa, niitä on aina liikaa yhdessä baarissa, ja jos ne ovat laittautuneita, olen entistäkin enemmän hämilläni. Minusta on mukavaa olla töissä ihmisten kanssa. Silloin he ovat selkeitä, etenkin jos tehdään vapaaehtoistyötä (miellän bloggaamisenkin sellaiseksi - eri tyylien välistä kommunikaatiotahan tässä edistetään). On sitouduttu yhteisiin tavoitteisiin ja niin edelleen. Ja on mukavaa kävellä rannalla ja laittaa ruokaa yhdessä ja kikattaa. Mutta baarissa ihmiset ovat pelottavia, villejä ja jonkin arvaamattoman liikuttamia.\nAiemmin luulin, että olen epäsosiaalinen, koska en viihdy suurissa seurueissa. Vähitellen olen tullut siihen tulokseen, ettei tuolla ole mitään tekemistä sosiaalisuuden tai prososiaalisen käytöksen todennäköisyyden kanssa. On eri tapoja olla sosiaalinen.\nPääsen parhaan makuun tänään kahdesti: ensin Lauruskan luona syödessä, sitten Kerubivompatin saapuessa takaisin. Luottamuksessa liikkuessa vastusta ei ole.\nHalaus,Veloena at 10:41 6 asiaa\nKoska Vii on leikannut sormeensa, vesihölkkään yksin uimastadionin rataa edestakaisin ennen kaksinkertaista työpäivääni. Minut on hälytetty kirjastoon sijaistamaan, mutta psykologian käsikirjoitustakin on editoitava samalla, ja illalla on vielä Hurinan syntymäpäivähalailut. Koetan pysyä kasassa altistaen itseni veden lempeälle otteelle.\nTuntuu italialaiselta. Muistatko, kuinka Amarcord alkaa. Poppelinlumi lentää. Ne sanovat, että silloin tulee kevät, vai oliko se kesä. En muista. On pitkä aika siitä, kun olen asunut television kanssa. Amarcord on VHS-nauhalla. Mutta sen muistan, että poppelinlumi lentää ja että se merkitsee vuodenajan vaihtumista. Suomalainen melankolia varmasti vaatisi huutamaan syksyn ensimmäistä ennusmerkkiä, mutten aio. Kauhon vettä käsin ja jaloin, ajattelen vatsan pidon ja liikeratojen laajuuden.\nAurinko kimmeltää klooriheijastuksin katsomoon. Täällä on samanlaisia rantapoikia kuin teini-iän Italiassa, eräs kaksiviikkoinen kului räpsien niistä kuvia. Elämä nosti kehoani ensimmäistä kertaa korkkina laineilla, ja suuntasin yhä syvemmälle riemussa. Italiassa vaaleilla hiuksilla ja sinisillä silmillä saattoi kerjätä mitä hyvänsä, vaikkei muuten olisi ollut kovinkaan hehkeä. Esimerkiksi kerran saimme kyydin punaisessa avoautossa, ajoimme pimeiden peltojen halki, se oli Venetoa, se. Ennen Suomessa ei ollut tuonnäköisiä poikia, ounastelen. Tai sitten ne tosiaan olivat rannoilla ja Stadikalla, eivät kirjastoissa. Kun olin viidentoista tai kahdenkymmenen tai kahdenkymmenenviidenkin, en paljon uskaltautunut kauniiden ihmisten paikkoihin. Tiesin olevani ruma ja käyttäydyin sen mukaisesti.\nPoppelinlumi, joka putoaa kauniille kehoille - nykyään minusta jokainen keho on kaunis, omanikin - ei tunnu kylmältä. Se sakkautuu litteiksi pumpulimytyiksi pintajännitteelle, kiinnittyy vaaleanpunaiseen bikinintakamukseen ja tukkii suodatinjärjestelmän. Nukkasihtiä puhdistetaan. Ajattelen roomalaisia kylpylöitä ja peseytymistä, tahtoisin laulaa kovaan ääneen mutta ehkä sitten mummona, joo. Jääkarhu, jonka saapumista kylmänä päivänä hämmästelimme Viin kanssa, seisoo altaiden välissä. Tuuli ei tuiverra sen turkkia eikä siihen tartu siemeniä. Se on näet muovinen tai ainakin jollain muulla tavalla artefaktuaalinen olento.\nMietin jääkarhua, jonka turkki ei tuiverru, ja lunta, joka ei jäädä. Mietin uima-altaan hajua, kostean kaakelinsaumauslaastin hajua, tervettä nälkää juoksun jälkeen. Mietin tyttöjä, jotka kikattavat penkillä, ehkä viidentoista. Olenko edistynyt tuosta vaiheesta minnekään? Raajat kauhovat. Entä aristoteeliset asiat, aristoteelinen metafysiikka. Että luonnonolio, eliö, on metafysiikaltaan perustavasti toisenlainen kuin artefakti. Se pätee vain, jos artefakti irroitetaan sen synnyttäneestä luonnonoliosta, vaihtelen shakkipositioita päässäni. Jos se irroitetaan. Voidaanko se? Eikö jo termi artefakti ilmaise, että tämä ominaisuuksien, piirteiden tai tapahtumien paakku, kasauma, äh, mitä sitten tahdotaankin käyttää, on jonkun luonnonolion tuotetta, että sen merkitys on yhteydessä tuon eliön merkitykseen?\nKoetan muistaa, mitä kaksi aristoteelista naista, joiden nimet olen unohtanut, Gill ehkä oli toisen sukunimi, kirjoittivat eliön ja artefaktin tavasta olla. Että jos Metafysiikkaa luetaan vain yhden olemassaolemisen tavan kuvauksena, se on sisäisesti ristiriitainen. Mutta että jos huomataan, kuinka Aristoteles käyttää eri kohdissa erilaista olemisen tyyliä, joista toinen on varattu artefakteille, toinen luonnonolioille, ristiriitaa ei ole. Kauh kauh, loiskis läiskis. Etenen. En ole huolissani siitä, että ajattelen tuollaisia. Minun pitäisi varmasti pohtia jotakin käytännöllisempää. Ruokaa, Hurinan lahjaa. Naisten seura tekee minulle hyvää, silloin saatan puhua esimerkiksi pyykeistä ja siivoamisesta ja ehkä välillä elämän tarkoituksestakin. Se on olemassaoloon verrattuna kovin käytännöllinen seikka, se.\nKun olen juossut neljäkymmentä minuuttia, nousen altaasta.\nHalaus,Veloena at 17:37 0 asiaa\nKesäisin linnut syntyvät pelkän sikiökalvon sisässä\nräpistäen valoon haavoja, kadut soivat ja tempaavat\naluslakanan ryppyyn, painauman pohjalle hiusneulan\nKesä pusertaa maailmaan aamujen runoilijoita\naamujen filosofeja, aamujen miehiä likaisin kengin\nkasvit juovat enemmän kuin kannetaan\nKolmet avaimet pöydällä osoittavat eri suuntiin\nrakkaani on herännyt kuudelta toisessa kaupungissa\nen ollut varma, nousisiko aurinko\nNousi se eikä metsä laula kaduille\njoet eivät virtaa suorina linjoina suunnistajien iloksi\neikä inhimillinen järjestys ole tehty miellyttämään\nodottaminen hyve, kärsivällisyys hyve,\nvarovaisuus hyve, kolmet avaimet hyve, aamuinen elämä\nvaluu laiskasti kohti ilmastoituja eriöitään nostamaan paperia\nsuuria valkeita perhosia, yössä helposti erottuvia\nisoäiti isoäiti miksi sinulla on niin valkoiset siivet\nHalaus,Veloena at 09:17 7 asiaa\nOikeudessa istuessani puhelimeeni on tullut viesti Porvariston Helmeltä. Soitan takaisin heti tuuliseen suomalaiskesään vapauduttuani. Päädymme Cafe Esplanaden terassille vakuutettuani, että jaksan syödä sen suuren korvapuustin. (Pöh, jaksan syödä 2 1/3 sellaista, testattu on! Sitäpaitsi tiistaina - eilen - söin 1 1/2 korvapuustia jo aamiaiseksi vaikka olenkin huono syömään aamuisin!) Juttelemme ensin pinnallisuuksia, kuten yhteisen ystävämme Swendolynen pohjattoman hyvästä sydämestä, laulun resonoinnista päässä ja sensellaisia. Mutta sitten pääsemme oleelliseen, johonkin tärkeään.\nPorvariston Helmi toteaa, että menestyksekkäissä ihmisissäkin on oltava pehmeyttä, lämpöä, jotta heistä jaksaisi edes hieman kiinnostua. Minä kutsuisin tuota pehmeyttä ehkä säröksi. Herkkyys ja vahvuus on haavoittuvuutta, säpäleisyyttä, tuntemattomaksi taipumista. (Tuntematon on hankala sana. Se voi viitata siihen, ettei tunne, kuten tunteetonkin, tai sitten johonkin, jota ei tunneta. Tässä tarkoitan jälkimmäistä. Minua ei kiinnosta mikään tuntemisen tai tunnepuheen kieltävä.) Hämmästelemme myös ihmisiä, jotka voivat tehdä asioita ikään kuin heillä ei olisi lainkaan kehollisia velvoitteita nukkua, syödä ja rentoutua. Ja kuinka vaikeaa on kommunikoida temperamenttityylistä toiseen, kun kaiken aikaa haluaisi kysyä, voiko elämä oikeasti olla tuollaista, tuntua tuolta.\nKäyskentelemme terassilta lähdettyämme kaupungilla useamman tunnin, sinne saakka kunnes Porvariston Helmen vaimo Matisha saapuu paikalle yhtä halaavana ja huolestuneena. Heitä huolestuttaa hääreaktioni. Mutta kuultuaan he rauhoittuvat, vaikka tietenkin reaktio on kovempi kuin aiemmissa häissä, joissa niissäkin oli vaikeaa, vaikka kaikki oli vielä kunnossa. Ei kai se ole ihmeellistä. Olen elänyt elämää, jossa olin varma, että asioiden kuului olla siten, jossa ei ollut suurempia murheita eikä kysymysmerkkejä. Ja olin varma, että niin jatkuu hautaan saakka. Kuinka voisin suhtautua vielä luottavaisesti siihen, että jonkun kanssa kommunikointi tai makaaminen tuntuu oikealta, hyvältä ja kauniilta? Mistä tiedän, kuinka nopeasti heidän arvonsa kovenevat ja he toteavat, etten tiedä, kuinka minun tulisi pelata korttini? Ongelmani taitaa olla, että en koe seisovani pelilaudan toisella puolen muun maailman suhteen.\nJos olen jotain, niin ehkä neulanpäänkokoinen palanen mustaa lakkaa pelilaudalla, täysin irroittamattomissa alustastaan, tiukasti ystävissäni, kulttuurissani ja arvoissani kiinni. On ihmisiä, jotka ovat hevosia. He loikkaavat ja katoavat näköpiiristä, heitä ei enää tunne. Vaikka eräs päivä olinkin varma, että tuo vihreä verka painui mustaa lakkapintaa vasten levollisena. Kun hevonen loikkaa, aurinko putoaa mustalle, lämmittää.\nNiin, myönnän, toisen pään sisään ei näe. He ovat oppineet näkemään pääni sisään täällä, eivät juhlissa, jossa pilkotaan vihanneksia ja hämmennetään kattiloita ja vaihdetaan shampanjan siivittämiä mielipiteitä. Mutta onko tämä avoimuuden lisääntymistä vai yksityisen pienentymistä? Minusta tuntuu, että tämä kirjoittaminen ei pienennä yksityistä. Sillä yksityisiä eivät ole asiat, joita en jaa, vaan asiat, joita en voi jakaa. Niihin en pääse käsiksi. Minun tapani olla. Se heijastuu tähän jotenkin, mutta vain puutteellisesti, sillä verbaalinen oleminen on hyvin pieni osa olemista sanaihmisilläkin. Koetan kiskoa sitä olevaksi - vain jaettu on todella olevaa, muutettavaa, yhteyksiä luovaa. Etsin sanoja, nuuskutan. Joskus saan sanallistettua jonkin seikan, joka saa ihmiset, jotka kuvittelen tunteneeni kymmenen vuotta, sanomaan asioita, joita en heistä olisi osannut kuvitella. Tai jotakin, jonka uskoin vain kuvittelevani.\nIhmiset eivät tienneet, että kaikkea tällaista pyörii päässäni. Arvasivatko he jonkin seikan kuitenkin kohdalleen? Ystävät, varmasti. Ystävät ovat aina tienneet, etten osaa olla bileblondi vaan että viihdyn enemmän Vergiliuksen Georgicaa tai Epiktetoksen Ojennusnuoraa silmäillen. Että juhlissa navigoin kirjahyllylle, ojennan raajani ja nappaan teoksen, istahdan lattialle mielenosoitukselliseksi julistukseksi epäterveestä elämästä. Ihmistä ei ole tehty istumaan eikä lukemaan. Pitäisi laulaa tanssia rakastella, juosta mereen ja kimmeltää. Mutta kun on sisätila, ja ulkona syksy tai talvi tai varhaiskevät ja meri kylmä tai jäässä, on parasta istua parketilla ja miettiä, mitenkä tämäkin ihminen on antanut itselleen luvan hankkia Lundian, eivätkö ne koskaan koe itseään lundialaumaksi, joka rouskuttaa kirjojen pellossa. Monet kirjoista ovat lukemattomia, sen huomaa selvästi. Mikä nautinto, istua ja antaa hameen laskostua, nauttia teoksen korkkaamisesta.