2/ AUDIOVISUAALISEN KULTTUURIN EDISTÄMISKESKUS REMIX. kulttuurinen kierrätys - PDF\n2/ AUDIOVISUAALISEN KULTTUURIN EDISTÄMISKESKUS REMIX. kulttuurinen kierrätys\nDownload "2/09 2.10.2009 AUDIOVISUAALISEN KULTTUURIN EDISTÄMISKESKUS REMIX. kulttuurinen kierrätys"\n1 2/ AUDIOVISUAALISEN KULTTUURIN EDISTÄMISKESKUS REMIX kulttuurinen kierrätys\n2 Sisältö 3 Pääkirjoitus 4 Herman Raivio: Jatkuvassa kierteessä 8 Heidi Tikka: Remix 42 Taru Elfving: Pohjoinen aalto 44 Maria Bregenhøj: Veeti ja pavunvarsi 46 Kimmo Taavila: Navigointia 2AVEK-lehti 2/2009 Kansi: Jäävuoren varjoon, ohj. Antti Seppänen, Illume Oy, 2009 PAAKKANEN 12 Pekka Kantonen: Uudelleen katsomisen ahdistavuus 16 Jöns Hallanaho: Oman elämänsä bricoleur 20 Sami van Ingen: Suurin, jännittävin ja sensaatiomaisin koskaan toteutettu liikkuvan kuvan sarja 23 Mika Taanila: Elokuva on. 24 Juha Huuskonen: Mediataiteen luova tuottajuus 27 Tuomo Tammenpää: Vapaata rautaa 29 Hannes Vartiainen, Pekka Veikkolainen ja Sanna Vuorinen: Hanasaari A 34 Antti Seppänen: Ostin elämän kirpputorilta 38 Reetta Karppinen: Liikkuvan kehon arkkitehti 40 Juho Gartz: Tati oli toista maata 48 Jussi Oroza ja Aija Salovaara: Tarinateltta 50 Kari Yli-Annala: Videoex 52 Kirsi Reinola: Jälleen kuolemantapaus Venetsiassa! 54 Heikki Jokinen: Lyhyttä ja dokumenttia maailman festivaaleilla 58 Kyylä: Pedagogiikkaa 60 Virve Indrén: Media-ohjelman hankekehittelyn hakukierros julkaistu 61 Pekka Rislakki: Piraattipuolueko edistystä? 62 Sam Inkinen: AVOD 64 Lyhyesti 68 Valmistuneita tuotantoja 70 Tukipäätökset kevät 2009\n3 Toilet, Jari Haanperä, 2009 Avek-lehti julkaisija AVEK/ Kopiosto ry Hietaniemenkatu 2, Helsinki puh fax kopiosto.fi, kopiosto.fi/avek Juha Samola (päätoimittaja) Pekka Rislakki (vastaava) Maria Bregenhøj (toimittaja) Erja Mäki-Iso (toimitussihteeri) ISSN taitto: Tiina Paju KARAOKE-KULTTUURI Otsikko on kierrätystä Tommi Tabermannilta, joka esitteli Karaoke-talouden käjien sanan- tai tiedonvapauden kaventumisesta. Miten vaa- Lisämausteensa keskusteluun on tuonut pelko kuluttasitteen tekijänoikeuspäivän ( ) puheenvuorossaan. Termi on oikein sattuva la vapaa oikeus lainata tai monistaa toisilleen musiikkia, petimus siitä, että digitaalisenakin aikana kuluttajilla pitää ol- kuvaamaan kulttuurin tilaa, jossa kukaan lejä ja elokuvia (Juha-Pekka Raaste, HS ) voidaan yhdistää vaatimukseen, että tiedon pitää olla vapaata? Missä ei enää kehitä mitään omaa, vaan kaikki on lainaa toisilta. Luovuuden tilalle on tullut tekninen nokkeluus, eikä luova tekeminen enää elätä. Yhteiskuntaan, jossa jän toimeentulosta on painottunut kysymykseksi sananva- vaiheessa keskustelu tekijänoikeuksista ja yksittäisen teki- tällainen talous on vallalla, on jo kehitetty sopiva puoluekin, paudesta? Tässä täytyy olla kyse jonkinlaisesta globalisaation Piraattipuolue. Puolueen menestys Ruotsin keväisissä eurovaaleissa on hämmentävä; se nousi maan neljänneksi suurimtaan edelleen valtaosassa maailman maista, mutta ei tämän mukanaan tuomasta ajatusharhasta. Sananvapautta rajoitemaksi puolueeksi ja sai yhden euroedustajan. Ihmisten täytyy nykyisin olla vieraantuneita politiikasta kokeakseen, et- meillä aina saanut levittää suhteellisen vapaasti, omia ajatuk- pitäisi vaikuttaa meillä käytävään keskusteluun. Tietoa on tä tällaiset lyhdyt pimeinä ajavat yhden asian puolueet - joiden poliittisesta agendasta ei tiedetä mitään - vastaavat heipaasti harrastaa. Mutta mitä tekemistä sananvapaudella meisiaan on voinut tuoda julki, samoin itseilmaisua on voinut vadän käsityksiään yhteisten asioiden hoitamisesta. Politiikka dän kulttuurissamme on musiikin, elokuvien yms. lähettämisellä satana kopiona kaverin kavereille? Ja milloin viihteestä on muuttumassa, samoin sen seuraaminen. Blogit ja netti tekevät siitä ainakin haasteellista. Toivottavasti politiikan tutkijat ovat heräillä. rästä käännöksestä? Tieto kuten kulttuurikin vaatii ke- on tullut tietoa? Vai onko kyse vain informaatio-sanan vää- Kulttuurit kehittyvät vuorovaikutuksessa toisiin kulttuureihin. Kierrätys kuuluu kulttuuriin oli sitten kyse ideoispaata vaihtoa ja kumuloitumista, mutta kyse ei voi olla siitä, hittyäkseen esitetyn ajatuksen testaamista, toistamista, vata, teoksista tai tavaroista. Ideoita lainataan, muokataan ja että sen varjolla kenellä tahansa on oikeus vapaasti jaella kenen tahansa teoksia. kehitetään. Muutos voi olla alkuperäistä ideaa tai teosta kunnioittava tai pilkkaava, uudistava tai pelkästään kommentoiva. Lainaaminen voi mennä myös äärimmäisyyksiin, jolloin si olla sen varmistaminen, että sellainen luovuus edelleen Keskustelussa digiajan tekijänoikeuksista pääasia pitäi- toisen idea esitetään omana. Rajankäynti, jolloin lainaaminen muuttuu varastamiseksi tai kunnioittava varioiminen freelancepohjalta suuryritysten ulkopuolella. turvataan, joka tarjoaa tekijälleen elinmahdollisuuden myös pelkäksi plagioinniksi, ei ole yksinkertaista, vaikka äärita-loppuupaukset erottuvatkin. Tarantino esimerkiksi on ilmoittanut on hyvä muistuttaa, että Suomessa kuten lähes kaikkialla Euroopassa on varastavansa kaikista joskus näkemistään elokuvista, mutta voimassa erinomainen järjestely, joka ottaa tuntuisi köyhältä syyttää häntä pelkäksi kopioijaksi. huomioon sekä tekijöiden että kuluttajien Nykyisessä keskustelussa tekijöiden ja kuluttajien oikeuksista sekoitetaan kaksi asiaa. On kulttuurista kierrätys- intressit. Hyvitysmaksujärjestelmä täytti kesällä 25 vuotta (syntymäpäivä oli 15.6.). Järjestelmä mahdollistaa sen, että kukin voi kotonaan kopioida tä esim. sävellysten, näytelmien uudelleen sovituksesta musiikin tai kuvien sämpläämiseen tai elokuvien remakeihin. mitä haluaa tietokonepelit ja muu softa poislukien omaan Ja sitten on ammattimaista piratismia. Muunkin luvattoman ja lähipiirinsä käyttöön. Tekijät saavat kopioinnista korvauksen. Järjestelmä on meillä toiminut hyvin, mutta vaatii nyt kierrättämisen motiivit ovat lähinnä taloudellisia, jos ne eivät liity välinpitämättömyyteen, laiskuuteen tai johonkin pientä säätöä. Hyvä olisi aloittaa kopiointilaitteiden (tallennusalustojen) nopean teknisen kehityksen ottamisesta huo- vähän hämäräksi jäävään alakulttuurin käyttäytymiskoodistoon.tabermannilla oli jälkimmäiseenkin osuva ilmaus: nämä kierrättäjät eivät käy marjassa tai sienessä, eivät kalasta mioon maksun piirissä olevista laitteista säädettäessä. eivätkä metsästä, mutta katsovat oikeudekseen käyttää jokamiehen oikeuksia verkossa. Juha Samola\n4 Vanhan kierrätys alkaa olla taiteentetekemisessä jo vanha vitsi. Koko kulutuskulttuuri perustuu kierrättämiseen, mutta sitä esiintyy yleisemminkin yhteiskunnassa. Se voi olla ironista leikittelyä tai surullista katumustyötä tai molempia samaan aikaan. Yhä useammat kierrättävät viihdetiedostoja lataamalla niitä ilmaiseksi verkosta. Joku joutuu kuitenkin aina maksumieheksi. Herman Raivio Kirjoittaja on vapaa toimittaja JATKUVASSA KIERTEESSÄ Internetissä sana on vapaa, mutta onko informaatio? Filosofi Tuomas Nevanlinnan mukaan internetissä kukkii informaatiokommunismi, informaation tasa-arvoinen jakaantuminen. Tieto ei ole verkossa varsinaisesti kenenkään yksityisomaisuutta. Verkossa oleva tieto ei kulu käytössä, vaan päinvastoin lisääntyy ja kasaantuu; kommunikaatiossa ja yhteiskunnallisessa vuorovaikutuksessa. Tietoa voidaan käyttää yhä uudelleen, mutta silti sen haltija ei menetä tietoaan, filosofi Jussi Vähämäki kirjoittaa. Verkon käyttäjien ulottuvilla on myös tietoa, joka ei ole vapaata: kaupallinen viihde. Se on vapaata vain vertaisverkoissa, jotka välittävät maksullista informaatiota musiikkia, elokuvia ja pelejä ilmaiseksi. Käyttäjät latavaat ja heiltä itseltään ladataan tiedostoja vertaisverkon kautta. He muodostavat salatun yhteisön, joka pitää käynnissä valtavaa vaihtorinkiä. Mieleen tulevat antropologi Marcel Maussin kuvaukset primitiivisestä vaihtojärjestelmästä. Siinä tavaroita saadaan ja annetaan eteenpäin, kierrätetään niitä. Kaikki osallistuvat yhteisössä tavaranvaihtoon ja onnistunut vaihtoakti kasvattaa yhteisön jäsenen mainetta. Nykyaikaisessa tiedostojen vaihdossa tiedostot jäävät eteenpäin siirrettäessä samalla itselle. Tieto ei puolitu jaettaessa, kuten Nevanlinna luonnehtii informaatikommunismia. Jos tiedostojen välittäjä saa jostain prestiisiä, niin ehkä siitä, miten laajat ja laadukkaat valikoimat hänellä on. Tiedostojen lataus ja välitys on kuitenkin laitonta, koska siinä rikotaan tekijänoikeuksia, ja taiteilija menettää tuloja. Se ei vain tunnu laittomalta. Tiedostojen lataaja saattaa selitellä itselleen, että taiteilija tekee töitä lähinnä taiteellisen ambitionsa takia, ei ansaitakseen elantonsa. Siksi viihdetiedostojen lataaminen ei vahingoita ketään, ajatellaan. YLE:n toimitusjohtaja Mikael Jungner laittoi YouTubeen videon, jossa hän tunnusti rakkauttaan vaimolleen. Videossa Mikael ja Maria hymyilivät lehtien kuvissa ja kotivideopätkissä ensin erikseen, sitten yhdessä. Taustalla soi Frankie Goes to Hollywoodin kappale The Power of Love. Jungner unohti videolla muutakin kuin tyylitajun: tekijänoikeusmaksut laulun tekijälle. Jos edes YLE:n toimitusjohtaja ei tiennyt rikkoneensa tekijänoikeuslakeja, miten sitten keskivertokuluttajat vastaavissa tapauksissa? YouTubea ylistetään foorumina, jossa kansalaisaktiivisuus kukoistaa. Aktiivisuuden kääntöpuolena ovat höllentyneet rajat laillisuuden ja laittomuuden välillä. Se on kuitenkin toisarvoista niin kauan kuin omalle kotivideolle pitää väen väkisin saada yleisöä. Ihmiset ovat nykyään valmiita rikkomaan vaikka lakeja saadakseen ilmaista itseään. Ehkä se koetaan urheaksi toiminnaksi. PIRAATIT VERKOILLA 1980-luvulla kiellettyjen kauhuelokuvien keräilijät hankkivat aarteensa kopioina, piraatteina, niiden välittäjiltä. Elokuvien haaliminen oli salamyhkäistä ja siksi jännittävää puuhaa. Välittäjät olivat epäluuloisia, eikä syyttä. Joskus he narahtivat laittomien elokuvien myynnistä. Laitonta oli siis nimenomaan se, että joku tienasi suttuisilla elokuvakopioilla luvulla piraattielokuvia alkoi löytyä suurkaupunkien toreilta, ensin videoina, sitten dvd-muodossa. Silloinkin niistä maksettiin. Nyt kaiken saa verkosta ilman, että raha vaihtaa omistajaa. Laillista se ei ole edelleenkään. 