\nErityisen nautittavaa on korkata teos, jonka arvelee ostetun hyllyyn vain siksi, että se kuuluu olla. Esimerkiksi Spinozan Etiikka. Tai Montaignen Esseet. Lipua hälinästä ja häläpälästä maailmaan, jonka tunnistaa. Ystävien luona niin ei tarvitse tehdä. Ystävien luona on säröjä, joista luikahtaa sisään, tunnistettavaa ihmiskamiinalämpöä. Ei tarvitse seistä kirjahyllyllä epäröiden, kääntää selkäänsä niille, joiden kanssa voi olla vain häviäjä. Kun ei ole nälkää, loikkaamisen nälkää. Kun on vain hämmästynyt nauru jonkun loikatessa, varjon kadotessa.\nMitä vaikeammaksi ponnisteluksi yksityisen avaamisen ymmärtää, sitä suunnattomammalta yksityisen valtameri näyttää. Sitä pienempi on olo sanojen rannalla, sitä selkeämmin tajuaa, kuinka vaikeaa on kaivaa öljyä pelottavien, kylmien ja välinpitämättömien syvyyksien alta. Öljyä, jolla lentäisimme saarelta toiselle joka toinen viikonloppu kansainvälisten perhestandardien mukaisesti silittämään kotimaan lapset uneen toisen maan rasvaamin käsin. Karl Jaspersin metafora valtameren ylle lepattavasta perhosesta kiusaa minua toisinaan. Mutta se on luettu metafora, ja kun ajattelen Jaspersin kirjan kantta, mielleyhtymä katoaa.\nEn tiennyt, että Matisha oli aiemmin naimisissa. Se saa minut miettimään asioita nopeasti ja haudanvakavasti. Vastauksilla ei ole kiire, sillä kiire on huolellisuuden vihollinen. Matisha toteaa myös, ettei ole ihme, että rakkaus teemana askarruttaa minua tällä hetkellä tai tänä ajanjaksona. Ehkä niin onkin. Olen edelleen vihainen ystävälleni, joka esitti, etten saisi kirjoittaa rakkaudesta, kun en ymmärrä sitä tarpeeksi. Sillä mitä minä ymmärrän sitten? Olemassaoloa? Tietoa? Omeletteja? Huvipuistoja?\nVihasta en ainakaan kovin paljon tiedä, enkä oikeastaan enää pelostakaan. Ravistelen sitä sitkeästi muru murulta.\nEräs lause kiusaa minua. Ehkä se ei ole edes lause, vaan tunnealkio, metafora. Se liittyy rakkauteen, kuinkas muutenkaan. Tutkiskellessani sitä kotiin ajaessani päätän aloittaa sillä tarinan, jota seuraan kuin koira hajujälkeä tai tieteen edistys oikeita leikkausalueita. Päätän eksyä, kaarrella ja tuhoutua kielessä hiukan. Vakuuttelen itselleni, että kyse on pelkästä leikistä. Totisuus on kiellettyä. On oltava rento, tarkkailtava veden vajumista hiekanjyvien väleistä, oksan kosketuskärkien aloittamia valumaviivoja.\nOlen niin rento, että lähden polkemaan väärin Kaisaniemen puistossa. Lähden polkemaan kohti entistä kotiani ajatuksissani. Havahdun vasta pitkällä ja otan suunnan uudelleen, nyt pääskynpesääni. On hetkiä, jolloin kehoni toimii kuin automaatti. Noina hetkinä elän edellistä elämääni, jossa asioilla oli selkeä, määräinen luonne ja nimi. Olen edelleen ilmassa, mutta alan vähitellen uskoa, etten tipahda pohjalle. Lennän pyörälläni, en ajattele edes polkevani, olen vain ohimenevästi ylpeä vahvoista reisistäni, ja selkäni joustosta mukulakivillä.\nKorvakorut kilisevät katukiveyksen tahtiin, kun hidastan vauhtia oikealta tulevalle kireäleukaisille pikeepaitainsinöörille ja kiihdytän ohitse kahdella keskikaljamäyräkoiralla kuntoilevan entisen rantapoikarentun. Tajuan olevani kiitollinen epämääräiselle taholle, sekä kovin onnekas, kun elämäni on täynnä ihmisiä, jotka eivät ole tuollaisia. Ihmisiä, joilla on hauskaa sivistyneellä ja rennolla tavalla. Ihmisiä, jotka tahtovat tietää, mitä toisten ihmisten päiden sisässä liikkuu. (Olen edelleen surullinen siitä, ettei Kissa enää tahtonut tietää, mitä pääni sisässä liikkuu.) Ihmisiä, joille on arvoitus, miten järjestää elämänsä ja asiansa, rakkautensa ja heikkoutensa.\nPaitsi hetkittäin. Hetkittäin he unohtavat elävänsä arvoitusta. Minäkin toivoisin voivani unohtaa, mutta vain hetkeksi. Nyt novokaiinihana on käännetty tiukoille perjantai-iltaan saakka. On omituista elää jonkun kanssa kymmenen päivää ja olla sitten kaksi päivää yksin, heilutella ajatuksiaan kuin merirokko sifonkiraajaansa, saalistaa raplinkien putoamista viisikymmenluvun seiniltä.\nKuvittelen, että minulla on aikaa. Mutta eihän se pidä paikkaansa. Ilta tulee samalla tavalla. Eikä aikaa voi muokata, vaikka välillä kolmiminuuttinen kestääkin sata vuotta ja välillä kymmenen päivää kuluu tuskin sisäänhengityksen aikana. Kuuntelen taas kerran Bachin messua, yksin tuntuu sopivalta antaa sen soida ja ilahtua sitten vaiheesta, jossa tuolinjalat ja yskähdys merkitsevät, että siinä on tallentunut kokonainen, jälkikäteen leikkelemätön tilanne.\nKokonainen ajatus, alusta loppuun, täsmentymättömänä ja hiomattomana.\n"Tuntuu teennäiseltä", sanon Cafe Esplanaden pöydässä. "Kovin teennäiseltä sanoa, että pitää ystävistään. Koska heissä on paljon piirteitä, joista ei alkuunkaan pidä. Mutta ne antaa anteeksi, koska heitä rakastaa." Olen ajatuksesta kiitollinen kahdelle ihmiselle, Viille ja äidilleni. "Minä rakastan sinua, mutten käytöstapojasi", sanoo äiti niin usein, että huomaan ajattelevani niin vaikka kenen seurassa. Olevani kovin altis ojentamaan käteni, koskettamaan kyynärvartta, hymyilemään ja halaamaan. Ja veitsi, joka leikkautuu toisen sormeen, leikkautuu miltei omaani, sävähdän sitä pahemmin kuin jälkeä omassa kädessäni.\nTiedät tunteen: Oma rupi on helppo raapaista irti ja tuijottaa vaanien kudosnesteen herumisen nautintoa. Tuntea kirpaisu, siristää silmiä. Mutta kun toinen työntää kynttään pitkin sääriluun kulmaa kohti rupea, meinaa ojentaa käden ja sanoa älä. Ja kun leikkaa veitsellä käteensä syvän haavan, tarkastelee sitä kiinnostuneena, viileästi. Vieras tapa olla, vieras eliölaji, jonka voi murskata korolla tuntematta mitään. Ei hätää, olkaamme objektiivisia. Mutta kun haava on toisen kädessä, kyyneleet heruvat silmiin. Se ei ole samastumista, se on paniikkia.\nÄlä katoa, se sanoo. Ystävä, älä katoa, tai minulla ei ole ketään, josta huolestua. Sinun maailmasi ei ole sen todellisempi tai epätodellisempi kuin minunkaan, ja ilman sitä seisoisin turhaan rannalla ja tarkkailisin hiekan elämää, koettaisin käännellä pulloista postia ja epäröisin nimetä linnut varjojensa mukaan. Tai jos katoatkin, katoa junalla ja määrättynä päivänä. Se on ruven repäisemistä hitaasti ja nautinnollisesti.\nHalaus,Veloena at 21:42 2 asiaa\nHalaus,Veloena at 23:49 1 asiaa\nJostain syystä kirkonkellot moikuvat joka aamu. Ne kuulee selvästi, sillä yksi lasikuistini ikkunoista on pysyvästi avattu kesäsäälle. Sinä aamuna, kun sade raapii ikkunalasiin syksykynsin, Kerubivompatti kysyy, pitäisikö ikkuna sulkea. Mitä turhaan. Alla on vain sanakirja.\nPäivät ovat kaloja, huomaamattoman liukkaita lahnasalakoita, solahtavat otteesta. On aina parempaa tekemistä. Puistossa voi istua täyden työpäivän, kuunnella krokettimailan klakkia palloon, kävellä verkkaisesti olkihattu päässä, kitkeä ja nauraa hernerivin ylitse hassuja juttuja, lounastaa isoäidin ompeleman tilkkupeitteen päällä lehmusten varjossa. Kahdeksankymmentäsenttiselle laverille mahtuu paitsi kaksi aikuista, myös yksi koira ja yksi kissa. Loppuyöstä kissa kaivautuu housuhyllylle.\nKissa tietää, mitä ei saisi tehdä. Ei saisi kakkia suihkun lattialle eikä oven eteen. Ei saisi pissata avoimiin laukkuihin. Ei saisi mönkiä vaatteiden sekaan niitä karvastamaan. Häissä vaatteissa on harmaakarvainen ketto.\nHääihmiset tanssivat onnellisina, mekin tanssimme parit valssit. Puheiden ajaksi tarvitsisin korvatulpat, koska en osaa olla syyllistämättä itseäni niistä. Mietin, että varmasti noiden kokema on jotakin todellista, eivät kai ne kehtaisi valehdella julkisesti noin monelle korvaparille. Mutta miksi en itse osaa sillä tavalla olla varma? Kun entiseni sanoo puheessaan, että miettii yleensä häissä, onko niissä mitään järkeä - mutta että näissä häissä on, tietysti - jään pohtimaan, kumpi meistä pilasi toisen. Ja koska entiseni on kaikin tavoin kunnon ihminen, päättelen kyseen olevan minusta. Karkaan häistä kesäyökävelylle, en pysty palaamaan.\nKun yritän kääntyä takaisin talolle, alkaa kuristaa, nilkat tärisevät. On pakko kävellä kotiin, laittaa vain seuralaiselle pahoitteleva tekstiviesti. Tulen itkien Viin ikkunalle, kolkuttelen, saan valerianateetä, menen kotiin ja käperryn sänkyyn peläten, että kaikki loppuu tähän. Mutta päivät eivät lopu.\nPitäisi muistaa, etteivät päivät lopu niin helposti. Taivas on taas kirkas, pilvet ohutta puuvillaa. Koira juoksee Fleminginkatua ylös luoksemme. Koiran kanssa on hyvä olla, Kerubivompatin kanssa on hyvä olla, Lohen kanssa on hyvä olla. On hyvä olla, kun ei tarvitse kuunnella huolestuttavia puheita ja miettiä, onko vika korvissa vai niiden välissä. Voi kävellä kaksia pitkospuita silittämään lampaita ja hämmästellä tuomenkehrääjäkoin toukkakeinuja, napata ystävättärestä kuvan ja luvata, ettei se tule nettiin. Sopia, että mennään saunaan, jota huoltaa sarjakuvahenkilön alter ego.\nKaikki hohtaa ja kylpee valossa. Kesä on sellainen. Hieman liian läpipolttava valokuviin, mutta kaikkiaan kovin onnellinen. Se, mitä siinä tapahtuu, ei ole niin olennaista. Yleensä ei tapahdu mitään. Auringon armo hellii ihoa, ei ole pakko vuorautua säätä vastaan kuin sotaan. Maailma on hetken hyvä ja levollinen. Kaikki näyttää kauniilta, kun aurinko vajuu. Ja aamut, aamut ovat jumalaisia aina.\nHalaus,Veloena at 10:03 0 asiaa\nKun ajamme vanhempien luokse yli kävelysillan, kesäteatterin äänet saavat Kerubivompatin voihkimaan omien kokemustensa perään: kunpa tänäkin kesänä, tai joskus. Hymyilen iloisesti, koska ymmärrän teatterihingun paremmin kuin hingun olla eksperttinä kansainvälisissä kokouksissa. Poljemme vimmatusti, pyörät rouhivat hiekkaa, "Multi Bluen" ruiskukkasukuelimet heplottavat liikkeen tuulessa. Sukellettaessa valosta takaisin varjoon, tanssihyönteiset, iskeydyn tanssihyönteisten parveen. Se täyttää suun ja napsahtelee ihoa vasten. Nämäkö ovat niitä, joilla on vain yksi päivä, päivänmittainen ikuisuus hätää hyvästä seurasta ja oikeista sijoittumisesta tanssivaan hahmoon?\nÄidin pihassa kukkapenkki viidakoitunut. Varoitukseni siitä, että pienet taimet vielä keräävät voimaa ja venyvät metrisiksi hujoppiruovikoiksi kirkkain kukin, näyttää käyvän toteen. Grönlannista saaduista siemenistä kasvatettu iiris purskauttaa nuppunsa pian auki, palloesikot nostelevat pörheitä päitään, jumaltenkukka viihtyy. Hymyilen portailla vielä kerran älä-huoli-mistään -hymyä Kerubivompatille ja soitan kelloa raparperinippu kainalossa.\nKun pääsemme uudelleen ulos, on kulunut vain kymmenen minuuttia. Vomp vaikuttaa rauhallisemmalta jo, vanhemmat ovat hämillisyydestään huolimatta ystävällisen uteliaita. En ole uskaltanut määritellä seuralaistani sen tarkemmin isälle, mutta näen äidin kyllä selventäneen yksityiskohtia. Keräämme vihtaa metsänreunasta ilman puukkoa, koska on kesäpäivänseisaus ja oikea ilta saunoa. Pysähdy hetkeksi, ja inisevät istuvat polventaukselle, työntävät siihen nautinnollisen neulansa. Joskus on pysähdyttävä hetkeksi, istuttava kivelle kissankellojen väliin.\nEikä yö tule todella. Vaikka palaamme myöhään ja metsä on jo tyhjä, on edelleen valoisa hämy. Tuomet ovat kehrääjäkoin valloittamia kummituspuita, mutta arboretumin syreenit ovat räjähtäviä maanpäällisiä kukkapommeja. Vuoroin tuoksuvat ne, vuoroin lehtikuuset, vuoroin havut. "Vaikkei olla vielä pahemmalla puoliskolla, on täällä jo hiljaista", huudan Kerubivompatille vauhdin ylitse, jatkoksi kertomuksille, kuinka palaan pyörällä kulttuurikeskus Stoasta tanssinäytösten jälkeen ja metsä moikuu lintujen ääntä ja kesä on vasta alkamassa, maailma tyyni ja hyvä, sydän edelleen nyrjähtänyt uskomaan, että näin jatkuu. "Niillä ei ole enää mitään laulettavaa", huutaa Kerubivompatti takaisin.\nMusta linnunsiluetti liekkuu vaalean, pilvetyn taivaan halki. Jätämme polkupyörät lintutornin juurelle, nummennäköisen polunpätkän taa. Ylhäällä puskee kaakkoistuuli, lempeän päättäväinen suuri kissaeläin, rahistaa ruovikon luokille ja painaa keveät hyttyset tiehensä. Metsä on autio, samoin ruovikko. Vain mustasta rantalepikosta nousee yksinäisen linnun loruileva tarina. Ehdin arvuutella, onko se yksin vai onko se vain nähnyt tornillisen tanssivia hyönteisiä ja laulaa niille, kuinka maailma on sen, kuinka maailma on sen laulussa. Lämmin tuiverrus painautuu paljaisiin pohkeisiin, silittää epiloimatta jääneet ihokarvat samansuuntaisiksi. Sille ei ole vastakarvaa.\nKäytämme sanaa "onnellinen". Antiikissa se varattiin vain kuolleista sanottavaksi, mutta ehkä onnellisuutta saa lainata, vaikkei sitä voisikaan omistaa. Ja olemmehan me kuolleita, tavallaan. Kuolleita lapsina, kuolleita toiveissamme rakastumisesta. Olemme ravistautuneet irti noista kuolemista, tapailemme elämistä uudestaan selkä lankkuja vasten, kokonainen kesätaivas edessä. Makaamme lintutornin ylätasolla katsellen pilvien liikettä ylitse ylitse, ja on vuoden valoisin, lyhyin yö, eivätkä ylätasanteella hyttyset kiusaa, ne on painettu kauemmas, metsään saakka.\nOn vuoden valoisin yö emmekä törmää kehenkään metsissä emmekä rannoilla.\nHalaus,Veloena at 08:03 0 asiaa\nVieläkö ihmiset suutelevat, kysyy yksi. Hulluko olet, huudamme turkoosin pöydän yli, suuteleminenhan juuri on parasta. Surullisten laulujen päätteeksi taputamme ja pöytäärymistämme maailmaan laulun kirurgin käsistä, Kamerunin helmestä. Musiikki on veitsi, joka viiltää tajunnasta tietynmuotoisia paloja. Tänään palat ovat ellipsejä ja valot värillisiä.\nKädet kurkottelevat sormiruokaa ja laseja. Kippis, kili kili, kilin kellit kesälle, auringolle, Afrikasta palaanneelle laululle. Kippis ajatukselle, että blogin nimi voisi olla minutblogg tai havreklimax. Lettikampaus on siirtänyt ystävän aikakoneella kauas toisaalle, halaamme aikaerojen ylitse varmistuttuamme, että ihminen on sama kuin ennenkin. Ja olemmehan mekin muuttuneet, olleet koko päivän huvipuistossa, lapsia taas, kirkuneet ja läpyttäneet laitteesta toiseen.\nOlen editoinut päivällä tekstiä, jossa puhutaan ryhmäänkuulumisen tärkeydestä psyykelle ja siitä, kuinka ryhmäänkuuluvuuden tunne on olennaisimpia onnellisuuden tekijöitä ja ennustaa kuolleisuutta tehokkaammin kuin esimerkiksi tupakointi tai raju liikalihavuus. Vaikka hetkittäin tuntuu, että ryhmäänkuuluminen on kohdallani sellaista väljää, on myös ihania onnellisuuden suvantoja, kuten illan seurue.\nSillä eikö ryhmäänkuulumista ole sekin, että voi sanoa jollekulle, ettei tunne itseään erityisen sosiaaliseksi ja ryhmiinkuuluvaksi?\nHalaus,Veloena at 14:07 3 asiaa\nEntäpä se kerta, jolloin luennoitsija aloittaa kysyen, onko niin, että ihminen liikkuu ajassa eteenpäin, että nyt liikkuu minuun sidottuna, ja että aika ympärillä on hiljaa, airot vain ääntelevät veden pintaa ja hankainta, vai että onko niin, että aika virtaa, että uusi nyt melkein tempaa puron pohjalla seisojan kumoon, ja että auringon heijastukset säärien ja pakaroiden iholla vaihtuvat kiusoittelevan nopeasti ja että nyt vaihtuu, ettei siihen saata tutustua. Muistanko tuon kerran huonosti vai hyvin? Tapahtuuko se nyt vai onko se kadonnutta aikaa?\nAamu on sees, huvipuistopäivän aamu. Kerubivompatti nukkuu sängyssä tutulla tavallaan, kielletyssä kylkiasennossa, jossa hänen olkapäänsä on alttiina menemään sijoiltaan. Unessa hän kääntyy tuohon asentoon uudestaan ja uudestaan. Pääskyset tanssivat syreeniaikaa. Näkevätkö miehet unia pullantuoksusta? Entä tuoksupelargoneista, nyt kun Vomp on kerran kysynyt, mikä tuo ihana tuoksu on, kun olen avannut toisen pienistä sivuikkunoista lasikuistiasunnossani, jottei lämpötila sisällä lähenisi jatkuvasti neljääkymmentä? Onko Vompin mieleen piirtynyt loppuiäksi kehomuisto katujen äänien yhä villimmästä virtauksesta sisään, Rober's Lemon Rose -pelargonin tuoksusta, päärynänvihreälle jakkaralle kipuavista paljaista jalkateristä, kuumuudesta joka kierittää vieraista helmiä?\nSuuri harmaa kolli on palannut hoidosta. Se makaa lattialla suurena pehmytkarvaisena mantereena, levittää kehräävää rauhallisuutta ja tunkee itsepäisesti itsensä housuhyllylle nukkumaan. Kun herään, se kuulee hengitykseni muuttuvan ja valuu kirjastosta olohuoneen läpi makuuhuoneeseen laulaen aamua. Se tietää, kuinka uneliaita miehet ovat ja kuinka hereillä minä. On yhteisten hellyyksien aika, pehmeä selkä nousee maasta piirtäen silityksen kaarta ilmaan.\nEräässä Klaipedassa otetussa kuvassa on pääskynen. Se istuu katulampun taivutetulla varrella rauhallisesti, vain sivulleen vilkuillen. Katu allani kohisee, se tuo mieleen ajan virran luennolla. Tänä kesäkuuna kitken ystävien kanssa. Tuntuu hauskalta istua kävelyvaossa, maamaininkien aallonpohjassa, antaa käsien nyppiä rikkaruohon kerrallaan, nähdä omat ja toisen kädet samaa penkkiä nyhtämässä, nauraa penkin yli. En uskonut keväällä, että näin voisi olla. Että joku sanoisi, ettei pistä kitkemistä pahakseen. Tänään menemme huvipuistoon ja olemme siellä koko aukioloajan, kiepumme ja sukellamme vuoristoradan lopuksi vesiaiheeseen. Mukaan on tulossa ihmisiä, jotka tunnen, sekä ihmisiä, joita en vielä tunne. Ystäviä kaikki tyynni, vakuutan itselleni.\nAamu on kirkas suvanto, vaan niin on yökin. Lasikuistilla nukutaan valoisasti, ilman verhoja ja kaihtimia. Yhteisestä kymmenestä päivästä on tullut yhteiset kaksikymmentäkaksi päivää. Se on paljon. Olen iloinen kuin sudenkorennot Klaipedasta ostetuissa alushousuissani. Sudenkorento on turkoosi, paljettikiiltoinen ja ommeltu ristiselän päälle. Pöhkö Vomp etsii sitä palstalla, ja joudun selittämään, että kitkiessä pidetään arkialushousut jalassa. Nyt Vomp kääntyy selälleen. Lohi makaa pöydällä koneen vieressä, sen silmät eivät tahdo pysyä auki. Kadulla ajaa ohitse ambulanssi.\nPääskyset ovat vetäytyneet näkyvistä. Kun eilen kuljemme lauttarantaa kohti vesijuoksuvyöt sullottuna takaisin kangaskassiin, pohkeet yhä meren kylmistä nuolaisuista tietoisina, puhumme vuoristoradastakin. Kuinka pitää olla lämmin päivä. Että pitää olla kuumaa. Että vesiaiheeseen syöksyminen on virkistävää. Kuinka Vomp rakastuu aina Laura-nimisiin naisiin. Kysyn uteliaasti, käyköhän niin nyt myös, kun hän tapaa toiselta mantereelta palanneen ystävän. Myöhemmin illalla pöytä on siirretty keskilattialle, jotta Karri ja Vii mahtuvat paremmin kanssamme syömään omaa raparperikiisseliä ja marokkolaista appelsiinisalaattia alakerran kaupan reilun kaupan appelsiineista.\nMyöhemmin yöllä siirrämme pöydän takaisin ikkunan luokse, työhuoneeseen. Ikkunanalunen on kasvihuone työhuone, keskilattia olohuone, sängynvieri ja -alus makuuhuone, keittokomeronedus keittiö. Yhdeksänneliöiseen huoneeseeni mahtuu monta tapaa olla. Eräs niistä istuu ja kirjoittaa, eräs makaa nyt vasemmalla kyljellään nyrkin kämmenpuoli otsaa vasten, eräs levittäytyy harmaana ja merenrauhallisena tiikkiviilulle, eräs peittää pian näkyvistä sen kuvan, jonka vien Sitruunakissanminttupojalle sinä päivänä, jonka yö on ensimmäinen valoisista. Kuvassa makaa suuri kissa peltikatolla, mummo pieni huivipää kastelee kannulla sitruunapuuta talon seinustalla, koira räksyttää kuningaskissan kokoa, tähdet kukkivat syyskesän taivasta.\n"Minäkin haluan jonkun heilan, joka asuu Torkkelinmäen kupeessa, siellä on niin kaunista", on Kerubivompatin ystävä rutissut kuultuaan, miksi Vomp on hylännyt opiskelijasolunsa ajaksi ennen pitkää matkaansa halki Siperian. On tietenkin totta, etteivät kaikki voi muuttaa tänne. Mutta ei tänne ole vaikeaa tulla yksinkään. Nyt pääskyset ovat jossakin taloni yllä, niitä ei näy taivaskaistaleellani, mutta äänet kiirivät sisään katumelun ylitsekin. Valo mittaa seiniä, piirtää satelliittiantennit poikki ikkunoiden ja koristemaalausten.\nVuodenkierto on vielä paremmalla puoliskollaan, vasta huomenna saa alkaa huolestua öiden hämärtymisestä. En tahdo miettiä loppukesää enkä alkusyksyä enkä seuraavaa talvea. Sillä jos miettii niitä, kadottaa ajan. Sillä eikö aika ole vettä enemmän valoa tai tilanteita, joihin voi kävellä sisään, jotka voi kääntää ja joissa voi tanssia, avoin venevajan lattia? Eikö voi olla niin, että aika ei seiso kuolleena ja kaikkivoipana etenijän ympärillä mutta ettei myöskään se rysky jatkuvasti muuttuen, melkein temmaten? Venevajan lattia jatkuu kaiteelle saakka. Kaiteen takana kiiluu meren utelias silmä. Pumppu soittaa, kävelemme lattian poikki vaatteissamme, kuvittelemme, ettemme voi pudota veteen. Painamme mielestä tiedon siitä, kuinka vuosi kiertyy kiertymistään korkkiin. Ikuisia ruuveja ei ole.\nHalaus,Veloena at 07:44 2 asiaa\nHalaus,Veloena at 08:46 0 asiaa\nInternetkahvila on vaihtanut osoitetta, mutta onneksi kanniset junnut tietavat kaiken. Juu, nurkan takana on, vasemmalla. Sinne vaan. Litalla saa kaksi konetta tunniksi. Olemme takaisin Rigassa, viela eilen kavelemme valkoista dyynia pitkin ja vanamometsaa ja loydamme Liettuan suurimman lintuyhdyskunnan kartoitta, aanten perusteella.