4\n5 Artikkelin kuvat: Missä on Missä?, ohj. Eija-Liisa Ahtila, Kristallisilmä Oy, 2009 Ensimmäisenä vertaisverkkojen laittomaan toimintaan puututtiin amerikkalaisen Napsterin yhteydessä. Tämä tiedonjakelupalvelin suljettiin Viimeisin ennakkotapaus tuli ruotsalaisesta Pirate Bay -vertaisverkkosivustosta. Pirate Bayn ylläpitäjät joutuivat helmikuussa 2009 oikeuteen. Ensin näytti siltä, että Piraatit nauravat koko matkan ulos oikeussalista, mutta toisin kävi. Heidät tuomittiin tekijänoikeusrikkomuksista miljoonien vahingonkorvauksiin ja ehdolliseen vankeuteen. Heinäkuussa saatiin ilmoitus, että Pirate Bay myydään ruotsalaiselle Global Gaming Factorylle 5,5 miljoonalla eurolla. Verkkosivuston toiminta jatkuu, mutta tekijöille jaetaan korvaukset. Ilmainen lataaminen loppuu. Juuri siihen Pirate Bayn idea perustui; ilmaiseen ja vapaaseen tiedonsiirtoon. Idean tueksi perustettiin jopa poliittinen liike, joka sai kesäkuussa edustajan europarlamenttiin. Suomeen Piraattipuolue perustettiin keväällä Piraatti-ideologeilta meni uskottavuus, koska vapauden ideologia myytiin. Maailmanlaajuista ilmaista lataamista se ei kuitenkaan lopeta, koska käyttäjät ovat niin tottuneita siihen. Pohjimmiltaan tiedostojen lataamisessa on kyse kuluttajien laiskuudesta. Paitsi että se on ilmaista, se on helppoa. Se palvelee yleistä teknologista mantraa, jossa kuluttajaa mielistellään sillä, ettei tämän tarvitse nähdä vaivaa haluamansa asian eteen. Teknologiaa tarjoillaan kuluttajille yhä enemmän sinun ei tarvitse -argumentilla. Sinun ei tarvitse kävellä kauppaan asti hakemaan levyä, sitä ei tarvitse tilata mistään, sitä ei tarvitse omistaa fyysisenä objektina. Kohta levyä ei tarvitse edes kuunnella, riittää, kun se löytyy bitteinä omista tiedostokansioista. Samalla helppouden periaattella kaupataan tietenkin myös laillista informaatiota, itunesista voi ladata koneelleen musiikkia euron kappalehintaan jne. Viihdeobjektin hankinnan vaivattomuus tiivistyy kuitenkin juuri laittomassa lataamisessa. Informaation vapautumisesta seuraa sen arvon aleneminen. Toisaalta se on seurannut jo siitä, että informaatiota on nykyään niin paljon. Mitä enemmän informaatiota on, mitä helpompi sitä on saada ja mitä vähemmän se maksaa, sitä vähemmän se merkitsee. Ehkä kuluttajat eivät kuitenkaan etsi informaatiosta merkityksiä, vaan haluvat vain kierrättää sitä, pitää kiertoa käynnissä. TAIDE KIERRÄTYSKESKUKSENA Banksy on englantilainen katutaiteilija, josta on tullut nykytaiteen SE nimi. Tämä entinen graffititaiteilija avasi kesällä 2009 näyttelyn Bristolin kaupunginmuseossa median salamavalojen loisteessa. Toimittaja Anssi Miettinen luonnehti Helsingin Sanomissa taiteilijan tyyliä: Banksy ottaa jotain kaikkien tuntemaa, ja nyrjäyttää siltä niskat. Tästä on esimerkkinä punainen puhelinkioski, britti-ikoni, joka on taitettu kaksinkerroin. Eräässä kuvassa Pulp Fiction -elokuvan John Travoltan ja Samuel L. Jacksonin esittämät hahmot osoittavat katsojaa aseilla. Niiden paikalla vain ovat banaanit. Banksyn taide on poliittista kulutusyhteiskunnan ja kulttuurieliitin pilkkaa, mutta lempeää sellaista. Hän puhuu töissään ympäristön ja eläinten oikeuksien puolesta, koska niin kuuluu nykyään tehdä. Banksy ei suututa ketään, päinvastoin. Hän operoi mainos- tai pikemminin anti-mainosestetiikalla. Banksy on anonyymi henkilö, mutta nimen takana voisikin lymyillä joku mainostoimisto. Banksyn suomalainen versio on taiteilijaduo Riiko Sakkinen ja Jani Leinonen. Heillä oli keväällä\n6 Helsingissä yhteisnäyttely Janin ja Riikon Vapaa maailma. Sakkisen töissä kierrätetään lapsille suunnattuja tuotepakkauksia, joihin on liitetty mainostekstityyliin kirjoitettuja provosointeja. Teoksissa on viittauksia ylikansalliseen talouteen, siirtolaisuuteen ja prostituutioon. Leinonen taas leikittelee kulutustavaroilla, ja hän vaatetti mm. kuvissa pornotähtiä. Banksy ja hänen suomalaiset hengenheimolaisensa muistuttavat pinnalta katsoen Andy Warholia, kuvien kierrätyksen mestaria. Erona on kuitenkin se, että Banksylla, Sakkisella ja Leinosella on liikaa sanottavaa. Banksy, Sakkinen ja Leinonen ovat nokkelia, mutta heidän viestinsä ovat yksiselitteisiä, jopa osoittelevia. Warhol jättää katsojan hämilleen, koska hän ei tunnu sanovan mitään. Warholin kierrättämät kuvat ovat kiehtovalla tavalla tyhjiä, Banksyn, Sakkisen ja Leinosen kuvat taas täynnä merkitystä. Ehkä juuri siksi Warholin kuvat jäävät kulttuuriin kummittelemaan. KÄSKY VARASTAA Mistä kierrätyksessä on kyse? Chambers English Dictionaryn mukaan kierrätys tarkoittaa uudistamista, muutos- tai korjaussarjojen läpikäyntiä, joksikin toiseksi tekemistä. Suomalaisen sanakirjan mukaan kierrättäminen on uudelleen käyttöön antamista ja ottamista, kiertämään panemista. Kierrättäminen on esimerkiksi sitä, että jostakin kulutushyödykkeestä tehdään uusi versio; elokuvasta tulee re-make, musiikkikappaleesta remixaus. Vanha uudistetaan, sille annetaan tuore merkitys. Asiasta tulee uusi, mutta ei kuitenkaan täysin uusi. Elokuvan vanhalle versiolle annetaan vaikkapa uusi loppu tai vanha versio toisinnetaan sellaisenaan, kuva kuvalta, kuten Gus Van Sant teki Hitchcockin Psykolle. Uutta on tällöin vain nykyaikainen tekniikka, jolla vanha toisinnetaan. Kierrätyksestä puhuminen tuo tietenkin mieleen ekologisen kierrätyksen, jossa käyttöobjekti vaihtaa omistajaa, tavara saa uuden elämän. Ekologinen kierrätys on ideologinen vastalause uuden tuottamiselle. Siinä pyritään tuottamisen, mutta myös kulutuksen vähentämiseen. Kulttuurisen kierrätyksen taustalla ei ole samanlaista uuden tuottamisen vastaista ideaa. Kyse on itsetietoisesta eleestä. Taiteentekijät tietävät nykyään yhä selvemmin, että kulttuuri syntyy varkauksista, lainoista, viit-tauksista jo tehtyyn, alluusioista alkuperäiseen ja se tuodaan yhä useammin julki itse taideteoksessa. Se, että taideteos nähdään viittausten kudelmana ja taiteilija perinnetietoisena varkaana, ei ole tietenkään tuore oivallus. Sekään ei ole millään muotoa yllättävää, että taiteilija ilmaisee periaatteen suoraan töissään, korostaa varkaan taitojaan. Uutta on lähinnä sen yleisyys. Varastaminen sallittu! on nykyään melkeinpä käsky. Kierrätys on olennainen osa kulutusteollisuutta. Ajatellaan ikkunan idean muuntumista: ikkunasta tulee tv-ruutu, tietokoneen ruutu, matkapuhelimen ruutu jne. Muutos voidaan nähdä myös evolutiivisena, ei vain vanhan toistona. Kun katsoo ympärilleen, herää kysymys, että mikä ei olisi kierrätettyä. Ihmisten mielipiteet, makutottumukset, tv-uutiset, skandaalit, jopa tunteenilmaisut ikään kuin maailma toistaisi koko ajan itseään rikinäisen levyn tavoin. Mitä meillä olikaan ennen kierrätystä? RETRON JÄLKEEN TULEE UUSI RETRO Muoti perustuu kokonaisuudessaan kierrättämiseen, ilmiasujen ja tyylien kiertoon. Hyvänä esimerkkinä on retro, vanhojen muotien kierrätys. Menneet vuosikymmenet palaavat takaisin Mad Menin kaltaisssa tv-sarjoissa, musiikissa ja vaatteissa. Kesällä 2009 Pori Jazzissa esiintynyt soultähti Raphael Saadiq tuo musiikkiinsa 60-luvun henkeä käyttämällä sen ajan teknologiaa, ja 60-luvun asut ovat aina ajanmukaisia. Aiemmat tyylit voivat palata takaisin myös vain osittain. 80-luvun takista saatetaan ottaa ainoastaan korkeat olkapäät, ei pastellisävyjä. Tällöin kyse on uuden vaikutelman synnyttämisestä, vanhaan tuodaan ripaus uudenlaista. Maailmassa on rajallinen määrä objekteja. Siksi myös kierrätettyä kierrätetään. The Beatles teki aikoinaan The White Album -levyn, joka tunnetaan musiikillisten tyylilajien vaihtelevuudesta. Rap-artisti Jay- Z teki sen innoittamana The Black Album -levyn. Se taas inspiroi DJ Dangermousea tekemään levyn nimeltä The Grey Album. Muodissa ei ole kyse niinkään materiaalisten hyödykkeiden, fyysisten tavaroiden, vaan mielikuvien kierrätyksestä. Muodissa ei kaupata ja kuluteta vaatekappaletta kehoa suojaavana tekstiilinä, vaan vaatetta merkkinä, sosiaalisesti merkitsevänä objektina. Siksi merkit merkitsevät vaatteissa ja siksi muodin mielikuvataso merkitsee kuluttajille, vaikka he eivät sitä myöntäisikään. Miten käy alkuperäiselle objektille, kun sitä kierrätetään, uusinnetaan ja jäljitellään? Kulttuuriteoreetikko Walter Benjamin pohdiskeli taideteoksen auran, eli aitouden ja välittömästi ilmenevän autenttisuuden, katoamista. Hän piti siihen syypäänä teknologiaa ja sen kehittyneitä menetelmiä; monistamista ja kopiointia. Benjaminin mukaan aitous ei pysty enää määrittelemään taidetta, koska alkuperäistä ja kopiota ei voida enää erottaa toisistaan. Voidaanko itse asiassa edes puhua itsestäänselvästä alkuperäisestä asiasta, jota sitten kierrätetään, vääristellään? Mikä on se, joka oli muka ensin? Filosofi Jacques Derridan mukaan alkuperää ei ole koskaan ollutkaan. Alkuperä on vain jälki aiemmasta jäljestä. Jälki on alkuperän alkuperä. KIERRÄTYS KATUMUKSENA Filosofi Jean Baudrillard on kirjoittanut paljon postmodernista, simulaatiosta, ja jonkun verran niihin liittyvästä kierrätyksestä. Hän käsittelee kierrätystä lähinnä immateriaalisen asioiden (ideoiden, aatteiden, ideologioiden) kierrättämisenä. Kierrätyksen ajatukseen hän suhtautuu kriittisesti. Se on osoitus kulttuurin näivetty- 6\n7 Kierrätyksessä on pohjimmiltaan joitain melankolista. Ehkä kyse onkin surutyöstä. misestä, kyvyttömyydestä tuottaa mitään uutta, apeaa puuhastelua vanhojen palasten kanssa. Toisin kuin amerikkalaisfilosofi