\nTurkoosia taivasta vasten piirtyvat valtavat haikarat ja merimetsot nayttavat esihistoriallisilta lentoliskoilta ja niiden ulosteet ovat valkaisseet kokonaisen laaksollisen metsaa. Emme uskalla poiketa polulta. Loydamme kuolleita poikasia ja valtavia vihreita, rikkonaisia munia, joista linnut ovat murtautuneet maailmaan. Haju on tyrmistyttava. Kuolleiden puiden latvuksissa on suuria pesia, ilkeiden mustien varjot piirtavat tienpintaan huutoja ja ronkkumista. Lintutornin taulussa on myos villisian kuva. Syvemmalta metsasta loydamme siantonkaisuja. Kuuntelemme rapsauksia, Vii puhuu sarvenkuvasta takamuksessa. Korjaan: torahampaan viilto vatsassa. Viimein puiden valista paistaa heleys, valkoinen hienonhieno hiekka ja lapinakyva meri.\nNoilla rannoilla eivat viihdy silo- ja sarmaneulat vaan hietakampelat. Juoksemme kampeloita kiinni kahluusyvyydella, luovumme talviturkeista. Viille palaa bikinien muovirenkaan reian muotoinen punainen kolmas nanni. Minulla on punaiset turvonneet pohkeet. Istuminen ja kyykistyminen tekevat kipeaa. Kello seitsemalta toteamme, etta emme ole viela harrastaneet liikuntaa. Olemme kavelleet kahdestatoista saakka. Kun syomme vahan iltapalaa, paatamme lahtea milleka muulle kuin kavelylle.\nMutta yolla en pysty nukkumaan. Tana yona kissat eivat tappele vierasmajan takapihalla, vaan jalat ja kadet kutisevat, kasvojen iho muuttuu panssariksi. Naen yha uudelleen unen, jossa juoksen iloisena jaata pitkin, valkoista. Minulla on paallani punainen talvitakki, kasissa lapaset, joissa on kavyn kuvat. Nauran juostessa, ja kaannyn vilkaisemaan taakseni kuin hippaleikissa. Naen Klaipedan rantaviivan ja tajuan heti, etta en voi juosta jaata, silla Klaipeda on Itameren satamista pohjoisin ikina jaatymaton. Painun kylmaan veteen, heraan tyynya puristaen, kyynelia naamalla. Koetan nukahtaa uudelleen, mutta sama uni herattaa kerta toisensa jalkeen. Lopulta minun on pakko istua sangylla ja kirjoittaa lyijykynalla hotellin paperille ajatukset, jotka piinaavat. Ne liittyvat siihen, onko ihminen yhdeksan vuotta aiemmin sama vai eri kuin nyt. Kaupunki on muuttunut tunnistamattomaksi lukuunottamatta rautatien yli vievaa siltaa ja yhta aukeaa jonka olen muistanut olevan Narvassa. Kun olemme ylittaneet sillan, olen akkia muistanut, milta tuntui menna siita yhdeksan vuotta aiemmin, Kissan kanssa. Millaista oli olla nuori ja valoisa.\nAjattelin silloin, etta kuolen ennen kuin olen kolmenkymmenen, mutta kolmeenkymmeneen oli vuosikausia. Nyt kavelemme paarustaen portaat ylos ja huteraa tasoa, kaksi tyttoa lampimine vaatteineen, kesaillassa kukkii mustaselja, koiranruusu, tuoksukoynnoskuusama, syreenit. Vasyttaa. Paatamme suunnata nukkumaan.\nUni ei tule. Tai kun tulee, herattaa.\nAamulla silmieni aluset ovat aivan mustat, iho rakkuloilla. Saikahdan, onko paluu kotiin nain kamalaa. Tavallaan tahtoisin jaada, tavallaan palata. Mita tallainen reagointi oikein on? Ruokakaan ei maistu, laahustan torilla ja hunajakauppaa etsimassa Viin perassa. Eilinen riemunkiljunta rannalla on kadonnut jonnekin mustaan yohon. Haluaisin olla kunnossa ja iloinen palatessa. Bussissa Rigaan kutittaa jo niin, etta en meinaa pystya valttamaan raapimista.\nHelpotus tulveksii, kyseessa onkin vain allerginen reaktio. Se ei silti poista sita tosiseikkaa, etta silmani vuotavat. Olen syonyt yhden antihistamiinitabletin, mutta iho kirveltaa, kutisee ja ryppyaa. En edes tieda, mista reaktio on peraisin. Huomenna illalla pitaisi tanssia ystavan haita hehkeana, juosta satamassa Kerubivompattia vastaan, nukkua paivaunet ja hohtaa. Tahtoisin vetaa paahani pussin ja maata pimeassa kolossa, koska silmat valuvat yhtasoittoa, naama on ruvella ja ainut ajatukseni pyorii kirputtamisen ymparilla.\nViela illalla, Goforien vaikutuspiirissa, ihmettelemme yhdessa sita, ettei meilla ole lainkaan turvotusta silmien alla, ei minkaanlaisia vasymyksen merkkeja. Tanaan naytamme kiiltavanaamaisilta, turvonneilta ja kivuliailta ja paarustamme kuin mummot Rigan kaduilta sisaan yomyohaiseen sushipaikkaan Gertrudes ielalla. Sisalla on leopardisohvat, stereoissa soi Elvis, wasabi on tujua. Puhumme suhteista, allergioista. Goforien jalkeen puhumme kuolemasta, joka on aina parempi aihe. Kuolemasta ja rakkaudesta.\nJoku epailematta sanoisi, ettei pida puhua siita, mista ei tieda mitaan. Mutta tiedammehan me. Ainakin hetkina, kun akkia tajuaa, etta kaikki on muuttunut, ja etta itse on sama, mutta etta itsessakin ainoa sama on yksi ruosteinen rautatiesilta. Etta on hengissa ja ponnistelee. Ettei saa nukuttua.\nVasymys painaa ja velloo. Bussi Tallinnaan lahtee puoli kolmen korvilla. Viela puolitoista tuntia sinne saakka.\nHalaus,Veloena at 00:52 2 asiaa\nHalaus,Veloena at 23:06 4 asiaa\nJossain vaiheessa iltaa alan pelata itsekseni laiva on lastattu -peliä. Tarvitsisinko sittenkin sitä tai tätä tai tuota. Koetan keskustella, mutta en sitten oikein kuitenkaan osaa enkä jaksa. Näin käy kahtena iltana peräjälkeen. Muistan, että yksi asia, jolla laivaa ei ole lastattu, ovat vanhempani tietoisuus. Olen maininnut heille melko hämärästi olevani menossa jossain vaiheessa, mutten erityisesti, kenen kanssa, minne ja milloin. En viitsi enää soittaa tänä aamuna. On ehkä parempikin, etteivät he tiedä, koska silloin he eivät voi hätäillä. Äiti on aina kovin levoton matkustaessani.\nToisena iltana suru päättää tulla kanssani laivaan. Tahtoisin pitkästä aikaa karata kaduille ja kulkea niitä pitkin yksin. Tapahtuu liian paljon ja liian nopeasti, sitä se kai vain on. Mutta kävelen vain jääkaapin luokse, istahdan alas ja ryhdyn piirtämään. Oikeastaan siitä, mikä voisi tulla piirrokseksi, syntyykin sotku. Onneksi maki seisoo jo oven päällä.\nTahtoisin taas äkisti ja vihlovasti olla joku muu, joka osaa järjestellä elämäänsä. On iltoja, jolloin ponnistelu iloon tuntuu mahdottomalta. On vaikeaa hahmottaa, miksi olen siinä ja miksi tunnen nämä ihmiset. Miksen osaa ilahduttaa, tai jos osaankin, jollain omituisella tavalla. Olen kiitollinen siitä, että toinen jalkani on jo laivassa. Tai sitten mieliala on, mitä on, juuri siksi, että olen lähdössä ja poden hermostusta kaikesta, mikä saattaisi mennä pieleen. Saman varustamon myöhemmät lähdöt tälle päivälle on peruttu teknisten ongelmien vuoksi, mutta meidän lähtömme pitäisi ainakin vielä tämänhetkisten tietojen mukaan olla voimassa.\nOnnistun säikäyttämään synkkyydellä seuralaisenikin, joka sanoo surullisuuttani pelottavaksi. Tahtoisin olla sanomatta mitään, pysyä toiveikkaana, reipastua. Mutta masennun vain, koska näytän kuunnelleen koko ikäni vääriä lauluja, pitäneeni vääristä asioista, kasvaneeni jonnekin omaan suuntaani, jota on mahdotonta ymmärtää. Hyvä ystävä kysyy, miten minut uskalletaan päästää ystävätärseurassa Goforeille, en ymmärrä kysymystä. Luimistelen korvia, koetan pakottautua iloon ja epäonnistun. Kotona seuralainen nukahtaa lattialle nostetulle patjalle niin nopeasti, sikeästi ja leveästi, etten mahdu hänen viereensä enää ladattuani kuvia verkkoon. Koetan pusertua viereen, mutten onnistu.\nNiinpä sijaan itselleni kovan pedin laverille ja nukun muutaman tunnin viltin päällä ilman patjaa, ohuen tilkkupeiton alla. Jokainen kerta, kun herään luun ja pohjan liian konkreettiseen kosketukseen, koetan kääntyä toiseen asentoon ja ajatella, kuinka olen usemmassakin elämäni vaiheessa ihaillut yksinkertaista, suorastaan ankaraa elämää ja että nyt on tilaisuus harjoittaa sitä. Mutta enimmäkseen taidan olla vain surullinen kysymyksistä, joihin en osaa vastata. Ja olen hämmentynyt, koska viimeisestä lomastani on lähes kymmenen vuotta. Onko lomalla sallittua olla ajattelematta, ettei tiedä, mitä elämällään tekisi? Ja miten sellainen kysymys voidaan sulkeistaa?\nSinänsä ei ole väliä, vaikken saakaan nukkua pehmeällä patjalla ja toisen vieressä. En kuitenkaan pysty nukkumaan ikinä ennen matkoja. Nytkin kai tahtoisin olla jo menossa. Laivan liian myöhäinen lähtöaika, vasta aamukymmeneltä, tuntuu typerältä. Laivahan voisi lähteä aivan hyvin jo vaikka kuuden pintaan.\nEhkä lähden pikaiselle aamulenkille vielä ennen lähtöä, koska en kestä istua ja odottaa.\nHalaus,Veloena at 07:59 0 asiaa\nHalaus,Veloena at 14:55 3 asiaa\nJoskus pääsee kurkistamaan koteihin, jollaisia ei ole tiennyt olevankaan. Ystävättären vanhempien koti on juuri sellainen. Se vaikuttaa käsite- ja kansantaiteen museon risteytykseltä. Retkeilemme huoneesta toiseen. Tänne tänne, viittoo tyttö, kiipeää kapeat lastentikkaat parvelle. Seuraan. Parven ylälaidassa on seinässä aukko. Ahtautuu sinne. "Sinun pitää tulla perässä", komentaa. Tungen itseni reikään ja näen yllätyksekseni emäntäni puskevan katon läpi. Reikä! Jalat katoavat ylös, valoa tulvahtaa onkaloon. Järjestäydyn pieneen kyykkymyyryyn reiän alle ja sitten ojennan jalat ja nousen yläkertaan teleskooppiperiskoopin tavalla, pää villisti pyörähdellen.\n"Tällä saattoi tehdä vaikutuksen lapsivieraisiin", selittää kollega.\nNyökyttelen lapsenuskoisen vakuuttuneena. Varmasti! Miksei aikuisten taloissa voi olla yhtä hauskoja reittejä? Viille sentään pääsee sisään ikkunasta, mutta minun luokseni pitää tulla tylsästi ovesta. Alan heti suunnitella, että jos sisäänkäynti tapahtuisikin ullakon kattoluukun kautta, ja sitten vaijeria alas ja ikkunasta sisään... mutta varmasti joku kutsuisi poliisit. Ei. Peppiys on hoidettava luuttuamalla lattia räteillä luistellen. (Se on muuten uskomattoman hyvä keino, en tiedä, oletteko kokeilleet, mutta minä olen. Astrid Lindgren ansaitsisi kotitalousneuvontapalkinnon.) Ja ehkä, hmm, maalaten makeja seiniin.\nOlen kertakaikkisen järkyttynyt makini ja makiongelmieni karattua kahden ystävättären uneen oman yöuneni lisäksi. Minunkin unessani seinämaalaus seikkailee, mutta toisella tavalla.\nUnessa istun yksin raitiovaunussa, joka kolisee pimeitä, keskiaikaisia katuja. On sotatila, taivaalla lentokoneet räiskivät toisiaan kipinäsuihkuin, ilmahälytyssireeni huutaa. Olen matkalla jonnekin, jaloissani on suuri raskaskankainen musta laukku täynnä maalituubeja, sotkuisia siveltimiä, räsyjä. Raitovaunu pysäytetään, konekiväärimiehet repivät minut ja laukun ulos ja raahaavat yhteen pimeistä taloista. Miehet puhuvat kieltä, jota en osaa. Pelkään, mitä tapahtuu.