Francis Fukuyama aikoinaan väitti, historia ei loppunutkaan länsimaisen demokratian voittoon eikä mihinkään muuhunkaan. Baudrillardin mukaan historialle ei ole loppua, koska jäännökset kirkko, kommunismi, demokratia, etniset ryhmät, konfliktit ja ideologiat ovat loputtomiin kierrätettäviä. Mikään, minkä historian uskottiin jättäneen taakseen, ei ole todella kadonnut; kaikki arkaaiset ja anakronistiset muodot ovat tallella, valmiina nousemaan uudelleen esiin. Historia irtautui syklisestä ajasta vain joutuakseen kierrätykseen. Historiasta itsestään on tullut valtava roskapönttö. Postmoderni, yhtenä kulttuurisena aikakautena, on tästä hyvä esimerkki. Sitä luonnehtii menneiden muotojen kierrättäminen, jäännösten ylistäminen, arvon palauttaminen askartelulla (bricolage) ja valikoiva hempeys. Postmodernissa kierrättämistä tehdään sen itsensä takia. Pääasia, että kierto jatkuu, syistä välittämättä. Asioiden pitää pysyä liikkeessä, energian täytyy virrata, koska mikään ei saa kadota. Baudrillardin mielestä se on surullista. Kierrätystä pidetään itsetietoisena leikittelynä menneisyyden muotojen kanssa, mutta entä jos kyse on myös pakosta? Ekologinen imperatiivi käskee kierrättämään kaikki jätteet. Baudrillardin mukaan kulttuurissa on meneillään kaiken meitä edeltäneen loputon tutkiminen. Hän ottaa esimerkiksi maalaustaiteen, joka ammentaa yhä enemmän menneestä. Sen on tarkoitus olla tietenkin ironista, mutta tällainen ironia on nukkavierua, läpinäkyvä yritys olla hauska. Ajatellaan asetelmaa, jossa Manet n Aamiainen ruohikolla -taulun alastonhahmoa vastapäätä on Cezannen Kortinpelaajia. Tämä on Baudrillardin mukaan pelkkää mainosironiaa (vrt. Banksy, Sakkinen ja Leinonen), johon taidemaailma nykyään hukkuu. Kuopion taidemuseossa avattiin heinäkuussa 2009 kiinalaisen maalaustaiteen näyttely Kasvokkain Kiinan kanssa. Työt edustivat Helsingin Sanomiin kirjoittaneen Timo Valjakan mukaan post-sosialistista realismia, jolle on ominaista yhtäältä sarkasmi ja ironia, toisaalta kiinnittyminen menneisyyteen. Niinpä niin. Tällaisessa ironiassa on jotain kaunaista, ja se onkin sukua katumukselle. Se on yritys sovittaa jotakin, mitä ennen tehtiin väärin. Sovitusyritys korostuu erityisesti silloin, kun vanha muoto on moraaliton tai epäkorrekti. Baudrillard ottaa esimerkiksi Ranskan suuren vallankumouksen. Nykyään siitä esitetään hurskas näkemys, joka korostaa ihmisoikeuksia ja väheksyy terroria. Verinen vallankumous on kierrätetty postmodernin intellektuaalisen mukavuuden muotoon. Baudrillard ei tuomitse vallankumouksen brutaalia luonnetta, vaan sen kätkemistä, puhdistamista. Kierrätetty versio haluaa olla ikään kuin parannettu painos vanhasta. Kierrätyksessä yritetään ratkaista aiemman työn asettama ongelma, halutaan sulkea jotain, antaa lopullinen silaus. Ele on turvallisuushakuinen ja siksi hätääntynyt. Sitä paitsi ele on toivoton, koska kierto jatkuu... Kierrätyksessä on pohjimmiltaan jotain melankolista. Ehkä kyse onkin surutyöstä. Kierrätyksestä, menneen muisteluna, ei päästä koskaan eroon, mutta ei myöskään sen jättämästä laimean nostalgisesta jälkimausta. 7\n8 REMIX PAKOPISTEITÄ MEDIATAITEEN MAISEMASSA Globaalin kulttuurin maisemaa on usein kuvattu nopeutetun liikkeen tilaksi, jota luonnehtivat informaatioteknologian ja telekommunikaation uudet muodot, liikennevirrat ja pääoman vapaa liikkuvuus. Globaalissa kuvakulttuurissa sekä kuvien määrän yltäkylläisyys että niiden tihentynyt kierto uusilla teknologisilla alustoilla ovat johtaneet pohdintoihin kuvan muuttuneesta roolista informaatioyhteiskunnassa. On kysytty, miten tulisi ymmärtää kuvan uusia käyttökulttuureita, joissa kuvamanipulaation tai generatiivisen koodin tekniset mahdollisuudet ovat perustavanlaatuisella tavalla muuttaneet käsitystämme kuvan ja todellisuuden välisestä suhteesta. 8\n9 Heidi Tikka Kirjoittaja on AVEKin mediataiteen tuotantoneuvoja ja mediataiteilija. Hän valmistelee TAIK:n Medialaboratoriossa väitöskirjaa mediataiteen tuotantoverkostoista. Artikkelin kuvat: Paris Syndrome, Hanna Haaslahti, 2009 Edelleen on kysytty, miten erilaiset kuvien järjestelmät tuottavat identiteettejä, ja mikä on näiden järjestelmien suhde valtaan. Millaisissa tuotannon ja esittämisen talouksissa rakentuvat aikamme mediakuvastot, ja miten ne toistuessaan vakiinnuttavat kokemusta siitä, millainen on hyväksyttävä tai ylipäätään mahdollinen toiminnan paikka nykykulttuurissa. Tässä yhteydessä on puhuttu siitä, miten erilaiset kuvat ja esittämisen tavat voivat toimia kulttuurisina luonnollistajina vakiinnuttaessaan, mutta myös koetellessaan ja laajentaessaan käsitystä mahdollisen rajoista. On myös pohdittu sitä, miten kuvien valtaan kertoa merkityksellisiä tarinoita vaikuttaa se, että yhä useammat kuva-aineistot ovat monelle jakelualustalle levittäytyviä rajattomasti kasvavia arkistoja. Jos kulttuurimme maisema olennaisesti piirtyy esiin kuvien ja niiden kierron kautta, joutuu nykytaide kysymään, miten asemoitua tähän kuvalliseen nopeutetun liikkeen ja kierrätyksen maisemaan. Miten luoda merkityksellinen suhde kuviin jotka hahmottuvat ensisijaisesti jo nähdyksi tulleina? Millä ehdoin kierrätys ylipäätään voi toimia kiinnostavana taiteellisena strategiana? Ja toisaalta, onko kierrätystä millään tavoin mahdollista ohittaa taiteellisista strategioista puhuttaessa? Détournement 2000 luvulla? Eräänä historiallisena viitepisteenä näille kysymyksille toimii epäilemättä lukujen situationistien käsite détournement, kuvan ympärikääntö, jonka tavoitteena on uudelleenesittämisen ja uudelleenkontekstualisoinnin keinoin tuoda näkyviin kuvien ideologinen viesti. Esimerkiksi Guy Debordin elokuvasta La Société du spectacle erilaisia mediakuvastoja, elokuvia ja mainoskuvia kierrättämällä ja ristiinkytkemällä pyritään tuottamaan kriittinen ja etäännytetty katsomiskokemus. Elokuvan jännite syntyy Debordin ääneen luetuista teeseistä ja kierrätyskuvista ristiinleikkaamalla toteutetusta visuaalisesta retoriikasta. Kaksituhatluvun mediamaisema on olennaisesti toisenlainen kuin Debordin elokuvan valmistumisen aikaan. Tällä on epäilemättä seurauksia paitsi sille, millaisia kriittisiä strategioita nykytaide kykenee omaksumaan suhteessa globaaliin mediakulttuuriin ja sen kuvastojen kiertonopeuteen, myös sille, millaiseksi muodostuu se toiminnan kenttä, jossa taiteellinen työskentely ylipäätään mahdollistuu. On kiinnostavaa panna merkille, että Debordin vuonna 1973 valmistuneen elokuvan merkittävä levityskanava on tällä hetkellä YouTube. Tämä tarkoittaa sitä, että samalla kun elokuvan katsojayleisö on laajentunut radikaalisti, on teoksen katsomiskonteksti myös radikaalisti muuttunut. Perinteisen elokuvan katsomisen rinnalla toimii näytöltä katsomisen käytäntö oheistoimintoineen, joita luonnehtii hypermediaalisuus: monen työpöytäikkunan ja tehtävän rinnakkaisuus. Voidaankin kysyä, olisiko Debord jollakin tavalla muuttanut détournement-strategiaansa, jos hän olisi voinut kuvitella elokuvansa esitystilanteen internetissä. Kierrätyksen käytännöt Seuraavassa haluan keskittyä pohtimaan mediataiteilijan tilannetta globaalissa 2000-luvun mediamaisemassa. Millaisia taiteellisen strategian ja toiminnan paikkoja mediataiteelle avautuu? Yleisesti ottaen audiovisuaalisen median digitaalisuus mahdollistaa notkean liikkuvuuden eri jakelualustojen suhteen. Uskallankin väittää, että älykäs toiminta monimediaympäristössä on keskeinen osa mediataiteilijan ja nykytaiteilijan ammattitaitoa. Audiovisuaalisen mediataideteoksen tekijän on kyettävä hahmottamaan, millä tavoin hänen teoksensa parhaiten toimii erilaisille jakelualustoille optimoituina kokonaisuuksina. Galleriaan sijoitettavan videoinstallaation katselutilanne on olennaisesti erilainen kuin festivaalilevitykseen tarkoitetun videoteoksen. Kysymys ei kuitenkaan ole pelkästään katselutilanteesta, vaan koko siitä logistisesta ja teknologisesta ketjusta, joka tarvitaan teoksen toteuttamiseksi ja esittämiseksi. Monimediallisuudesta on käytännön seurauksia. Mediataiteilijat voivat periaatteessa toimia laajoilla markkinoilla, joilla samasta audiovisuaalisesta aineistosta tuotetaan monikanavainen installaatio gallerialevitykseen, yksikanavainen teos festivaalilevitykseen, numeroitujen valokuvavedosten tai tulosteiden sarja sekä erilaisia julkaisuja katalogin, taidekirjan tai dvd:n muodossa. Samaa materiaalia voidaan myös hyödyntää internetpohjaisilla julkaisukanavilla, sitä voidaan jakaa mobiilisti ja käyttää tehokkaasti näiden eri kanavien markkinoinnissa. Mediataideprojektissa av-materiaalin kierrätys eri julkaisualustoilla saattaa tehokkaasti laajentaa markkinoita ja avata uusia kanavia sekä teosten esittämiseen että teosmyyntiin. Erityisesti jos tuotanto on osoittautumassa kalliiksi, saattaa älykäs projektin segmentointi mediataiteen eri osa-alueille edesauttaa usean rinnakkaisen rahoituskanavan löytymistä. Tällä tavoin ajateltuna kierrätys toimii operatiivisena strategiana, joka mahdollistaa mediataiteilijalle oman toiminnan paikan laajentamisen, kenties useita kohdeyleisöjä ja toimeentulon mahdollisuuksia. Mutta kierrätyksen teemaa voi myös lähestyä toisin kysymällä, millaisin taiteellisin strategioin mediataideteokset kommentoivat globaalia mediamaisemaa: sen kuvastoja, esittämisen käytäntöjä, teknologioita ja niiden historiaa. Millaisin keinoin teokset asettavat mediakuvat ja esittämisen konventiot liikkeeseen? Lähden ajatuksesta, että se mikä teoksissa asetetaan kiertoon, ei enää välttämättä ole kuva. Aion lähestyä kysymystä tarkastelemalla joitakin Suomessa viime aikoina toteutettuja mediataideteoksia. Toiveena on, että kirjoitukseni samalla tarjoaisi ainakin osittaisen näkymän siihen, mitä mediataiteen kentällä tällä hetkellä tapahtuu. Kerronnan tekniikat Ajassa, jossa älykäs, kohderyhmänsä tunteva