\nHe sytyttävät kynttilöitä ja nostelevat niitä jonkinlaiselle luista tehdylle telineelle. En tahdo ajatella, minkä tai keiden luista on kyse. Sitten he viittovat seinää. En ymmärrä, koetan saada heidät käsittämään kommunikaatiokuilumme ja toivon, että he laskisivat minut kadulle. Mutta oven edessä seisoo kaksi miestä ja tuijottaa tuimasti. Yksi miehistä ottaa pensselin, pursottaa sille mustaa, vetää kalkkimaaliin pari viivaa, ojentaa pensselin, osoittaa seinää.\nTartun pensseliin, käteni tärisee. Mutta harjasten kohdatessa seinän käsi vakautuu. Unessakin tajuan, etten tiedä, mitä miehet haluavat minun maalaavan. Mutta ryhtini oikenee, sillä olen keskellä prosessia, jota ei voi määrätä pakottaen. Kaikkea nuokin luulevat voivansa komentaa tulvahtaa halki unen.\nTilanne on kääntynyt päälaelleen. Katson miehiä, käteni maalaa seinään. Pursotan telineille maalia, otan yhä uusia pensseleitä, puhdistan likaisia sävyjä rätillä, sekoitan kirkkaita ja iloisia värejä. Seinälle alkaa piirtyä valtavia eläimiä, punaisia ja sinisiä, hurjistuneita ja villejä, avoimia suita ja äärimmilleen rävähtäneitä sieraimia, tallovia kavioita ja teräviä sorkkia, otsapuskemaan taipuvia niskoja. Miehet supattelevat jotain, mutta en jaksa enää välittää, maalaan vain. Kynttilät pienenevät, tajuan aikaa kuluneen, päivän pitäisi tulla pian, taistelun äänet ovat lakanneet.\nKäännän hetkeksi maalaukselle selkäni, kyyristyn sekoittaakseni taivaalle värin. Kuuluu repeytymisen ääni, laastia sataa, kädelle putoaa laastinpalanen punaisin maalein, piirtää kuin vamman. Ruhot vyöryvät ohitseni, laukkaavat ja ravaavat, eläinten tuoksu puskee kivikellarin hajun läpi, selät ja takamukset peittävät näkyvistä miehet, nousen hämmentyneenä kyykystä unohtaen taivaan värin, ovi ja oviseinä ovat revenneet, näkyy enää pimeyttä. Raitiovaunu vyöryy reiän eteen, pysähtyy, sen täytyy olla viimeinen vuoro, kiirehdin ovelle, se avautuu, astun sisään.\nSydämeni nuljahtelee kauhusta. Kun raitiovaunu nytkähtää liikkeeelle, tajuan unohtaneeni laukkuni. Istun, annan pääni kolista ikkunalasia vasten. On pimeää, taloja ei enää näe. Olen huolissani siitä, että saavun perille ilman laukkuani.\n"Tämä seinä", sanoo kollegani yläkerrassa, jonne olemme ryömineet kerrostenvälisen reiän kautta, "on ainut jäljelle jäänyt pala maalauksistamme." Katselen hahmoja. Minulle osoitetaan remontoitua seinää, siinä on ollut lintua väijyvä dinosaurus. Niistä ei ole edes valokuvia.\nKävellessäni kotiin mietin valokuvia ja niiden voimaa asioiden tunnistamisessa. En enää muista, miksi joskus harkitsin valokuvaajan uraa. Eikä siitä ole kuin vuosi, kun viimeksi koskettelin tuota vanhaa haavetta. Oliko se siksi, että se on astetta realistisempi tapa tallentaa tarinoita? En saa ajatuksesta kiinni. Miksi ihmeessä tahtoisin valokuvata, kun voin piirtääkin kaikkein tärkeimmän, ja kirjoittaa? Kissamakin maalaaminen on tehnyt minusta hetkeksi rohkean.\nSillä illalla, kun olen noussut Viin keittiöjakkaralle ja piirtänyt rakkaani maalaamaan mustaan aukkoon (sellaisia kuulemma saa, kun päästää fyysikon vauhtiin) ohuet luonnosteluviivat keltaisella värikynällä, olen heti nähnyt, että olen ollut oikeassa: unessa silmän ja käden vaste on järjestynyt halutunkaltaiseksi ja mustuuteen on piirtynyt närkästynyt makinilme. Ja äkkiä olen tiennyt pitkästä aikaa, että kun asioihin luottaa sokeasti, ne onnistuvat. Nukkuu rauhassa päiväunet, odottaa, vaanii.\nHuomenna saan taas juosta laituria pitkin. Olen vielä huono siinä, en tunnista hahmoa luotettavasti. Mutta kenties unen jälkeen onnistun.\nKaupunki on upeimmillaan, syreenien tuoksu sekoittuu omenien ja koristekirsikoiden tuoksuun. Nurmien voikukista osa on keltaisia aurinkoja, osa puhallusjäätelöä, uskaliain koiranputki on jo pitseissään, puna-apila hehkuu aurinkoisella seinustalla, kevätkaihonkukka ja lemmikki muistuttavat taivaasta aidanjuurilla, ei voi olla hieman hyppelehtimättä. Mietin, mitä pakkaisin matkalaukkuuni. Mitä kaikkea viikoksi tarvitsee? Tarvitseeko muuta kuin seitsemät alushousut ja sukat, muutamat rintaliivit, bikinit ja pyyhkeen, deodorantin, villapaidan ja farkkutakin, toppeja ja hameen, housut ja vaihtokengät, aurinkovoidetta, shampoota ja kameran, hammasharjan, ihovoiteen ja aurinkolasit, sateensuojan, kotiavaimen, passin ja pankkiautomaattikortin? Ehkä veitsen ja lusikan?\nHalaus,Veloena at 19:17 7 asiaa\nKoetan luonnostella kissamakin naamaa. Keho ei ole ongelma, ei ikinä. Kehossa funktiot ovat selkeät: Täytyy olla tuollaiset raajat, jotta voi elää puuelämää, loikata latvuksesta toiseen. Luustolla ja lihaksistolla on taipumus olla ymmärrettävästi järjestynyt. Pitäisi luonnostella lyijykynällä, koska suurin osa makeista näyttää omituisilta enkä voi kummata. Toisaalta kuvataidelukiossa oppi sen, että kumittaminen on kiellettyä. En osaa kummata enää lyijykynänkään kanssa, koska paperin pinta hiertyy siinä rumaksi.\nEi takaisinkelausnappia tässäkään toiminnossa, siten. Onneksi tämä on vain piirtämistä. Turkki näyttää hienolta, kun sitä ei kihnuta kynällä pilalle, piirtää vain harvat pystyviivat ja sitten hentoa silmukkaa päälle. Vaikka viivojen sisään piirtyy valkoista ristelevin harvoin viivoin, vaikutelma on harmaan pörröisenpehmeän alusvillan.\nMutta se naama. Kissamakin naaman läikät on vaikea kaksiuloitteistaa. Sen kuono on pieni ja suippea, kuin savesta nipistetty. Oranssi-iiriksisissä silmissä palaa peloton liekki. Hupaisan oloinen, pönkeä pölyhuiskahäntä on ekstralargemallia ja kiekkuu villisti eläimen loikatessa. Keho nallemaisen turkkipyöreyden alla lienee yhtä lihasvaijeria ja luukoukkua. Huokaisen, aloitan alusta.\nSilmien tuijotus, renkaat ympärille - voisiko laihoilla pistävänenäisillä naisilla sanoa olevan kissamakinsilmät pandasilmien sijaan, kun heidän kajalinsa leviävät? - päälaen harmaa kalotti, hupsut korvatupsukat, pieni terävähampainen suu. Kaikki kissamakini näyttävät lievästi vainoharhaisilta.\nTuskailen mielessäni kahden vaihtoehdon välillä: joko menen vesijuoksemaan reippaana tai sitten nukun päiväunet. Taidan kallistua jälkimmäisen vaihtoehdon kannalle, sillä vatsani on edelleen valtava paakku eilisen seisovan pöydän jäljiltä. Milloinhan ihminen oppisi, että seisovassa pöydässä ei ole pakko syödä niin paljon, että hyvä jos kahvi mahtuu perään? Päiväunet tuskin laskevat turvotusta ja kiihdyttävät ruoansulatusta, mutta nyt en yksinkertaisesti taida jaksaa muuta.\nIlta venyy edessä pitkänä ja tahmeana eikä teen juominenkaan näytä auttavan. Kissamakien ilmeet ovat närkästyneitä omasta tärähtäneisyydestään. Suljen vihkon, painan sormenpäät tykyttäville silmäluomille. Olisi hoidettava satoja asioita ennen lähtöä sunnuntaiaamuna. On nukuttava, valvottava, pestävä pyykkiä, juostava laituria pitkin, halattava, suukoteltava, vietävä suuri kulhollinen tahnaa, tavattava kollegatar, pakattava laukku. Teetettävä muutamat avaimet lisää asuntooni. Pysyttävä terveenä.\nSyön lounaaksi toiveikkaasti litran mansikoita kauramaidolla. Jo valmiiksi täysi vatsani tuntuu entistäkin epävakaisemmalta ja oikukkaammalta. On aika vetäytyä päiväunille ja toivoa, että unessa käden ja silmän vasteet järjestyvät paremmin kohdalleen ja kissamakin naama luonnistuu yön tullen, suuren sukupuoliroolikeskustelun ja kolumnilehden toimituskokouksen jälkeen. Olen aivan saletti vain yhdestä asiasta: Minulla ei ole ideoita. Ei tänään. On tapahtumassa liikaa, ja on jo matkakin jännitettävänä.\nEn ole koskaan ennen matkustanut tällä tavalla, että liput ja hotellihuoneet on varattu etukäteen (paitsi New Yorkiin). Siksi olen levottomampi kuin tavallista. Ja on aikaa siitä, kun olen matkustanut ystävättären kanssa. Viimeksi olen tehnyt niin kesällä 1992. Siitä on sentään jo neljätoista vuotta. Sen jälkeen olen matkustanut vain miesten kanssa. Sellainen on erilaista, tai ainakin kuvittelen niin. Miesten kanssa saa olla koko ajan onkimassa hameenkauluksesta tai paidankauluksesta julkisella paikalla sisään luikurtelevaa kättä takaisin siveelliseen ilmaan ja sähistä, että ei täällä, herranjumala, mummot tuijottavat, ei se, että on ulkomailla, tarkoita, että voi riehua. Ehkä nyt saa nukkua pyyhkeellä. Olen toiveikas.\nNukkua pyyhkeellä, unohtaa vahtia laukkua. Herätä naama yhtä outona kuin kissamakien kuvat vihossa, iho samalla tavalla harvalla viivalla ja froteenpainumalla. Horjua turvoksissa ja löysänä raittia pitkin, tomuuntua perusteellisesti, hämmästellä asioita, jotka kotosalla ohittaisi silmät ummessa.\nMatkalle lähteminen on pitkällinen prosessi. Kotonaoleminen haalistuu, epätodellistuu hetki hetkeltä.\nHalaus,Veloena at 13:36 1 asiaa\nMakaan sängyllä kyljelläni, koirakerä sylissäni, sormet syvälle turkkiin haudattuna. Koirien niska tuoksuu pussikanakeitolta, varpaanvälit maksalaatikolta, nuolaisut kolera-altaalta. Haaroissa on laimea pissanhaju, joka siirtyy suuhun koiran ruokotessa alapäätään. Sitten koira kerii tiukemmin, työntää kirsun hännän alle, huokaisee, rentoutuu sormille.\nEn tahtoisi nousta. On niin pitkä aika päivätorkuista. Viimeksi marraskuussa tai joskus, koetan muistaa eronaikaisia päivätorkkuja, mutten muista. Nyt kun rakastan taas jotakuta ja kun koira on luonani, matalapaine tuntuu nivelissä tainnuttavina sipaisuina, pää on raskas ja uninen, maailma tuoksuu liian vaimeasti. Levitän peiton ruttuiselle lakanalle, käyn peitolle, koira tulee käskemättä. Pelkin sormin on helppo rakastaa. Äänensävy vaikeuksissa on kovempi paikka, mutta siinäkin onnistun aika hyvin koiran kanssa, kehun vain ja rohkaisen. Ja nauran, kun se pöljäilee. Sen omasta näkökulmasta rähiseminen on tietysti ihan viisasta, koska pelottava uros murisee sille kaukaa. On helppo nauraa olennolle, joka pöljäilee kuten itse. Nauran itselleni aika usein.\nEipähän tarvitse tuhlata rahaa vitsipuhelimiin tai mitä näitä nyt onkaan.\nKun heräämme, aikaa on mennyt liikaa. Emme kai tahtoisi kumpikaan nousta, haukottelemme ja loiomme kahdeksankymmentäsenttisellä laverilla, kaksi epävarmaa kehoa. Yhtä säikkyjä, yhtä miellyttämishaluisia, yhtä persoja ruoalle. Vaihdamme nuolaisuja kielin ja käsin. Ajattelen piirteleväni turkkiin viittomakielisiä kielisuudelmia, emopusuja. En osaa olla haaveilematta paikasta, mistä hyvänsä paikasta, jossa voisin olla koiran kanssa taas koko ajan, en vain päivien pätkissä ja luksusöinä.\nVaikka tietysti tiedän, että se, että olen maailman ensimmäinen ihminen, johon koira alkoi luottaa, ei tarkoita, että olisin sen paras ystävä. Tein vain pienen palveluksen sille, palautin sen luottamuksen olentoihin, joille koiranruoan hankkiminen ei tuota liiempiä ponnisteluita ja jotka voivat jotenkuten olla laumaa. En tiedä sitäkään, pitääkö koira enää minua laumanaan ja kenen mukaan se lähtisi, jos pitäisi valita. Koira tietää jotakin, mitä useimmat ihmiset eivät näytä tietävän: Ei ole pakko valita. Se vain rakastaa, luottaa, on monen kanssa päiväunilla.\nJääkö se kaipaamaan, miten se kaipaa? Tuskin samalla tavalla kuin minä. Näen edelleen unta lapsista, joita hoidin Lontoossa kolmetoista vuotta sitten. Unessa he ovat aina kolmen ja kuuden eivätkä koskaan kasva. Ja kun ajan pyörällä lujaa uimahallista kohti kotia, jonne heitän märän uimapuvun sukeltaakseni sitten ravintolaan, mieleni käy lintuja kevyemmäksi ja lämpimämmäksi kun ajattelen, millaista on kävellä metsässä ja nauraa ilman varjoääniä. Olen taas alkanut pelätä, että syöksyn asfalttiin pää edellä. Tahtoisin tuottaa iloa, en huolia.\nLähdemme kotiin jo puoli kymmeneltä, väsyneinä, toivotellen hyvää yötä. On kai sallittua olla joskus koko päivän ajan raukea? Kirjeenvaihtoa olisi hallinnoitava, olen päiväkausia jäljessä ja vastailen huolimattomasti. Uni kutsuu, ottaa kädestä. Rauhallisuus on ihmeellistä. Lapsena kesät olivat päiväuniaikaa, silkkaa oikaisemista vilteille ja pyyhkeille riehumisen lomassa. Ilahduttaa, että muutkin liian pyöreät pikkutytöt ovat leikkineet rytmistä kilpavoimistelua. Vaikka on tietysti tyypillistä, että he eivät saaneet siitä mustaa silmää toisin kuin me, jotka leikimme sitä hyppynarulla. Narun kova, puinen pää kopsahti silmääni. Mutta milloinka en olisi mustelmilla, toisaalta. Mustelmilla, viilteillä, palovammoilla, rasitusmurtumilla. Enimmäkseen kyllä leikimme stripteasea, vähemmän rytmistä kilpavoimistelua. Erityisen hauskaa oli potkaista äidin aivan liian suuret korkokengät seinään ja kieputtaa kaulanauhaa etusormessa ja singota se sitten kiertoradalle seinään mäiskis! Kerran kaulanauha takertui kristallikruunuun, emme ylettäneet sitä alas, tuoli alta kaatui. Mustelmia. Tai sirkusta, laukaten nelinkontin plyyshimaton punaa ympäriympäri kuola ryntäille vaahdoten, töyhtö päässä, toinen ruoskaa paukuttaen, katsomon oikein kuuli. Polvet menivät mustelmille tässäkin leikissä.\nÄiti voivotteli polvia.\nUnen rannoilla hiekka on kosteaa, jäljet eivät koskaan häviä. Käännyn katsomaan taakseni ja hämmennyn jälkien koosta. Polvistun tutkimaan jälkiä tarkemmin.\nAina öiden aluissa sopisi olla suuria, tummia pilviä. On helpompi nukahtaa, kun on pilvistä, matalapaine kaupungissa. Mutta lomalla - sunnuntaiaamusta alkaen - saisi aurinko paistaa ja lämpö valahtaa maankuorelle. Tai sitten istumme valkoisella hiekalla tuulessa värjötellen ja syömme hieman hampaissa ratisevaa melonia siristellen silmiä meren uhkaavasti värähtelevälle teräsiirikselle, taittelemme suklaata palan kerrallaan, olemme lehmäntyyniä. Olen uhannut raahata Viin uimaan vaikka väkisin, sillä hietakampeloita ei voi havaita veteen menemättä.\nEräs mies esittää jälleen, että olen yksittäistapauksista kiinnostuneempi, koska naiset ovat kiinnostuneita yksittäistapauksista, miehet yleistyksistä. Hämmennyn, koska en ymmärrä, kuinka se käy yhteen filosofian opiskeluni kanssa. Kaikissa asioissa on uniikkiutta ja jaettuja piirteitä. Uniikkiutta on vaikeampi kuvata.\nMikä tekee juuri tästä yöpuusta tämän? Yöpuu on ihana sana. Lapsena se synnyttää assosiaation tummasta, hyväntuoksuisesta lehvästöstä, jossa kukkivat salaperäiset magnolialumpeet kuin öisessä värähtämättömässä lammensilmässä, ja assosiaation itsestä kyyhkysenrauhallisena, pehmeänä, lempeänä, lehahtamaanvalmiina ja silti rauhallisena. Kuinka lintujen kynnet puristuvat puun kaarnaan, kuinka niiden oranssit tarkat silmät ovat ummessa, kuinka niiden pääkin on kadonnut kehon kehrään. Koirakin kiertyy tiukalle kerälle, kissoista puhumattakaan.\nVain ihminen nukkuu kyljellään, kietoo ympärilleen peiton kohdunlämpimän, pitää kädet nyrkissä kasvojen edessä, kuolaa tyynylle läikän. Ja kun on hämärää, huoneessa on yöntulonhämärä jo, tahdon käydä nukkumaan, pakotan enää tämän ja ehkä parin seuraavan lauseen maailmaan, koska on, on kirjoitettava, ja koira on viety takaisin entiseen kotiini, entiselle miehelleni, ojennan jalkani turhaan pöydän alle - se on vain kassi, ei koira, ja vilkaisen turhaan toiveikkaasti kangasmyttyä joka on sitä miltä näyttää. Käyn oksille, linnunväsymys, sateentuoksuiseen lehtimajaan ilman turkkia, johon kaivaa sormet, tai kaulaa, jota haistella.\nHalaus,Veloena at 23:58 3 asiaa\nTyhjäksi korissut espressopannu seisoo tiskipöydällä tahinapurkin, rääpityn meksikolaisrisottokattilan, tyhjän soijajugurttipurkin ja avonaisen jääteetiivisteen rykelmässä. Lattialla kukkivat likaiset vaatteet. Ovennupissa roikkuvat kahdet avaimet kaulalenkistään: yhdet, joiden lenkissä lukee "Made from recycled plastic bottles", ja toiset raakapellavanarussa. Astioita on pareittain. Viinistä on juomatta pari desiä. Liekö etikoitunut yön yli?\nPöydän alle on eksynyt yksinäinen vaaleanpunainen flipflopsandaali, sellainen joka hiertää peukku- ja etuvarpaan välin parissasadassa metrissä. Tiskipöydän luona lojuvat strassikoristeiset rintaliivit, avokauluksinen kukkapaita, maalitahraiset khakihousut ja ne tiukat farkut, joissa ei ole lainkaan nappia, vetoketju vain suurine vetorenkaineen. Tyhjä WSOY:n muovikassi. Keskilattialla on kassillinen ympäristöjärjestön tavaroita: afrikkalaisia kankaita, papereita, julisteita, exäni uuden tyttöystävän espanjankirjat. Banderolli on taas kadoksissa.\nEteisessä lojuvat Nalle Puh -bokserit, sängyssä on suklaatahroja, villaponcho, musta poolokauluksinen villapaita ja unelias kolli. Soijamaito on loppu. Leipä on loppu. Ei ole nälkä. Kello on yhdeksän nolla seitsemän, olen ollut hereillä ainakin kaksi ja puoli tuntia. Olen kuunnellut täältä lähteneen miehen antaman kappaleen ehkä kolmisen kertaa. Itkettää vähän. Mutta enimmäkseen olen onnellinen ja toteutan itseäni siivoten huonettani siten, että nostan lattiavaatteet vyötärötasolle kumartelematta. Onhan minulla varpaat. Jalka on tarttumaraaja, kun sitä vähän harjoittaa. Työntää varpaat syvälle tekstiiliin, puristaa tiukaksi simpanssinnyrkiksi, koukistaa jalan eteen, poimii vaatteen käteen, kävelee seuraavalle, toistaa operaation. Perjantaihin ei ole pitkä aika. Ja on kylvettävä, kitkettävä, kasteltava, ulkoilutettava koiraa, kokoustettava ja niin edelleen.\nOlen kovin helppo onnellistettava. Vähän kainalonukkumista, vähän hiuksiin hengittelyä ja koiran ulkoiluttamista keväisessä kukkivassa metsässä, rinteiden lipsumista ylös kinttupolkuja sananjalkojen välistä, pihlajien lomasta, kallionlakien taittamista pelkäämättä kenenkään näkevän. Menen hervottomaksi, en muista lukea enkä kirjoittaa, kieppuisin mieluiten koko kesän vedessä, kaduilla, metsissä, lakanoissa. Hiuksissani on takku pompulan ympäri, revin niitä tukuttain harmaan kissan kanssa kahden jäätyäni, viimein pompulakin irtoaa. Kiskon uimapuvun ylle, on valmistauduttava palaamaan vesijuoksualtaaseen. Ensi yöksi haen koiran kylkeeni hengittämään, jotta saan nukuttua.\nOlen holtiton. Lauantaina pöytä on komea eikä kellään ole kameraa mukana. Isäntäväki nurisee, sillä kun paikalla on kaksi kuvausvimmaista, on kameraan luotettu. Kohottelen hartioitani, perustelen, etten ole liiemmin nukkunut, ei minuun käy nyt luottaminen. "Ai miksi et nukkunut?" kuuluu kysymys. En väsymykseltäni muista, mitä vastaan, mutta Vomp väittää minun vastanneen kryptisesti joskin arvattavasti, että eipähän vain tullut nukuttua. Tohdin sentään toivoa, etten ole virnistellyt. Myöhemmin nousen seisomaan ja totean, että taidan mennä sohvalle nukkumaan. Kun herään, en tiedä, kuka ja missä olen.\nMyöhästymme sporasta, istumme dösiksellä, olen melankolinen enkä ymmärrä, miksi minun pitäisi olla järkevä ja tasainen kuten muiden ikäisteni, elää lapsiperhearkea. Ei minusta tunnu mitenkään siltä, että olisin kaksikymppisenä ihaillut keski-ikäisten varmuutta ja nyt saavuttanut sellaista, kaikkea kanssa. Eikä kukaan minua sellaiseen perheleikkiin ole halunnutkaan ikinä, kukaan ei usko minulle edes lapsensa kummiutta, ja siinä ovat totisesti oikeassa. On ihmisiä ja on ihmisiä. Tuijotan murheellisen laskuhumalaisena ja yliväsyneenä yöhön, ilman seuraa varmasti itkisin omaa mikä ei kuulu joukkoon -toistoani. Mutta käsivarsi rintakehälläni istun aika rauhallisena, sanon, etten ymmärrä, mitä minulta oikein odotetaan.\nMiksen hitto vie voisi olla kahdenkymmenen hautaan saakka, tai oikeastaan yhdentoista. En ole ollut hyvä kaksikymppinenkään. Yksitoistiaana vielä selvisin. Silloin ei ollut mitään omituista siinä, että halusi jäätelön silloin tällöin, ja pärskyttää vettä, ja letittää hiuksia. Ja että nukkui vierekkäin jonkun kanssa, pimeäsalaisuuksia, toivoi näkevänsä lepakot kotimatkalla, tai rusakoita, tai pöljän fasaanin.\nOhitsemme ajaa jo toinen spora.\n"Tietysti", sanoo meistä tilanteelle jompikumpi, mutten muista, kumpi. Siinä mielessä on hölmöä, että muksaisen vierastani kylkeen, kun hän meinaa lukea väärän repliikin Monty Python's Flying Cirkusin sketsistä, jossa ms. Pepperpotit ihmettelevät räjähtävää pingviiniä televion päällä. Mitä sitä enää rooleista. Raajat ja repliikit ovat jo sekaisin.\nVetkuttelen, pitäisi jo mennä vesijuoksemaan, mutta uuvuttaa. Soisin asunnon palaavan arkikuntoon mutten jaksaisi siivota. Identiteettini kahdentuminen ei jaksa huolettaa minua, vaikka kokemuksesta tiedän, että juuri nyt pitäisi kai sulkeutua kaappiin ja huutaa sieltä uhkaavasti jokaiselle, joka soittaa ovikelloa. Syödä pussillinen neulasia ja vetäytyä kesäunille.\nOlen syönyt viikonlopun aikana ainakin kolme levyllistä suklaata, nauttinut epämääräisen sammiollisen alkoholeja, langennut jopa raakaan kalaan makirullissa. Tunteellisuus ajaa aina tuollaisiin turmiollisiin tekoihin enkä osaa edes olla raivoissani itselleni, kunhan vain keinahtelen huoneesta eteiseen ja kylppäriin, kuuntelen iloisenpöljiä kappaleita enkä osaa olla hymyilemättä. Ja tietysti asunnossa kukkii likaisten, nopeasti yltä riivittyjen vaatteiden lisäksi kasvojeni akne. Hormonitoimintaa on turha koettaa huijata.