markkinointi on jo itsestäänselvyys, jossa itseilmaisu, kuluttaminen ja mediakritiikki yhä tiiviimmin kietoutuvat yhteen, ja jossa nykytaide ja kaupallinen media jakavat saman audiovisuaalisen kielen ja sen uudistamisen projektin, joutuu taiteilija kysymään, millaiseen mediapeliin hänen teoksensa osallistuu. Yksi mahdollinen strateginen ele on tarkastelun kohdentaminen yksittäisen kuvan tai kuvaston sijaan siihen, millaisin ehdoin kuvia ja kerrontaa rakennetaan. Juuri valmistuneessa videoteoksessaan Aktivistien rauhanasema Pekka Niskanen tutkii tapoja luoda etäännytettyjä paikkoja poliittisen dokumentin esittämisen käytäntöihin. Teoksessa kerronnallinen jatkumo katkeaa yhä uudelleen, kun kerronnan tekniikka studionäyttämö, bluescreen, kameratekniikka tai taustamusiikin lähde leikataan mukaan kuvaan. Kiinnostavaa on, että samalla kun teos pyrkii alleviivaamaan päähenkilöidensä rakentuneisuutta tuottamalla katkoksia tapaan, jolla henkilöitä esitetään, se myös rakentaa tilallisia jatkumoita olemassa olevien paikkojen ja synteettisten, digitaalisesti tuotettujen paikkojen välille. Teoksen keskeisellä tapahtumapaikalla, Pasilan rauhanasemalla, on vastineensa virtuaalimaailma Second Lifessa. Teoksessa 9\n10 virtuaaliasemalla on performatiivinen rooli. Sen seinät ikään kuin reagoivat aktivistien kertomuksiin. Siten virtuaaliasema pikemminkin osallistuu kerrontaan kuin tarjoaa sille taustan. Tekemällä tilasta aktiivisen toimijan teos tulee rikkoneeksi henkilön ja paikan välisen jatkumon ja ajatuksen siitä, että päähenkilö tai hänen kokemuksensa olisivat yksiselitteisesti paikannettavissa dokumentin luomassa tilassa. Tilan ja kertomuksen välinen suhde muuttuu entistä monimutkaisemmaksi teoksen valmistuttua, kun teos kokonaisuutena kierrätetään takaisin Second Lifeen esitettäväksi sen virtuaalisella rauhanasemalla. Videoteoksessaan Waste Land myös Elena Näsänen tutkii elokuvakerronnan mekanismeja. Ryhmä naisia suunnittelee ympäristöiskua tarkemmin määrittelemättömään tukikohtaan Australian erämaassa. Tarinan dramaturginen kaari sijaitsee pääosin teoksen ulkopuolella. Tarinan tasolla teos on lähes tyhjä: naiset kulkevat erämaassa ja vasta viimeisten sekuntien aikana saapuvat tukikohdan suoja-aidan luo. Teoksen jännite syntyy siitä, että se kierrättää tai asettaa liikkeeseen sarjan lännenelokuvagenrelle tyypillisiä kerronnallisia eleitä: tapoja, joilla kamera seuraa päähenkilöitään maisemassa. Siten teos pelaa olennaisesti katsojan ehdollistuneisuudella elokuvakerronnan yhteisesti jaettuun kieleen. Aurora Reinhardin videoteoksessa Hobby Club joukko kamerakerholaisia kuvaa vähäpukeista naista. Reinhardin kamera kohdistuu kuvaamistapahtumaan, ja siihen miten miehet mallia ohjatessaan joutuvat sanallistamaan visuaalisia fantasioitaan. Teoksessa feministisen kritiikin teoretisoima miehinen katse tulee kierrätetyksi, mutta samalla uudelleenrajatuksi tavalla, joka osoittaa jokaisen yksittäisen miehisen katseen vaillinaisuuden yhteisesti jaetun fantasian äärellä. REMIX Media-arkeologia kierrätyksen taiteena Mediataideteos voi myös lähestyä audiovisuaalisen kulttuurin kerrostuneisuutta materiaalin tai teknologian keinoin. Tällöin kysymykseksi nousee, miten teos asettaa suhteensa audiovisuaalisiin esitysteknologioihin, niiden materiaalisuuteen ja historiaan. Millä tavoin teosten teknisissä ja materiaalisissa ratkaisuissa jotain asetetaan kiertoon? Johanna Lecklinin ja Hanna Haaslahden juuri päättyneessä näyttelyssä Galleria Heinossa resonoi tällainen media-arkeologinen ulottuvuus. Videoteossarjassaan Hitwoman Lecklin on uudelleenesittänyt 8 mm kameralle neljän Oulun taidemuseon kokoelmiin kuuluvan maalauksen esittämän tapahtuman. Tämän jälkeen filmimateriaali on siirretty videolle. Lecklinin teosten pinnassa korostuu filmimateriaalin rakeisuus, joka uudelleenkuvauksen prosessissa tuotetaan näkyvänä, mutta materiaalisesti poissaolevana jälkenä. Haaslahden lentikulaariset valokuvat sarjasta Paris Syndrome perustuvat hologrammitekniikkaan, joka on tuttu lukujen postikorteista. Kuvaa eri suunnista katselemalla voidaan nähdä elokuvallinen tapahtuma. Yhdessä esitettyinä teokset herättivät kysymyksen niistä merkityksistä, joita mediataideteokseen kirjoittautuu historiallisen esitysteknologian aktivoinnin myötä. Ainakin minulle sekä 8 mm elokuva että lentikulaariset valokuvat edustavat nostalgisia teknologioita ja katkosta suhteessa nykyisiin av-teknologioihin. Se, miten menneisyyden paluun mahdollisuus tuntui aukeavan teosten teknis-materiaalisten kerrosten medioimana, asetti erityisen emotionaalisen tilan, joka määritteli näyttelyn yksittäisten teosten tulkintaa. Sami van Ingenin elokuva Exactly perustuu roskalavalta löydetyn filmimateriaalin uudelleenkäyttöön. Filmi osoittautui 35 mm esityskopiosta koneellisesti leikatuksi 16 mm filmin vetonauhaksi. Teoksen jatkumo kattaa siten tapahtumat roskalavalta materiaalin analyysiin ja siihen tekniseen käännöstyöhön, jossa elokuvallisen esittämisen kierrosta poistettu filmimateriaali palautetaan takaisin esitettäväksi teknologialla, jolle filmimateriaali alunperin on tuotettu. Exactlyn teoksellisuus rakentuu siitä jännitteestä, joka syntyy kun katsoja joutuu pitämään yllä kahta yhteensovittamatonta tapaa ymmärtää materiaali elokuvana: yhtäältä dokumenttina edellä kuvatusta teknisestä prosessista, toisaalta aistimellisena audiovisuaalisena kokemuksena. Informaation liike Oman erityiskysymyksensä muodostaa kuvan digitaalisuus. Jos globaalia kulttuuria luonnehtii informaation liikkuvuus, mitä tämä tarkoittaa suhteessa informaatioksi muuttuneeseen kuvaan? Millä tavoin kuvan immateriaalisuus voi toimia taiteellisen strategian lähtökohtana? Ajatus digitaalisesta kuvasta pikseleistä koostuvana matriisina, jossa kuva on manipuloitavissa pikseleiden numeerisia arvoja muuntelemalla, on varmasti tuttu jokaiselle, joka on joskus joutunut korjailemaan kuvaa kuvankäsittelyohjelmalla. Koska digitaalinen kuva on tietokanta, johon informaatio on tallennettu numeroina, voidaan samasta tiedostosta tuottaa kuvia erilaisille esitysalustoille vain esityksen teknisiä reunaehtoja muuntelemalla. Esimerkiksi tietokoneen näytöllä esitettävä kuva voidaan lähettää tulostettavaksi, kuva voidaan julkaista internetissä tai siitä voidaan muokata liikkuvaa kuvaa erilaisin efektein. Juuri kuvan digitaalisuus mahdollistaa kuvamateriaalin kierrätyksen ja mediataiteen kentällä yleisesti käytetyn monimediallisen työskentelytavan. Tärkeää on kuitenkin pohtia asiaa käsitteellisesti pitemmälle. Mitä tarkoittaa mediataiteen käytössä olevien taiteellisten strategioiden näkökulmasta se, että digitaalinen kuvainformaatio on ajateltavissa erillään siitä alustasta, jolla kuva tulee esitettäväksi? Esimerkkinä voidaan tarkastella mediataiteen generatiivisia sovelluksia, joissa audiovisuaalista materiaalia joko manipuloidaan tai tuotetaan ohjelmoinnin keinoin. Generatiivisissa teoksissa audiovisuaalista ilmaisua lähestytään ajattelemalla, että se mikä asetetaan liikkeeseen, ei ole 10\n11 Mediataiteen kierrätyksen tekniikoita voi myös ymmärtää yrityksenä käydä dialogia oman välineen ja sen historian kanssa. kuva tai audiovisuaalinen esitys sellaisenaan, vaan informaatio ja sen käsittelyn logiikka. Erilaisia datavirtoja voidaan eriyttää ja yhdistää audiovisuaalisen teoksen tuottamiseksi: ääniinformaatiota voidaan käyttää ohjaamaan visuaalista tapahtumaa tai päinvastoin. Mediataitelijalle, joka ottaa audiovisuaalisten aineistojen digitaalisuuden työnsä lähtökohdaksi, kysymys niiden ehtojen määrittelystä, joilla informaatio asetetaan liikkeeseen, muodostuu keskeiseksi. Taiteilijaryhmä Pink Twinsin teoksessa Defenestrator katsoja kohtaa digitaalisen kuvamanipulaation keinoin esitetyn tilan, joka sananmukaisesti hajoaa silmien edessä. Teoksen pohjana olevat kuvat esittävät katseen suunnasta aukeavia laajoja huoneita ja käytäviä, jotka asetetaan liikkeeseen venyttämällä ja poimuttamalla kuvapintaa. Forum Box -galleriassa esitetyn videoprojisoinnin valtava koko korosti tilallista kokemusta, jossa valokuvallinen esittävyys generatiivisen koodin paineessa romahtaa synteettisesti tuotetuksi tilalliseksi esitykseksi. Teos toisti yhä uudelleen kohtausta, jossa katsoja joutuu hakemaan tasapainoa kahden esittämisen järjestelmän välillä. Katsomiskokemuksessa valokuvan tuottama varmuus, tunne siitä, että katsojana olen tai olisin voinut olla kuvan esittämässä ja kiistatta olemassa olevassa paikassa, joutuu yhä uudelleen taipumaan sen epävarmuuden edessä, jossa tila on muuttumaisillaan pinnaksi, ja jossa tilakokemuksen ainoiksi ylläpitäjiksi jäävät tietokoneanimaatioista ja peleistä tutut tilalliset konventiot kuten tunnelimainen syöksy kohti pakopistettä. Niin kuin usein generatiiviselle logiikalle perustuvissa töissä, osa teoksen herättämästä kiinnostuksesta syntyy juuri kuvamanipulaation toistosta ja variaatiosta, joiden kautta teos piirtää esiin oman generatiivisen menetelmänsä periaatteita. Kerrostuneisuuden taide Vaikka edellä kuvatut, lähestymistavoiltaan ja estetiikaltaan eri tyyppiset teokset näyttäisivät ensi katsomalta sijoittuvan kauaksi toisistaan mediataiteen kartalla, on niiden rinnakkainen pohdinta osoittautunut hedelmälliseksi. Yhdessä tarkasteltuna ne tuovat esiin yhden mediataiteen peruslähtökohdista: ajatuksen mediailmaisun kerrostuneisuudesta ja historiallisesta sedimentoituneisuudesta. Jokainen vakavasti otettava mediataideteos joutuu ajattelemaan suhdettaan niihin kuvallisiin, kerronnallisiin, materiaalisiin ja teknologisiin jatkumoihin, joita edellä olen käsitellyt. Ja kuten olen pyrkinyt näyttämään, tätä suhdetta työstetään teoksissa usein erilaisten jatkuvuuksien ja katkosten pelinä, joihin katsoja kutsutaan mukaan sekä tiedollisena että emotionaalisena olentona. Niinpä 2000-luvun mediataiteen maisemaa voi perustellusti hahmottaa liikkeen, kierron ja kierrätyksen käsittein. Mutta samalla on ajateltava kierrätyksen käsitteen monimuotoisuutta. Mediataiteen muuttuvassa maisemassa sillä on monta pakopistettä. Olen edellä tarkastellut joitakin tämän maiseman topografisia piirteitä pohtimalla sitä, miten kuvien lisäksi kerronnan konventiot, kuvan rakentamisen tekniikat, mediaaliset kerrokset tai informaatio ja sen käsittelyn logiikka voidaan asettaa liikkeeseen tavoilla, jotka kytkevät ne osaksi kulttuurista kiertoa. Tästä näkökulmasta mediataiteen kierrätyksen tekniikoita voi myös ymmärtää yrityksenä käydä dialogia oman välineen ja sen historian kanssa. 11\n12 Elokuva syntyi tallentamaan liikettä, mutta hyvin nopeasti 1900-luvun alussa siitä tuli ennen kaikkea tarinoiden kertoja ja fiktiivisten maailmoiden luoja. Liitän oman videotyöskentelyni ja tutkimukseni elokuvan perinteeseen, joka joutui sivuraiteelle juonielokuvan tieltä. Uudelleen katsomisen ahdistavuus Pekka Kantonen Kirjoittaja on kuvataiteilija, joka valmistelee väitöskirjaa Kuvataideakatemiassa Kuvataideakatemiaa varten tekeillä oleva tohtorintyöni on nimeltään Videokuvan sukupolvittelu videopäiväkirja kokeellisena ja osallistavana tutkimuksena. Teen siihen liittyvää näyttelyä yhteistyössä Lea Kantosen kanssa. Määrittelemme videokuvan sukupolvittelun (Generational Filming) menetelmäksi, jossa kotivideoitamme katsotaan ja kommentoidaan yhdessä eri ikäryhmiin, asiantuntijaryhmiin ja kulttuureihin kuuluvien katsojien kanssa. Liitämme katsomistilanteissa kuvattuja videoita alkuperäisiin kotivideoihin ja näytämme näin syntyneitä uusia videon sukupolvia uusille katsojaryhmille, joiden kommentit taas editoidaan osaksi seuraavaa editiota. Katsojat auttavat meitä rakentamaan videoiden tulkintaa ja teoriaa. Prosessimaisissa tapaustutkimuksissa voi olla kerrostuneina kuusi tai seitsemänkin sukupolvea. 12\n13 Elokuvan luonne muuttuu historiallisesta kronikasta historian reflektoinniksi. Neuvoa kysymässä Aloittaessamme videopäiväkirjaprojektin maaliskuussa 1990 asetimme työlle hyvin yksinkertaiset dokumentaristiset tavoitteet. Olimme yksi- ja kolme-vuotiaiden poikien taiteilijavanhemmat rakentamassa aikakauden holtittoman lainapolitiikan ansiosta omakotitaloa Mäntsälän syrjäkylään ilman omaa rahoitusta, säännöllisiä tuloja tai rakennustaitoja. Muuhun taiteelliseen työhön ei ollut aikaa, paitsi arkisen kaaoksen tallentamiseen. Sekin oli hyvä tehdä niin, ettei kenenkään tarvinnut seistä kameran takana. Siitä lähtien olen tallentanut perheeni elämää videolle päivittäin. Kymmenen ensimmäistä vuotta kamera kuvasi jalustalta, seuraavat kymmenen vuotta kuvaustapa on ollut vapaa. Haaveeni on olla lopettamatta. Materiaalia on yli 1100 tuntia. Vuosituhannen taitteessa kuvasimme lähes kymmenen vuoden ajan niin, että emme ehtineet katsoa materiaalia kuin satunnaisesti. Paluu kotivideoiden pariin kesällä 2005 oli innostavaa ja ahdistavaa. Katselu imaisi mukaansa, mutta runsaan tunnin jälkeen arvostelukykyni yleensä turtui, ja kaikki otokset alkoivat tuntua yhdentekeviltä. Hyvin nopeasti tajusin, että aineiston kokonaisvaltainen haltuunotto oli minulle mahdotonta. Tästä voimattomuuden tunteesta syntyi videoperformanssi Neuvoa kysymässä. Aloimme näyttää otoksia videopäiväkirjastamme. Yleisö sai valita ennalta määritellyistä teemoista videonäytteitä. Kysyimme katsojilta, mitä he näkivät, ja mitä meidän tulisi tehdä materiaalilla. Kuvasimme yleisön neuvot ja kommentit. Ajattelimme, että keskustelujen videotallenteet olisivat muistiinpanoja varsinaisen videoteoksen editointityötä varten. Tärkein esikuvamme oli ranskalainen etnografinen elokuvantekijä Jean Rouch ja hänen ajatuksensa jaetusta antropologiasta luvulla Rouch oli näyttänyt elokuviensa raakaeditiot afrikkalaisille informanteilleen ja korjannut elokuvaansa saamansa palautteen mukaisesti. Tunnetuin esimerkki on hänen yhdessä sosiologi Edgar Morinin kanssa tekemä Ranskalainen päiväkirja (Chronique d un été) vuodelta Käsite cinéma vérité syntyi tämän teoksen myötä. Metodini kannalta keskeisiä ovat elokuvan loppukohtaukset, joissa elokuvassa esiintyvät ihmiset kerääntyvät pieneen koeteatteriin kommentoimaan siihen asti kuvattuja otoksia. Päätöskuvassa Rouch ja Morin kulkevat pitkin Musée de l Hommen käytäviä ja reflektoivat elokuvaansa. Eloku- va päättyy Morinin enteellisiin sanoihin: Nous sommes dans le bain. Englanninkielisessä käännöstekstissä viesti on yksinkertaistettu sanoiksi: We re in for trouble. Puoli vuosisataa myöhemmin refleksiivinen elokuva on banaaleimmassa muodossaan sensaatiohakuisen totuustelevision tilityksiä. Yleensä kyse on Rouchin metodin varioinnista, jossa kuvattuja otoksia näytetään kuvatuille sisällöllisin ja eettisin perustein ja heidän kommenttinsa liitetään osaksi lopullista editiota. Arkeologinen performanssi Indonesialainen elokuvakollektiivi Vision Machine on toteuttanut tällä vuosituhannella projekteja, joita he kutsuvat arkeologisiksi performansseiksi. Vuonna 2003 valmistunut Globalisation Tapes koostuu kerroksista, joissa unohdettu ja vaiettu kansanmurha, jonka ansiosta kenraali Suharto nousi valtaan Yhdysvaltain tuella ja muiden länsimaiden myötävaikutuksella 1960-luvulla, paljastuu henkilökohtaisten kertomusten, esitysten ja eleiden avulla. Ensimmäinen kerros näyttää entisen hallituksen teloittajan kertomuksen työstään. Toinen kerros näyttää vanhuksen tekemässä pantomiimisesti surmantyötään historiallisessa ympäristössä pellon laidalla. Taustalla kuuluu hänen ensimmäisen kerroksen kertomuksensa. Kaikki liikkeet ja eleet ovat sekä eletyn tarkkoja että itseilmaisua, joka etsii oikeutusta tapahtuneelle. Vanhus elehtii kuin kung fu -elokuvien sankari. Pian historiallisten tapahtumien uudelleenesittämisen jälkeen vanhukselle näytetään hänen oma esityksensä ja häntä pyydetään kertomaan, mitä kuvassa tapahtuu. Tämä uusi kertomus on arkeologisen performanssin kolmas kerros. Elokuvan luonne muuttuu historiallisesta kronikasta historian reflektoinniksi. Metodin neljäs kerros syntyy, kun murhattujen maatyöläisten omaiset ja kansanmurhasta selvinneet näkevät vanhuksen esityksen. Heidän katsomiskokemuksensa ja kommenttinsa kuvataan ja liitetään osaksi kokonaisuutta. Näistä aineksista indonesialainen kansanteatteriryhmä tekee esityksen, jota katsomaan kutsutaan sekä teloittajana toiminut vanhus että uhrien omaiset. Myös tämä esitys ja kohtaaminen kuvataan. Vision Machineen kuuluvat elokuvatutkijat Joshua Oppenheimer ja Michael Uwemedimo näkevät kollektiivin soveltaman arkeologisen performanssin merkityksen ennen kaikkea transformatiivisena prosessina. Yhteisö ei pelkästään muista ja sure mennyttä vääryyttä, vaan katsomiskokemuksen ja sen reflektoinnin avulla muuttavat aiempaa suhtautumistaan traumaattiseen menneisyyteen. Toruminen Tutustuin arkeologiseen performanssiin kirjallisuuden avulla siinä vaiheessa, kun olimme jo aloittaneet sukupolvittelun menetelmän kehittelyn. Yhtymäkohdat ovat ilmeiset. Kummassakin projekti rakentuu kerroksista, jotka asettuvat toistensa päälle. Katsominen ja reflektointi ovat olennainen osa kuvamateriaalia. Vision Machinen työssä on keskeistä totuuden paljastaminen, poliittinen aktivismi sekä yhteisön eheyttäminen. Omassa työssämme nuo samat tavoitteet ovat olemassa, mutta tutkimuksessani päähuomio on kuvan, katsomisen ja reflektoinnin merkityssisällöissä ja dynamiikassa. Mitä merkityksiä syntyy, kun tapahtuma kuvataan, katsotaan ja siitä keskustellaan? Ja kun sama prosessi toistetaan yhä uudelleen? Työstämme samanaikaisesti kuutta tapaustutkimusta, joista neljä liittyy kotimme arkeen. Ensimmäisessä tapauksessa, joka on saanut nimen Toruminen, torumme 6-vuotiasta nuorempaa poikaamme Ukkoa ja hänen parasta kaveriaan Miroa siitä, että he ovat töhrineet Miron kaksossisaren Meri-Tuulin suojapuvun Lean taiteilijaöljyväreillä. Yhtä tapaustutkimusta teemme yhdessä Virossa Obinitsan kylässä asuvien setukaislauluäitien kanssa, joita olemme kuvanneet 1990-luvun alusta lähtien. Kuvataiteilija Goa Zweygberghin kanssa työstettävä tapaustutkimus käsittelee Goan suomenruotsalaista saaristolaiskesäidentiteettiä. Mitä tapahtuu, kun ihminen näkee uudelleen jotakin ennen koettua, mutta osin unohtunutta? Vision Machinen projektissa uhrien omaiset näkevät esityksen teloituksesta teloittajan itsensä esittämänä. Oppenheimerin ja Uwemedimon mukaan katsomiskokemus avaa koteloituneen traumaattisen muiston ja mahdollistaa eheyttävän reflektoinnin. Pitkään vaietun kansanmurhan vertaaminen lasten jo unohdettuun kolttoseen on monessa mielessä arveluttavaa, mutta teen sen kuitenkin. Kansanmurha ei pyyhkiydy mielestä koskaan, mutta maaleilla töhriminen ja sitä seurannut toruminen tuskin olisivat kenenkään aktiivimuistissa ilman yhteistä videokatselua. Videokuvan sukupolvittelun ansiosta sadoilla ihmisille eri puolilla maailmaa on nyt käsitys siitä, koska he ovat nähneet 13\n14 Elokuvakameran kyky tallentaa valikoimatta kaikki edessä oleva aiheutti ahdistusta ja pelkoa. sen tapahtuvan. Tapahtumaketjun tervehdyttävästä vaikutuksesta voi olla monta mieltä, mutta ilmeistä on, että muisto tapahtuneesta on muuttunut. Tapahtuman merkityssisältö on pirstaloitunut. Kommenttien moninaisuutta voisi analysoida monesta näkökulmasta. Tässä yhteydessä pyrin valottamaan kysymystä elokuvan historian ja teorian näkökulmasta. Ajan esittämisen ahdistavuus Elokuvatutkija Mary Ann Doane esittää kirjassaan The Emergence of Cinematic Time väitteen, että varhainen elokuva siirtyi hyvin nopeasti tositapahtumien esittämisestä (cinema of actualities) kerronnallisten kokonaisuuksien luomiseen suojellakseen katsojaa ahdistukselta, jonka totaalinen representaatio synnyttäisi. Ajan representaatiota ei voinut näyttää