\nMutta viikon, kun olen yksin yhden tai kahden eläintoverini kanssa, tai Viin luona sekoittamassa yömpää sinistä, huone on järjestyksessä, hiukset eivät takkuunnu, pyöräilen säntillisesti, en myöhästy tapaamisista, en syö suklaata. Saatan vaikuttaa hetkellisesti aivan intellektuaaliselta tai itselliseltä. Mutta sisimmässäni olen varsin tietoinen siitä, että tunnen oloni todelliseksi vain niinä aamuina, kun herään jonkun vierestä samaa tyynyilmaa tuhisten. Tämä tuntuu sopivan huonosti yhteen sen kanssa, etten osaa leikkiä kotia, vyöttäytyä esiliinaan ja tuoksua pullalta. (Miksi turhaan leipoa, kun on Cafe Esplanade?) Tarkoittaako se, että epävarmuus on elementtini? Olenko ikinä valinnut mitään?\nEn tahdo ajatella, en tänään. Viikon päästä olen toisaalla, matkalla, poissa. On oma syyni, jos elämäni näyttää ulkoapäin liian usein ravistellulta kaleidoskoopilta. Ja sisältäpäin sirpalepalapeliltä, jossa samat säröt asettuvat uusiin kuvioihin ja toistuvat, toistuvat, toistuvat, toistuvat, toistuvat. Aina samat värit. Läsnäolo. Poissaolo. Junaraiteiden katseleminen. Niitä pitkin liikkuvat miehet ja naiset. Aina ne menevät pohjoiseen, vihaan viiden sekunnin paloissa pohjoista, sitten kiukku vain naurattaa. Osaan hyvästellä jo itkemättä, olen parempi eläin kuin vielä kuviossa vuosi takaperin. Avoimena seisova rinkka, alusvaatteiden pinot, telineeltä riippuvien farkkujen jäykkyys. Itse menen aina etelään. Halu löytää täydellinen aurinkohattu. Halu kävellä käsi harteilla, hihittää, suudella. Jos voisikin vain mennä kujia pitkin, pysähdellä suutelemaan omituisen voiman määräämänä ilman mitään työkeikkoja ja perhevelvoitteita. Pelko siitä, että kaikki loppuu seinään. Ei vauhti, vaan äkkipysähdys; sähkösokki, rytmin kiihde, mustelma kudoksissa, hiertymät, kipeät niskat ja poskilihakset, seinään hiertyneet suklaatahrat.\nElämäänsä ei voi elää peläten satuttavansa itsensä, ajattelen nostellessani vaatteiden kukat pesukoneeseen häpeämään. Koska silloin elää jonkun muun elämää. Olkoonkin, ettei äiti koskaan saattaisi ymmärtää tätä tässä, tämä taitaa olla ainut vaihtoehto. En osaa elää valmiiksi poliklinikan odotushuoneessa, huutaa puudutuspiikkiä jo ennen kuin mitään on sattunut, katsoa katkerana sivullisena itseni ohi sisään ohjattavia, heitä joilla on raaja katki tai kunnon vekki olkavarressa, verinen pyyhe painettuna kehoa vasten. Ehei. Juoksen, hyppään, pyöräilen, ratsastan paljaalla selällä, putoan tuoleilta ja tikapuilta, unohdan pestä hampaat, vanhenen kuunkierto kuunkierrolta, säikähdän huskynsilmieni ilmettä peilissä ja hiuspinnit niellyttä takkua takaraivolla, kutsun kylään, menen kyläilemään, viritän vesijuoksuvyön tarakalle, nousen kulumaisille puolivarpaille suudellakseni syvemmin, en harkitse. Lapsena kiipeämme muuntajan katolle, hyppäämme sieltä vuoronperään alas, en silloin vielä katkaise mitään.\n"Miksi te sellaista teette?" kysyy äiti.\nÄiti, tahtoisin silloin sanoa, mutten sano, äiti, mitä muutakaan me tekisimme? Eikö kesä ole sitä varten, että sitä juostaan, laukataan, että loikataan ilmaan pelotta, ja tunnetaan painovoima ja jyskähdetään nivelet kirkaisten kallioon, liu'utaan kalliota alas uimapuvun takamus nypyille hankautuen, revitään märkä uimapuku päältä pois, ei tänne varmaan kukaan eksy, kiivetään alasti mäntyyn ja tuijotetaan merelle puolihullusti vihellellen, kuvitellaan että puhutaan lokkien kieltä koska tullaan niiden varjojen hipomaksi, eikä tulla sisään vaikka sataisi tai tulisi täysikuu? Kesällä ei ole balettitunteja, pianotunteja, ratsastustunteja. Saa tehdä, mitä tahtoo. Vetelehtiminen ei ole viatonta eikä paikallaanolevaa. On kai liikaa toivoa, että äkisti aikuistuisi ja toteaisi, että pitää nukkekotileikistä ja leipomisesta.\nJos siihen ei ole kyennyt ollessa viiden, tai yhdentoista, tai yhdeksäntoista, tai kahdenkymmenenviiden, miten siihen kykenisi äkisti ja täysin valmistautumatta kolmekymmentävuotiaana?\nHalaus,Veloena at 09:56 7 asiaa\nHalaus,Veloena at 16:50 0 asiaa


Uutismedia | Hilla Group Oyj\nPaino- ja jakelupalvelut\nArvot ja toiminta-ajatus\nKaikki 25 lehteämme ovat alueemme tehokkaimmat kanavat ilmoittajille, koska ne tavoittavat keskipohjalaiset tehokkaasti. Luotettavan sisällön matkassa myös markkinointiviestit erottuvat edukseen. Painettujen ilmoitusten lisäksi käytössäsi ovat digitaaliset kanavat ja tarvittaessa myös markkinointipalvelut – kaikki saman katon alta Hilla Groupilta.\nLue lisää mediamyynnin palveluista\nAidosti alueellista ja paikallista sisältöä tiedonjanoisille\nHilla Groupin mediat tuottavat laadukkaita paikallisia sisältöjä ja monikanavaisia mainonnan ratkaisuja konsernin lehtiin sekä niiden digitaalisiin kanaviin. Kiinnostavat uutiset, taustatiedot ja elämykset löytävät lukijansa niin printin, verkon kuin mobiilin välityksellä.\nAvaimet käteen -palvelulla avajaistapahtumalle tuhansia silmäpareja\nBest Glass Oy:n uusi tuotantotila avattiin näyttävästi Nivalassa toukokuun alussa. KPK Yhtiöt toteutti tapahtuman avaimet käteen -periaatteella, joka kattoi tapahtumatuotannon suunnittelun ja käytännön toteutuksen lisäksi myös tapahtumamarkkinoinnin.\nPL 45, 67101 Kokkola\nMediakulma, Rantakatu 10\n020 750 4400\nma–pe klo 8–16\nVäärinkäytösten ilmoituskanava - Whistleblow\nTietosuojaseloste ©2022 Hilla Group Oyj\nHilla Group Oyj on alueensa suurin monimediatalo. Liiketoiminta-alueitamme ovat julkaisupalvelut, paino- ja jakelupalvelut, mainos- ja markkinointipalvelut sekä ohjelmistopalvelut.


Järvikatu 1 as, Torkinmäki, Kokkola (51.5 m2) - OP Koti\nJärvikatu 1 as, Torkinmäki, Kokkola\nVelaton myyntihinta 82 000 € Myyntihinta: 81 842 €\nKeskustan välittömässä läheisyydessä saunallinen kaksio luhtitalon ensimmäisessä kerroksessa. Tässä kodissa on olohuone ja keittiö ovat yhtenäistä tilaa, josta on käynti etelä suuntaan olevalle terassille.\nSijainti on loistava, sillä palvelut ja Kampus-alue ovat kaikki kävelymatkan päässä. Taloyhtiö on hyvin hoidettu.\nTästä loistavalla sijainnilla oleva asunto omaan käyttöön tai sijoitusasunnoksi. Asunto vapautuu nopeastikin. Esittelemme tätä kotia yksityisesittelyin. Tervetuloa tutustumaan!\nJärvikatu 1 as, 67100 KOKKOLA\n81 841,83 €\nSauna, sähkökiuas, kylpyhuone, suihku, peilit, kaapit, pesukoneliitäntä, lattialämmitys kph:ssa (sähköllä), kiinteät valaisimet.\nKeittiö: Seinät: tapetti, lattia: laminaatti. Olohuone: Seinät: tapetti, lattia: laminaatti. Makuuhuone 1: Seinät: tapetti, lattia: laminaatti. Sauna: Seinät: paneli, lattia: muovimatto. Kylpyhuone: Seinät: laatta, lattia: laatta. Tuulikaappi: Seinät: tapetti, lattia: vinyyli.\nAsunto Oy Kokkolan Järvikatu 1\nOP Koti Pohjanmaa Oy LKV, Isännöinti Kokkola\nKaapeli-TV, mahdollisuus autopaikkaan, häkkivarasto\n2003 Vesikatteen uusiminen, 2006 parvekeovet, 2008 kaukolämpöliittymä, 2009 julkisivumaalaus, 2011 kellarin rappujen katoksen rakentaminen, 2012 ikkunapuitteiden maalaus, 2013 ilmastointikanavien puhdistus, sadevesijärjestelmän saneeraus, 2015 pihaistutukset, 2017 uusittu ikkunat, 2018 uusittu ulko-ovet, 2020 parvekkeiden lattioiden pinnoitus. 2021 julkisivujen ja sokkelin maalaus.. Asunnon remontit: 2021 tuulikaapin lattia uusittu. Liesituuletin ja astianpesukone uusittu.\nKunnossapitotarveselvityksen mukaan: puhelinjärjestelmä, antennijärjestelmä 2020-2025.


Aina ei ole helppoa – selvanakijantaikaa.fi\nJos joku asia on tarkoitettu olemaan olemassa, se tulee aina uudelleen ja uudelleen takaisin. Joskus päämäärät ja unelmat toteutuvat niin helposti, kuin näkymätön käsi olisi työskennellyt puolestasi, Kun näin tapahtuu, sanot varmaan, että sen oli tarkoituskin tapahtua näin.\nToisaalta, kun unelmat ja tavoitteet vaativat valtavaa ponnistelua, saatat ajatella, ettei unelmaasi ole tarkoitettu olemaan olemassa. Kuitenkaan vaikeudet eivät välttämättä ole merkki siitä, ettei unelmiasi olisi tarkoitus saavuttaa. Päinvastoin haasteet ja hankaluudet tielläsi ovat tärkeitä osia koko elämää.\nKun kaikki sujuu helposti, siunaat varmaan maailmankaikkeutta ikään kuin enkelten joukko ohjaisi tai tukkisi sinun jokaista askeltasi. Kun asiat taas ovat kovia, tunnet olosi hylätyksi. Ja kuitenkin tosiasia on, että sinua siunataan molemmissa tilanteissa. Tuki on aina läsnä.\nSaattaa olla, että tukijoukot valitsevat ajan, jolloin on hyvä vetäytyä ja sallia sinun oivaltaa ratkaisu ja silloin asiat tuntuvat vaikeilta. Mutta noista vaikeuksista opit ja kasvat jollain erityisellä tavalla. Mikä tyytyväisyyden tunne valtaakaan sinut, kun onnistut selättämään haasteen.\nItseluottamuksesi kasvaa ja kykysi kestää ja pitää yllä toivoa tämän testin aikana. Oikeastaan testaat itse itseäsi. Katso sisimpääsi – vastaus on siellä. Jos jonkun idean on tarkoitus toimia, se tulee uudelleen ja uudelleen eteesi ja silloin voit edetä haasteesta huolimatta, koska tiedät, sen on oltava olemassa.


PERHEKERHO - Sisustuskirjat\n- KUVAAJAN JA KERTOJAN LIITTO\nKeväällä iskee into muuttaa sisustusta, vähintäänkin verhot pitäisi vaihtaa. Uutta intoa ja ideoita saa sisustuskirjoista!\nSisustussuunnittelija Anu Jokelan Suomalainen sisustuskirja (Otava) on kotimaiseen makuun sopiva teos. Maanläheiset sävyt, pehmeät linjat ja perinteinen tyyli on kunniassaan. Kirjan kylpyhuoneosio on erittäin tyylikäs. Joka huoneen sisustusehdotelmat huokuvat harmoniaa.\nJokela antaa käytännön vinkkejä moneen huomaamattomaan ja turhalta tuntuvaan asiaan. ”Opettele luopumaan!”, hän sanoo. Sepä se, miksi pitäisi hamstrata tavaraa ja omistaa vain omistamisen halusta? Jeppe Tuomaisen eleettömän rauhalliset valokuvat ovat nautinto katsoa. Tunnelma näkyy!\nEurooppa totisesti yhdentyy\nKuvan ja sanan yhteensopivuus korostuu myös englantilaista alkuperää olevassa Kodin sisustuskirjassa (Otava, 2004). Englantilaiset ovat ottaneet kirjaan paljon yksityiskohtia, kuten esimerkiksi kirjahyllyt, ikkunat ja tyynyt. Lattioihin perehdytään hartaasti ja oma lukunsa on myös lastenhuoneille, työhuoneille ja eteisille.\nPerinteistä englantilaista sisustamista ei esitellä. Poissa ovat helmalakanat, ruusukuviot ja Laura Ashley! Ikävä kyllä sisustuskin taitaa muuttua niin globaaliksi ilmiöksi, että huushollimme alkavat muistuttaa yhä enemmän toisiaan. Paras siis suosia suomalaista erottuakseen massasta?!\nVertaa.fi: Kirjoita kirjan nimi tai osa siitä, esim. "Pariisi" kategoriaan "kirjat" . Saat hintavertailun sekä linkit tilausta varten kaikista Pariisi-aiheisista kirjoista.