sellaisenaan, vaan aika oli tuotettava elokuvallisin keinoin luvun alussa ajateltiin, että elokuva olisi ihanteellisin tapana tallentaa aikaa. Se oli keino pitää kuolleet läheiset elävinä keskuudessamme. Lumièren veljesten ensimmäisistä esityksistä kirjoitettiin innostuneesti: Kun jokainen voi näillä kameroilla kuvata rakkaimpansa, ei vain liikkumattomana valokuvana vaan liikkeineen, toimineen, eleineen, sanat huulillaan, kuolema on lakannut olemasta absoluuttinen. On syytä muistaa, että silloin katsottiin mykkää mustavalkoista elokuvaa. Elokuvakameran kyky tallentaa valikoimatta kaikki edessä oleva aiheutti ahdistusta ja pelkoa. Filosofi Henri Bergson kritisoi elokuvaa siitä, että se tuottaa samanlaisuutta ja banaalisuutta. Hänen mukaansa elokuva varustaa yksittäiset tapahtumat merkityksillä riippumatta niiden merkityksellisyydestä. Elokuvaa ei voi lukea, koska sillä ei ole kieltä. On vain valikoimatonta tallennusta. Ainoastaan itse kuvaaminen on merkityksellistä. Kerronnallinen elokuva syntyi tähän merkitystyhjiöön. Elokuva sai kielen. Sen syntaksi perustuu montaasiin. Jos elokuva olisi säilynyt ensisijaisesti todellisuuden tallentajana eikä muuttunut tarinankertojaksi, olisiko elokuva nyt viesti ilman koodia, kuten Roland Barthes luonnehtii valokuvaa kirjoituksessaan Rhetoric of the Image? Barthes tarkoittaa koodin puuttumisella sitä, että valokuvan suhde kohteeseensa on analoginen. Se vain näyttää kuvattavan kohteen. Se näyttää, mitä joskus on ollut. Valokuvalla Barthes tarkoittaa käsittelemätöntä dokumenttikuvaa. Hänen näkemyksensä mukaan elokuvaa ei voi ajatella animoituna valokuvana kuin Harry Potterin valokuva-albumit sillä valokuvan ja elokuvan ero ei ole pelkkä aste-ero, vaan radikaali vastakkaisuus. Barthesin termein valokuva liittyy puhtaaseen katsomisen tietoisuuteen (pure spectatorial consciousness), kun taas elokuva maagisempaan fiktiiviseen tietoisuuteen. Doane puuttuu samaan kohtaan hieman eri perustein. Barthesin mukaan valokuvan suhde aikaan on menneisyyden kyllästämä (havingbeen-there), kun taas elokuvan suhde aikaan on nykyisyyden kyllästämä (being-there). Elokuva tuo menneen nykyisyyteen, ja valokuva tekee kuvattavista välittömästi menneisyyttä. Doanen mukaan Barthes on eron tekemisessä väärässä, tai ainakaan hän ei ota huomioon elokuvan suhdetta sattumanvaraisuuteen (kontingenttiin) eikä elokuvan kahta rinnakkaista ajallisuutta: elokuvan ja katsomistilanteen ajallisuutta. Elokuva viettelee katsojan omaan elokuvalliseen ajallisuuteensa ja saa katsojan unohtamaan katsomistilanteen ajallisuuden. Elokuvalla on diegeettisen ajallisuuden lisäksi oma materiaalinen ajallisuutensa: millaiselle filmille, millaisin kalustein elokuva on toteutettu. Doanen mukaan elokuva on valokuvan lailla sidoksissa kontingenttiin, siis sattumanvaraiseen todellisuuteen. Tuo side tulee erityisen selkeästi esiin varhaisissa yhden otoksen leikkaamattomissa elokuvissa. Niissä tapahtuu aina jotain, mitä elokuvaaja ei ole voinut ennakoida ja leikkaamattomuuden takia hän ei pääse häiriötekijöistä eroon. Doanen mukaan elokuvan side sattumanvaraiseen todellisuuteen olisi katsojalle sietämätön, ellei elokuva olisi luonut leikkauksen avulla omaa ajallisuuttaan. Leikkaus antaa katsojalle varmuuden siitä, että joku kontrolloi sitä, mitä hänelle näytetään. Leikkaamattomassa elokuvassa katsomisen aika ja elokuvan aika eivät eriydy, vaan ne ovat paralleeleja. Katsoja ei saa opastusta siihen, mikä on kuvassa olennaista, mikä ei. Kaikki on samanarvoista, siis yhdentekevää. Todellisuuden tavoittelua Kotivideot, joita olemme näyttäneet videokuvan sukupolvittelun keskustelutilaisuuksissa, ovat olleet pääsääntöisesti leikkaamattomia yksittäisiä otoksia. Emme ole antaneet katsomis- tai kommentoimisohjeita. Erityisesti taiteilijayleisöt ovat reagoineet rajusti. Burmassa taiteilijat pitivät leikkaamatonta otosta ei-taiteena, koska siitä puuttui mieli ja rakenne. Suomessa taiteilijat ovat kyseenalaistaneet esitysten eettisyyden: altistamme lapsemme liikaa videokameralle, näytämme arjesta asioita, mitä ei pitäisi ja manipuloimme yleisöjämme. Myöskin puolustavat kannanotot ovat olleet tunnepitoisia. Otosten näyttäminen kokonaisina tekee niistä analogisia todellisuuden kanssa, toisin kuin Barthes väittää. Tarjoamme ikkunan arkeemme ilman, että elokuvan kieli asettuu väliin ohjaamaan katsojia. Kuvarajaus ja kameran liikkeet rakentavat elokuvan kieltä, mutta ilman leikkausta varsinaista elokuvan syntaksia ei synny. Otos säilyy valokuvankaltaisena todellisuuden analogiana. Katsomistilanne muuttuu, kun lisäämme kerroksia. Toisen ja kolmannen sukupolven kuvat kommentoivat edellisiä kuvia. Kommenttien katsominen siirtää katsojat ikkunan luota ehkä toisen ikkunan luo. Nyt he katsovat ja kommentoivat sitä, miten me lapsiemme sijasta kohtelemme yleisöjämme, mutta samanaikaisesti he reflektoivat omaa torumisjakson kokemustaan suhteessa toisten näkemyksiin. He tuntuvat olevan valta-asemassa edelliseen yleisöön nähden, koska he ovat nähneet enemmän. Torumisvideon neljännen sukupolven kohdalla tein kahdelle yleisölle kokeen näyttämällä heille ensin kolmannen sukupolven kommentit, sitten toisen sukupolven ja vasta lopuksi itse torumisjakson. Vaikutus oli häkellyttävä. Voimauttamisen vastakohta oli ilmeinen. Katsojat olivat kyllästettyjä toisten mielipiteillä ja torumistapahtuma tuntui mitättömältä kaikkien selitysten jälkeen. Aiemmat yleisöt olivat ylireagoineet tapahtumaan. Paljastaminen Radikaaleimman uudelleenkatsomiskokeen tein taiteilijapariskunnalle Goa Zweygberghille ja Ilkka Sariolalle. Kuvasimme Goan kanssa tapaustutkimusta hänen kesänvietostaan Turun saaristossa. Näytimme sen ensimmäisen version pienelle koeyleisölle elokuussa Vuotta myöhemmin katsoimme nelisin tuon parin tunnin keskustelun Sandön saarella sijaitsevalla kesämökillä. Syyskuussa 2009 Ilkka lahjoitti meille tapaustutkimukseen uuden kerroksen: Ilkka: Käykö jo kamera? Mä olen miettiny tässä välissä, kun mitä siellä Sandössä kuvattiin ja tapahtui, se on se sana mitä mä oon sun metodista miettiny että siinä on sellainen ominaisuus, joka tulee siihen todennäköisesti aina mä käyttäsin sanaa paljastus. Se paljastaa aina todellisuuden luonteesta jotain, se pal- 14\n15 Syntyykö syntaksi otoksen suhteesta siitä käytyyn keskusteluun, joka on tallennettu otoksiksi? jastaa ihmiselle sen omaa tilaa, omaa tilannetta, ihmisten välisiä suhteita, joita ei näe silloin kun on siinä keskellä. Sitten kun siinä tulee se toinen kerros, se on se paljastuminen, se kauhu tulla paljastuneeksi tästä omasta mä käyttäisin sitä Girardin termiä mimeettisestä konfliktista, kun paljastuu. Girardinkin yksi perustavoite on paljastaa ihmisen väkivaltainen kilpailuasetelma. Se näkyy tossa. Sun metodi paljastaa sitä. Kuvaat sä sitten perhettä tai jotain toista porukkaa, se paljastus tapahtuu aina. Nimenomaan ton sukupolvittelun kautta. Mitä enemmän se toistuu, sen paljastumisen kerrostumia. Tutkimuksessani olen siinä vaiheessa, että olemme valinneet tapaustutkimukset, kuvanneet niitä varten lähes kaikki tarvittavat keskustelut ja tehneet yhden neljästä sukupolvesta koostuvan videoinstallaation Hiustenleikkuu. Kirjoitustyöni on alussa. Videokuvan sukupolvittelu on metodi, jonka avulla pystyn lähestymään mahdottoman laajaa ja alati kasvavaa aineistoani, mutta se ei tarjoa suoraan näkökulmaa kirjoittamiseen. Kun yritän tutkia arkisen video-otoksen merkityssisältöä, kohtaan saman ongelman kuin Bergson ensimmäisten elokuvatallenteiden edessä: kuva on merkityksetön. Arkinen tapahtuma on kontingentti ja merkitykseltään joka suuntaan vuotava. Siitä ei voi sanoa mitään yksiselitteistä paitsi itsestäänselvyyksiä. Etsin ratkaisua elokuvan kielestä tai paremminkin sen puutteesta. Yksittäinen otos ei vielä muodosta syntaksia, mutta syntyykö syntaksi otoksen suhteesta siitä käytyyn keskusteluun, joka on tallennettu otoksiksi? 1 Käytän elokuva-sanaa synonyyminä liikkuvalle kuvalle samalla tavalla kuin esimerkiksi Gene Youngblood käyttää cinema-sanaa kuvaamaan audiovisuaalisten tapahtumien virtaa ajassa. Lähteet: Barthes, Roland Image Music Text (translated by Stephen Heath). London: Fontana Press. Doane, Mary Ann The Emergence of Cinematic Time. Modernity, Contingency, The Archive. Cambridge, MA: Harvard University Press. Rouch Jean Ciné-Ethnography (edited and translated by Steven Feld). Minneapolis: University of Minnesota Press. Uwemedimo Michael and Oppenheimer, Joshua History and Histrionics: Vision Machine s Digital Poetics. In Fluid Screens, Expanded Cinema (edited by Janine Marchessault and Susan Lord). Toronto: University of Toronto Press. Youngblood, Gene Cinema and the Code. In Future Cinema: The Cinematic Imaginary after Film (edited by Jeffrey Shaw and Peter Weibel. Cambridge, MA: MIT Press. 15\n16 Kulttuuri elää yhä enemmän kierrätyksestä. Tämän toteaminen ei tee kenestäkään enää vuonna 2009 uusia uria aukovaa media-filosofia, niin vain on. OMAN ELÄMÄNSÄ bricoleur Jöns Hallanaho Kirjoittaja on online-journalisti (hallanaho.livejournal.com). Tänä päivänä niin kulttuurinen luomistyö kuin kulutus on remixien, fuusioiden, mash-upien ja revivalien hallitsemaa. Siinä missä postmodernismi kuvasi 1980-lukua, remix dominoi 2000-lukua. Ja tulee mitä ilmeisimmin tekemään niin vielä ensi vuosikymmenelläkin. Eihän tässä sinänsä mitään uutta ole. Useimmat kulttuurit ovat kehittyneet lainaamalla ja työstämällä uudelleen toisten kulttuurien muotoja ja tyylejä. Antiikin Rooma remiksautui antiikin Kreikan kanssa. Renessanssi remiksautui antiikin kanssa luvun eurooppalainen arkkitehtuuri remiksautui monien edeltävien periodien, kuten renessanssin kanssa. Kirjallisen kulttuurin alueella ns. Gutenberg-parenteesiin uskovien mukaan kirjallisten teosten tulee olla originaaleja, yksilöllisiä, itsenäisiä, pysyviä ja kanonisoituja luomuksia. Ennen tätä käsitystä kiinteästä ja muuttumattomasta, yleensä yksittäisen geniuksen luomasta tekstistä, tekstuaalinen esitys pohjautui aiemmin luotuun ollen luonteeltaan kollektiivinen ja yhteistyöhön perustuva prosessi. Homeerinen epiikka oli pitkään olemassa vain keskeneräisenä, jatkuvasti kehittyvänä muotona. Shakespearen teosten syntyprosessilla on erityisen paljon yhteistä sämpläyksen ja remixkulttuurin kanssa. Gutenbergiläisessä paradigmassa keskeisenä yksikkönä oli alkuperäinen kompositio, esityksen ollessa vain passiivisen kopioinnin muoto. Elizabethin ajan teatteri taas oli samanlainen kulttuurin peili kuin YouTube tänään. Olemme palanneet Homeroksen ja Shakespearen linjalle. Kyse on osaltaan puhtaasta liiketoiminnasta. Kulttuuriset lainaukset ja viittaukset läpäisevät valtavirran populaarimusiikkia, elokuvaa ja televisiota. Isoilla mediayhtiöillä on tekijänoikeuksien muodossa omistuksessaan suuri määrä menneiden vuosikymmenien sisältötuotantoa. Ei ole sattumaa, että ja 40-luvun sarjakuvasankareista tulee yhä uusia versioita uusien mediamuotojen kautta. Kaksiulotteiseksi luodun hahmon esittäminen kolmiulotteisena elokuvassa sitä vielä tuntemattomille uusille kuluttajasukupolville on bisnesnäkökulmasta riittävän luova ja elämysvoimainen idea. Tuotantoyhtiöiden intresseissä on hyödyntää vanhoja supersankareita niin kauan kuin niiden tekijänoikeudet ovat ylipäänsä vielä voimassa ja siten kapitalisoitavissa. Kello tikittää. Mutta isojen elokuvastudioiden ja niiden vaikutuspiirissä huseeraavien näennäisauteurien toimintalogiikka on remix-kulttuurin mielenkiinnottomampi puoli, puhutaan Tarantinon kierrätyksistä sitten kuinka paljon tahansa. Remix on nähtävä pikemminkin aktiivisen kulutuksen kuin tuotannon symbolina. Voimme lopulta puhua itse takaisin kuluttamallemme populaarikulttuurille itse valitsemallamme tavalla. Pitää luopua ajattelemasta remixiä puhtaasti tuotantona ja korostaa sen luonnetta aktiivisena kuluttamisena, jossa kulttuurituotteita personalisoidaan itseä ja ystäviä varten. Kulttuuriantropologi Claude Lévi- Strauss näki ilmeisesti tulevaisuuteen, sillä teoksessa La pensée sauvage (1962) esitetyt käsitteet bricoleur ja bricolage liittyvät läheisesti nykyiseen kierrätysmaniaan sekä tee-se-itse-kulttuu- 16\n17 Sommerreise, Mika Taanila, 2006 riin (DIY). Lévi-Strauss kutsui taidetta tekniikaksi, dialogiksi materiaalin kanssa. Digitaalisella aikakaudella kuluttajasta tulee oman elämämme bricoleur, joka käyttää kulttuurissa valmiina olevia elementtejä taiteensa rakennusaineina, ja jonka työn tuotoksena syntyy bricolage, monimuotoinen, tiheä, reflektiivinen ja kollaasimainen tuotos : Askartelija (le bricoleur) valmistaa esineitä siitä, mitä on käsillä. Sanotaan, että kaikki ideat ovat käytettyjä poimittu joko tietoisesti tai tiedostamattomasti miljoonista mahdollisista lähteistä. Ideat ikään kuin elävät siitä ylpeydestä, jota niiden kulloinenkin kantaja tuntee, luullessaan ihan itse keksineensä sen. Joudumme tunnustamaan, että työmme saattaa olla joillekin muille asetelma sämplejä, viittauksia ja lainauksia. Kokonaisen teoksen ja yksittäisen sämplen dialektiikka tuli jäädäkseen jo hyvän aikaa sitten. Flickr tuo yksittäiset valokuvat remiksaukselle alttiisiin yhteyksiin, kuin kehottaen paloittelemaan alkuperäisen kuvan. DVD-editiot pilkkovat elokuvan kohtauksiin. ipod ja itunes hajottavat albumikokonaisuuden yksittäisiksi raidoiksi. Se, mikä aiemmin oli ollut yksittäinen, koherentti kulttuuriobjekti, on nyt loputtomien miksausten kohde. Traditionaalinen 20. vuosisadan kommunikaatiomalli kuvasi informaation kulun yksisuuntaisena, lähettäjältä vastaanottajalle. Remix-kulttuurissa vastaanottaja on väliaikainen asemapaikka informaation matkaamalla polulla. Jos vertaamme informaatiotai mediaobjektia junaan, niin jokainen vastaanottaja on kuin asema: informaatio saapuu, remiksautuu muun informaation kanssa, sitten tuo uusi paketti matkustaa uuteen määräpaikkaan, jossa sama prosessi käydään läpi. Postmoderniin aikaan oli tapana puhua lainaamisesta, appropriaatiosta ja pastissista. Nykyään näille termeille ei enää ole vastaavanlaista tarvetta. Kyse on vallitsevasta kulttuurituotannon käytännöstä: kuvien lataamisesta, koodaamisesta, leikkaamisesta ja liimaamisesta sekä valmiiden tuotosten jakamisesta verkossa. Kuluttajalle on tullut mahdollisuus kyseenalaistaa paradigma yhdestä ainoasta oikeasta versiosta. Tekstinkäsittelyohjelman leikkaa/kopioi/liitä-toiminto levisi osaksi kaikkea digitaalista kulttuurin tuotantoa. Jos kehityksen yhtä alkupistettä halutaan etsiä, se voisi olla hiiren ja graafisen käyttöliittymän esitellyt Apple Macintoshin tulo markkinoille keväällä Remiksattavuus on digitaalisesti verkottuneen mediauniversumin sisäänrakennettu ominaisuus. Siitä on tullut sosiaalisen median myötä arkipäivää jokaiselle Facebookin ja YouTuben käyttäjälle, blogeja vääntävistä puhumattakaan. Remix on nähtävä pikemminkin aktiivisen kulutuksen kuin tuotannon symbolina. 17\n18 Sommerreise, Mika Taanila, 2006 Kuten niin usein aiemminkin, se mitä tapahtuu musiikkikulttuurissa, kertautuu myöhemmin muualla. Olemme siirtyneet vaiheeseen, jossa tuntuu miltei luonnottomalta olla lainaamatta, tehdä viittauksia tai sämplätä ympäröivää maailmaamme. Laitevalmistajat ja mediakasvattajat lupasivat meille renessanssin, kokonaisen uusien desktop-auteurien tulvan. Harvempi osasi ennustaa, että olisimme enemmän kiinnostuneita käyttämään tietokoneiden mahdollisuuksia yhdistelemiseen, miksaamaan uudelleen muiden tuotoksia. Itse tietokone ei ole enää pelkkä tuotantoväline, vaan universaali mediakone, jota voi toki käyttää edelleen kulttuurin tuottamiseen, mutta se toimii samaan aikaan kaiken median varastona, jakeluvälineenä sekä paikkana uuden kulttuurin vastaanottamiseksi. Remiksaajan aarreaittana. Popmusiikkia voidaan tarkastella edelläkuvatun murroksen mielenkiintoisena, suuntaa-antavana mikrokosmoksena. Levysoitinta (turntable) taas voidaan pitää metaforana koko populaarikulttuurille, josta on 70-luvulta lähtien tullut kierrätystä suosivien retrosuuntausten paraati. Kuten niin usein aiemmin, se mitä tapahtuu musiikkikulttuurissa, kertautuu myöhemmin muualla. Monet alun perin puhtaasti musiikkiin liittyneet termit, kuten remix, sämpläys ja luuppi tulivat osaksi yleiskulttuurista sanastoa. Koska vaikutteiden kierron suunta on tämä, käytän seuraavassa esimerkkinä isommasta murroksesta sitä kulttuurista eroosiota, joka on läpikäyty populaarimusiikissa viimeisten parin vuosikymmenen aikana. Tässä artikkelissa kulttuurisesta kierrätyksestä puhutaan käyttämällä termiä remix, joka polveutuu populaarimusiikista. Sillä on oma puolen vuosisadan kulttuurihistoriansa. Duke Ellingtonista Elviksen kautta Girl Talkiin ja ipodiin saakka levytetyn populaarimusiikin kulutus on aina perustunut äänen uudelleenkontekstualisointiin. Jamaikalaiset dub-tuottajat Lee Scratch Perry, King Tubby ja Scientist koostivat 1960-luvun lopulla ja 70-luvun alussa taidettaan aiemmin levytettyjä rytmipohjia hyödyntämällä tehden niiden pohjalta omia versioitaan kuten he niitä nimittivät. Versiointi on Dick Hebdigen (1987) mukaan demokraattinen periaate, sillä se antaa ymmärtää, että kenelläkään ei ole viimeistä sanaa. Kellä tahansa on mahdollisuus tehdä kontribuutionsa, eikä kenenkään versiota kohdella kuin pyhää sanaa. Alkuperäisten versioiden tekijöistä tulee remiksaajan tukihenkilöitä (support personnel). Remix-kulttuurin juuria voidaan etsiä vieläkin kauempaa. Folkmusiikki kehittyy siten, että lauluntekijät hyödyntävät perinteisiä melodioita, sointurakenteita ja sanoitusten fraaseja, muutellen niitä omien kokemustensa ja persoonallisuuden piirteidensä värittämiksi. Pete Seeger kutsuu sitä folk-prosessiksi. 18\n19 Folkmusiikin perinne perustuu enemmän perinteen jatkamiseen ja tulkintaan kuin absoluuttiseen tekijyyteen. Tämä ei koske pelkästään folkia. 60-luvun suosituimmat popyhtyeet, kuten Beatles, Rolling Stones, Who ja Animals toimivat samalla metodilla: ottivat taiteensa ytimen mustilta amerikkalaisilta bluesin, rhythm & bluesin ja soulin pioneereilta. Uransa alussa itseään Hampurissa maailmanvalloituskuntoon työstänyt Beatles ei ollut sen luovempi kuin nykyään baareissa vanhoja rock-standardeja höyläävät cover-yhtyeet. Folk-kulttuuri tarkoittaa sitä, että yhteisön protokollat ovat vailla rakennetta ja lain suojelusta. Internetin synnyttämien folk-kulttuurin uusien muotojen kautta perinteinen tekijänoikeusjärjestelmä on osoittanut vanhentuneisuutensa. Mika Taanilan näyttely Badischer Kunstvereinissä Karlsruhessa heinäkuussa 2008 Onko toisto popmusiikin kuolemaksi? Eikä tässä tarkoiteta toistoa vain tietyn yksittäisen rytmin tai luupin tasolla, vaan yleisemmin: tiettyinä menneisyyden kliseinä, soundien ja tyylien kierrätyksenä, niiden toistamisena yhä uudelleen ja uudelleen, korkeintaan näennäisesti varioiden. Popista on tullut hitaasti eteenpäin lyllertävää, taaksepäin haaveilevaa sekä tulkintaan panostavaa taidetta. Sille on käynyt kuin klassiselle musiikille: se on siirtynyt muumioituneeseen vaiheeseen, jossa panostetaan enemmän peruskorjaukseen kuin innovaatioon, mieluummin valmiiseen repertuaariin (repertoire) kuin uuden tutkimiseen (research). Turhaan ei levy-yhtiöiden ammattinimike A&R -mies tarkoita artist & repertoirea, ei esimerkiksi artist & researchia luvulla historia on tuotu eteen kuin lautasella, ennen muuta vertaisverkkojen tarjoamilla ulottuvuuksilla. Teknologia on enemmän rajoittanut kuin edistänyt popin taiteellista kehitystä. Uuden median muodot, mp3 ja YouTube, ylläpitävät totall recall -tilaa, jossa mitään tai mikään ei koskaan katoa. Tuloksena on kuumeisen arkistoinnin tila: loputon menneiden hienouksien