Printed floral cushion coral/black 50 x 50 cm - Cilla's\nKirkkaan korallinvärisiä kukkia mustalla pohjalla\nTyyny tuo värikkään kukkaloisteen kotiisi\nTaustapuoli on lämpimän sitruunankeltainen\nPrinted floral cushion coral/black 50 x 50 cm määrä\nOsastot: ALE, HK Living, Kodin tekstiilit, Sisustus, Tyynyt ja torkkupeitot Avainsanat tuotteelle Hk living, kukkatyyny, printtityyny\nTuo ihanan värikäs kukkakimppu kotiisi tyynyn muodossa! Neliönmuotoisessa printtityynyssä on ihanan kirkkaita korallinvärisiä kukkakuvoita mustalla pohjalla. Tyynyn takapuoli on lämpimän sitruunan sävyinen. Tyynyssä on sisäänommelty vetoketju. Tyynyn koko on 50 x 50 cm ja hinta sisältää sisätyynyn. Materiaali on: etuosa 100% polyesteri ja takaosa 100% puuvilla.\nKirjoita ensimmäinen arvio tuotteelle “Printed floral cushion coral/black 50 x 50 cm” Peruuta vastaus


Hotellit Seminary Park | Hotellitarjoukset | Hotels.com\nHotellit lähellä Seminary Park – Guayaquil\nHotellit – Seminary Park\nEtsi hotelleja kohteessa Seminary Park\nEtsitkö hotellia kohteessa Seminary Park?\nHotels.com voi auttaa sinua löytämään parhaat hotellit kohteessa Seminary Park.\nAutamme sinua löytämään täydellisen huoneen kohteesta Seminary Park, Ecuador, sillä avullamme voit verrata eri hotelleja helposti (mukaan lukien suositut ketjuhotellit). Tällä hetkellä kohteen Seminary Park suosituin hotelli on HOSTALING GUAYAQUIL. Sinne on tehty 5 varausta edellisen tunnin aikana.\nKun varaat yöpymisen Hotels.comin kautta, voit myös ansaita ilmaisia palkintoöitä liittymällä Hotels.com Rewards -kanta-asiakasohjelmaan. Ohjelma on ilmainen, ja liittymiseen menee vain kaksi minuuttia, ja kun olet yöpynyt 10 yötä, saat 1 palkintoyön ilmaiseksi*. Joten viikonloppumatka kohteeseen Seminary Park voi olla ensimmäinen askel kohti ilmaista hotelliyötä.\nMiksi kannattaa varata majoitus kohteessa Seminary Park Hotels.comilta?\nAutamme sinua löytämään täydellisen huoneen mihin tahansa tarkoitukseen. Löydät palvelustamme 90 hotellia kohteessa Seminary Park. Vertaile hotelleja nopean ja helpon hotellihaun avulla. Voit myös rajoittaa hakutuloksia näillä ehdoilla:\n- kohteen Seminary Park alueet\n- kohteen Seminary Park nähtävyydet\n- 2894 Hotels.com-asiakkaiden arvostelua yöpymisestä kohteessa Seminary Park\n- saatavilla olevat päivät - tarkat tiedot ja kuvat - tarkat kartat, joista näet hotellien sijainnit sekä lähimmät julkisen liikenteen palvelut ja turistinähtävyydet kohteessa Seminary Park.\nKaikki hotellien erikoistarjoukset kohteessa Guayaquil, Ecuador\nViime hetken hotellitarjoukset kohteessa Guayaquil, Ecuador


Lapsuus on menetetty vain kerran - valokuva antaa arvoa ja armoa | Yle Uutiset | yle.fi\nLapsuus on menetetty vain kerran - valokuva antaa arvoa ja armoa\nKun sosiaalikasvattaja Miina Savolainen työskenteli lastensuojelussa, hän ajatteli, että tärkeämpää työtä ei ole olemassa.\n- Sellaisen lapsen haavat ovat syviä, joita on sanallisesti piiskattu. Sanoilla ei aina voi tavoittaa sosiaalityön ydintä; alemmuuden kokemukset ja tunteet ovat abstrakteja asioita, joita on vaikea kertoa ulos. Monella kovia kokeneella lapsella on kokemus omasta näkymättömyydestä. Silloin sanat eivät voi toimia, ja samalla koko työltä putoaa pohja.\nTästä oivalluksesta alkoi valokuvaprojekti "Maailman ihanin tyttö", jonka aikana Miina Savolainen kuvasi lastenkodissa olevien tyttöjen haurasta matkaa kohti aikuisuutta ja itsensä hyväksymistä. Kuvien takana on yli 200 000 ajokilometriä, 70 000 filmiruutua ja kymmenen vuotta.\nLapsuus on menetetty vain kerran ja sitä ei saa koskaan takaisin.\nVoimauttavan valokuvan näyttelyt ovat koonneet kotimaassa yli 80 000 kävijää ja kirja on Suomen kaikkien aikojen menestynein valokuvakirja.\nMiina Savolaisen työ on antanut kasvot hylkäämistä ja arvottomuutta kokeneille lapsille ja nuorille.\n- Sen olen työssäni huomannut, että kärsimys ei jalosta ketään. Lapsuus on menetetty vain kerran ja sitä ei saa koskaan takaisin.\n- Huonoista kokemuksista jää valtava vaje, jonka paikkaamisessa menee usein koko aikuiselämä. Nämä ovat valtavan suuria asioita, muistuttaa Miina Savolainen.\nTunteiden siivouksella siistiä sisätyötä\nVaikeissa oloissa kasvaneiden lasten ja nuorten auttaminen on rankkaa työtä, jota vaivaavat resurssipula ja isot asiakasmäärät. Koska tulevaisuus ei lupaa lisää tekeviä käsiä, tarvitaan ajattelun muutosta.\n- Nyt tarvitaan eettistä ja laadullista kehittämistä. On hyvä ymmärtää, että kurjuuden ketju voi olla pitkä, ja omien vanhempienkin oma osa on usein ollut huono.\nLapsen täytyy jostakin saada kokemus siitä, että hänen rakkautensa ja olemassaolonsa on tärkeä edes jollekin.\n- Jos lapselta on puuttunut arvostava peili itselle, ei ole myöskään kykyä toimia vastavuoroisesti toisten kanssa. Lapsen täytyy jostakin saada kokemus siitä, että hänen rakkautensa ja olemassaolonsa on tärkeä edes jollekin, ja sen täytyisi näkyä hoitotyössä. Lapsen ja nuoren täytyy saada kokemus siitä, kuinka voi omalla olemassaolollaan olla tärkeä edes yhdelle ihmiselle.\n- Hoitotyössä ajatellaan usein, että on helpompi siivota tunteensa pois ja tehdä "vain työnsä". Uskon, että se, joka uskaltaa välittää ja näyttää myös tunteensa, tekee työnsä helpommaksi myös itselle. Kohtaaminen saa jättää jäljen, ja sen voi sanoa. Tavallinen kohtaaminen koulussa opettajan ja oppilaan välillä - olipa se hyvässä tai pahassa - on osa lapsen identiteettityötä ja tärkeä osa sitä. Näiden tilanteiden merkitystä ja lapsen katsomista arvostavassa ja kunniottavassa valossa ei voi liikaa korostaa, sanoo Miina Savolainen.\nArvokkuus ei kasvassa tyhjässä\nVarsinkin lastensuojelutyössä erilaiset neuvottelutilanteet ovat täynnä valta-asetelmia ja valmiiksi luotuja ennakkokäsityksiä.\n- Valmiit diagnoosit vievät jo aluksi pohjan siltä, että asiakas saisi olla oman tarinansa päähenkilö ja kertoa mitä tarvitsee ja haluaa. Päähenkilön pitäisi saada kertoa mikä on merkityksellistä ja mitä tapahtuu.\n- Ammattilaisen pitäisi kyetä tarjoamaan asiakkaalle arvostava peili ja hyväksyvä katse, jonka suojissa asiakas voi edetä. Ilman arvokkuuden tunnetta ihminen ei voi elää, eikä kenenkään arvokkuus kasva tyhjässä, lataa Miina Savolainen.\nJos ihmisellä ei ole arvokkuuden tunnetta, hän voi kääntää sen sisäänpäin ja turvautua itsetuhoisuuteen ja masennukseen. Arvottomuus voi näkyä myös ulospäin väkivaltana tai toisten ihmisten alistamisena ja lyttäämisenä , muistuttaa Miina Savolainen.\nMaailman ihanin tyttö -kotisivut\nKotimaailmiötlapsetlapsuusLapset ja nuoretLastensuojelujärjestötsairaanhoitajatperheetitsetuhoisuuslastenkoditlastenhuoltososiaalityösosiaalipalvelutköyhyys ja sosiaaliturvanuoretkotimaamasennus


Tuusula - Erillistalo - Pylväsmännynkuja 3 - Bo LKV\nPylväsmännynkuja 3, Lahela, Tuusula, 127,0 m2, erillistalo, #9416960\nOmassa talossa  helposti ja vaivattomasti!\nOlette lämpimästi tervetulleita tutustumaan tähän kotiin  lähden mielelläni kanssanne vierailulle myös yksityisnäytöin.\nAlue Tuusula, Lahela, 04300\nOsoite Pylväsmännynkuja 3\nKoko 127,0 m2\nAsuinpinta-ala 127,0 m2 (127,0 m2)\nLisätietoja pinta-alasta Lisäksi kunkin huoneiston hallintaan kuuluu merkitty piha-alue. Isännöitsijäntodistuksen mukainen. Yhtiöjärjestyksen mukainen.\nKeittiön kuvaus, lisätiedot ja varustus Kaunis, vaalea keittiö, joka yhdistyy olohuoneeseen. Oivallisena tilanjakajana toimii käytännöllinen saareke.\nKeittiön varustus: jääkaappi, pakastin, astianpesukone, keraaminen liesi, liesituuletin.\nPesutilojen kuvaus, lisätiedot ja varustus Pesutilojen varustus: 2 x suihku, pesukone, kuivausrumpu, pesukoneliitäntä, lattialämmitys\nWC-tilojen kuvaus Alakerran wc:n varustus: peilikaappi, allaskaappi, bidee-suihku, wc-istuin\nYläkerran wc:n varustus: suihku, suihkuseinä, peilikaappi, allaskaappi, bidee-suihku, wc-istuin, lattialämmitys, lattiakaivo\nSaunan kuvaus, lisätiedot ja varustus Ikkunallinen sauna, jossa sähkökiuas\nMakuuhuoneen kuvaus, lisätiedot ja varustus Asunnossa on tällä hetkellä 3 makuuhuonetta. Halutessasi voit näppärästi rakentaa yläkertaan yhden makuuhuoneen lisää.\nOleskelutilojen kuvaus, lisätiedot ja varustus Osittain kahden kerroksen korkuinen olohuone on valoisa ja ilmava. Olohuoneesta käynti ulkoterassille.\nMuut tilat Eteisessä peilipintaiset liukuovikaapistot.\nMolemmissa kerroksissa erilliset vaatehuoneet.\nMuutostyöt huoneistossa Ilmalämpöpumpun asennus\nYhtiön nimi Asunto Oy Tuusulan Sydänkäpy\nTontin koko 5 092,00 m2\nTehdyt korjaukset ja remontit 2017 ilmastointikanavien nuohous\nTiedossa olevat tulevat korjaukset/remontit 2019 - 2024\n-patteriverkoston tasapainoitus ja säätö\nKiinnitykset 1 511 000,00 €\nIsännöitsijä Pauli Ristola\nYhtiövastike yhteensä 381,00 €/kk\nMuut maksut / lisätietoa maksuista - Lämmityskulut sisältyy yhtiövastikkeeseen.\n-Vesimaksun ennakko 15,-/hlö/kk. Vesimaksu tasataan kerran vuodessa kulutuksen mukaan.\n-Huoneistokohtaisten piha-alueiden hoitamisesta ja siitä aiheutuvista kustannuksista vastaa huoneiston hallintaan oikeuttavien osakkeiden omistaja.\n-Yhtiön asuinhuoneistojen ja osakashallinnassa olevien muiden tilojen rakentamisvaiheen aikaisiin rakennussuunnitelmiin kuulumattomien osakkeenomistajien asentamien tai asennuttamien rakenteiden ja rakennelmien osalta on korjaus-, kunnossapito-, huolto-, vahinko-, ja muu vastuu kyseisen huoneiston hallintaan oikeuttavien osakkeiden omistajalla.\nMyyntihinta 359 000,00 € (2 826,77 €/m2)\nVelaton hinta 359 000,00 € (2 826,77 €/m2)