ja suursaavutusten kierrätys, jatkuva nykyhetken esittäminen kriisinä, koska emme pysty tavoittamaan kanonisoitujen menneiden aikojen suursaavutuksia. Postmodernismi teki kierrätyksestä ja retrokonservatiivisuudesta älyllisesti kunnioitettavaa, mutta minkälaisin seurauksin? Vallitsevaksi käsitykseksi on tullut se, että olemme nähneet kaiken tämän ennenkin, ja että popissa ei ole enää uutta luovaa elinvoimaa ja että olemme tuomittuja ajelehtimaan tunnevapaan ironian, loputtomien viittauspisteiden ja pastissien suossa. Tämän ajattelutavan mukaan pop tukehtuu vähitellen, kuristajana sen oma muutaman vuosikymmenen pituinen historia. Popmusiikki on aina ollut yhtä kuin kimppu uusia versioita vanhasta: koko ajan uusiutuva retron, lainausten sekä uudelleen mukailtujen tyylien jatkumo. Sen historiassa 1960-luku tavataan nähdä ilmaisumuodon kultaaikana, modernismina. On mielenkiintoista, kuinka nopeasti, noin neljässäkymmenessä vuodessa on kuljettu siihen pisteeseen, jossa väitetään koko popmusiikin tulleen umpikujaan. Muilta taidemuodoilta meni vuosisatoja saman ympyrän läpikäymiseen. Ei kannata silti vielä pukeutua hautajaisiin. Popilla on ennenkin ollut keinonsa jatkaa taivallustaan. Heikkoina hetkinäänkin se tuntuu osaavan ruokkia itseään, kuten nyt viimeksi digitaalisen teknologian avulla. Mash-upit ovat olleet 2000-luvulla suurin piirtein ainoa uusi jännittävä ilmiö populaarimusiikissa, sen eläessä yllätyksetöntä, regressiivistä vaihettaan. Sitä on kutsuttu ensimmäiseksi internetin luomaksi musiikkityyliksi, jos sitä nyt itsenäisenä genrenä edes voidaan pitää. Mash-up tuo mieleen sen kohun, jonka sämpläys herätti 80-luvulla ja vielä 90-luvun alussa, ennen kuin lakimiehet heräsivät, ja se pistettiin aisoihin. Mash-upissa kyse ei ole vain muutaman tahdin appropriaatiosta, vaan siinä hyödynnetään parhaimmillaan yhden kappaleen koko lauluosuutta yhdistämällä se jonkin toisen rytmipohjaan. Mash-upit ovat epävirallisia, yleensä täysin laittomia remixejä ja sellaisena jälleen yksi tapa, jolla remix-kulttuuri etsii uusia keinoja kiertää ja paeta portinvartijoiden rajoitusyrityksiä sekä sanktioita. Mash-up on saanut lisää elinaikaa YouTuben kaltaisten julkaisukanavien kautta. Siksi sitä ei ole pystytty kahlitsemaan sanktioilla, mikä tepsi aikanaan laittoman sämpläykseen. Mash-up kun on useimmiten kuluttajan kommentaaria, ei levyyhtiöiden kanssa käytävää kilpailua markkinoista. Mash-upit ovat musiikillista samizdat-kulttuuria, hämärtäen ja kyseenalaistaen käsityksiämme alkuperäisestä sekä originaalista. Niihin liittyy sekä itsestään tietoista sarkasmia että lähes naiivin vilpitöntä kokeilunhalua. Mash-up saa turtuneet korvat avautumaan uudelleen jo puhkikuluneisiin teoksiin. Beatles kuulostaa yllättäen uudelta ja arvaamattomalta mitä se aikanaan tietysti olikin. Mash-upit salakuljettavat popmusiikkiin takaisin sen jo kauan sitten kadottamaa leikkisyyttä ja yllätyksellisyyttä. Ne ovat metakommentaaria popmusiikista sekä meitä ympäröivästä mediainformaation kohinasta. Mash-upit ovat musiikillista samizdatkulttuuria, hämärtäen ja kyseenalaistaen käsityksiämme alkuperäisestä. 19\n20 SUURIN, JÄNNITTÄVIN JA SENSAATIOMAISIN KOSKAAN TOTEUTETTU LIIKKUVAN KUVAN SARJA 1 Sami van Ingen Kirjoittaja on hankavaaralainen kuvataiteilija. TARINA Vuonna 1906 veljekset John ja Nevin Tait ohjasivat ensimmäisen kokoillan näytelmäelokuvan 2 The Story Of The Kelly Gang. Tämä tapahtui Australian Melbournessa, eikä Yhdysvalloissa kuten olettaisi. Veljesten elokuva kertoi Australiassa yleisesti tunnetun Kellyn perheen tarinan seuraten klassisen draaman mallia, jota edelleenkin käytetään yleisesti näytelmäelokuvissa. Teatterin ammattilaisina Johnille ja Nevinille oli luontevaa käyttää teatterista tuttua kerronnan tapaa uudessa välineessä. Heidän elokuvansa ei ollut ensimmäinen kertomuselokuva, mutta ajatus siitä, että se olisi ainoa illan aikana esitettävä attraktio, oli ennenkuulumaton. Kun The Story Of The Kelly Gang sai ensi-iltansa joulukuussa 1906 Melbournen kaupungintalolla, se oli välitön kassamagneetti ja rahasampo tekijöilleen. Yleisömäärien vähetessä sitä siirryttiin esittämään seuraavaan kaupunkiin. Jotta elokuva jaksaisi kiinnostaa yleisöä yhä edelleen, ryhtyivät John ja Nevin tekemään elokuvaan lisää kuvia ja kohtauksia, jonka seurauksena sen pituus kasvoi alkuperäisestä 4000 jalasta lopulta yli 6000 jalkaan. (Se mitä tämä tarkoitti esitysajan suhteen, riippui tietenkin projektoristin kammenpyöritys-innosta.) Viimeiset aikalaismaininnat elokuvasta ovat vuodelta 1914, jolloin teosta pidettiin yleistä moraalia heikentävänä, ja poliisi epäsi sen esityksen Wangarattassa, Victoriassa. Pian markkinoille ilmestyi uusia elokuvia Kellyistä ja Taitien pioneerityö katosi Australian orastavan elokuvakulttuurin muistista vuosikymmeniksi, kunnes vuonna 1981 kaksi poikaa löysi melbournelaiselta kaatopaikalta osittain lahonneita pätkiä elokuvasta. Lisää osia kopioista on ilmaantunut sen jälkeen eri paikoista. Niiden sekä säilyneiden lehtiarvostelujen ja mainosten avulla Australian kansallinen elokuva- ja äänitearkisto on kyennyt rekonstruoimaan elokuvan 17 säilynyttä minuuttia ja julkaisut projektista DVD:n ja kirjan. KIELI Se, oliko Johnin ja Nevinin elokuva todellakin maailman ensimmäinen kokoillan näytelmäelokuva, on akateeminen kysymys. Voi hyvin olettaa, että elleivät he olisi sitä tehneet, joku muu olisi sen pian tehnyt olihan elokuva viemässä yleisöä perinteiseltä teatterilta. Elokuvan kyvyssä todentaa olemassa olevaa maailmaa valokuvauksen tapaan oli yleisön silmissä erityistä viehätystä. Klassisen draaman keinot kehittyivät hiljalleen elokuvan keinoiksi, kieleksi, jonka me kaikki opimme lapsina ennen kuin opimme lukemaan kirjoitettua kieltä. Elokuvan tavasta välittää informaatiota on kehittynyt eräänlainen metakieli, matriisi, jonka läpi tulkitsemme kaiken näkemämme mainoksista musiikkivideoihin. FOSSILOITUNUT ELOKUVA Kun ensimmäisen kerran törmäsin The Story Of The Kelly Gang -elokuvan historiaan, huomasin että kyseessä on eräänlainen fossiili, valelma, jostakin aikaisemmin olleesta. Sen voi ikään kuin kaivaa ylös ja uudelleen luoda sen tiedon avulla, mitä meillä siitä on. Samaan tapaan paleontologien rekonstruktiot pyrkivät jonkin pienen leukaluun palasen pohjalta esittämään sen, miltä esimerkiksi neogeenikauden nainen tai mies näytti. Tiedossani olivat elokuvan tarkat fyysiset mitat: ruutua Edisonin vakiinnuttamaa 35 mm-filmiä. Lisäksi säilynyt synopsisteksti kertoi suhteellisen tarkasti kohtausten määrän ja sisällön. Kuitenkin tärkein kineologinen tieto oli tietämys narratiivisen kokoillan elokuvan kielestä. Tehtyäni mielessäni muistamieni Hollywoodelokuvien tarinoista eräänlaisia mentaalisia piirtoheitinkalvoja ja aseteltuani niitä mielessäni päällekkäin pinoon, huomasin, ettei lopputulos ollutkaan sekasotku, vaan siitä syntyi hyvin samanlainen tarina kun Taitien synopsiksessa oleva. Tämä johti päätelmään, että näissä kaikissa (ja ylipäätään kaikissa tarinaelokuvissa ) kuvat, kohtaukset ja tarinat ovat keskenään samanlaisia ja näin ollen toinen toisillaan korvattavissa. HÄVINNEET, KADOTETUT JA LÖYDETYT Jonas Mekas toteaa elokuvassaan Lost, Lost, Lost nostalgisella kertojan äänellään me olimme elokuvan munkkeja 3 Tällä hän viittaa siihen, kuinka vaihtoehtoisen elokuvan pioneerit työskentelivät ja 70-luvuilla irrallaan muusta maailmasta, köyhinä ja yksin. On olemassa myös toinen elokuvaan liittyvä kadotettujen maailma, nimittäin hävinneiden ja unohdettujen elokuvien olematon arkisto. Kirpputoreilta ja roskalavoilta voi vielä nykyäänkin löytää kopioita elokuvista, joiden olemassaoloa tuskin kukaan tietää: neuvostoaikaisia propagandaelokuvia tai kristillisiä toteamuselokuvia, mainoselokuvista puhumattakaan. Ne ovat tuotoksia, jotka eivät ole päätyneet arkistoihin, eikä niitä ole myöskään siirretty elektroniseen muotoon videolle. Niiden tekijät ovat unohtuneet ja tilaajat muuttaneet politiikkaansa. Tällaisen elokuvamateriaalin keräämistä sekä käyttöä uudessa asiayhteydessä kutsutaan nimellä found footage, löydetty kuva. Tämä eroaa sellaisesta arkistofilmien käyttämi- 20


Metsäntutkimuslaitos - Puumateriaalit ja -tuotteet biotalouden rakentamisessa (MAT) 2014-2018\nMetla » Tutkimus » Tutkimusohjelmat » MAT\n-tutkimus-, kehittämis- ja innovaatio-ohjelma (2014–2015)\nKuva: Metla/Essi Puranen.\nLuo osaamisen perustaa suomalaisen biotalouden rakentamiseen.\nAnalysoi uusia mahdollisuuksia puutuotealalle toimia\nParantaa metsä- ja puutuoteklusterin kilpailukykyä tuottamalla tietoa\ntulevaisuuden puuraaka-aineista ja -materiaaleista sekä tuotteiden kysynnästä ja asiakastarpeista\n- uusien tuotteiden ja palveluiden sekä\n- prosessien ja liiketoimintamallien kehittämiseksi.\nMAT-ohjelma uutiskirjeessä teema teemalta.\nOhjelmapäällikkö: Professori Erkki Verkasalo,\npuh. 029 532 3020\nPuutuoteala biotaloudessa: Tutkija Riitta Hänninen, puh. 029 532 2232\nPuun käyttö: Professori Erkki Verkasalo, puh. 029 532 3020\nPuuraaka-aineet ja materiaalit: Professori Erkki Verkasalo\nPuun mittaus: Tutkija Jari Lindblad, puh. 029 532 3072\nPuun perimä ja laatu: Professori Katri Kärkkäinen, puh. 029 532 3767\nTutkija Henrik Heräjärvi\nKuutiokiiman kääntöpuoli (18.12.2015)\nMetsiemme tilavuuskasvu on lisääntynyt tasaisesti 1970-luvun alusta saakka. Nyt ollaan runsaan 100 miljoonan kuutiometrin vuosikasvussa. Jo neljä vuosikymmentä puuston kasvu on ollut vähintään viisi miljoonaa kuutiometriä kokonaispoistumaa suurempi. Pitkään jännättiin metsäinventointien tuloksia: joko sadan miljoonan kuution vuosikasvun haamuraja ylittyy?\nLuken blogi, lue lisää.\nProfessori Erkki Verkasalo\nLuke viestii biotalousnäkymien uusista mahdollisuuksista puutuotealalle (1.9.2015)\nLuken Puumateriaalit ja tuotteet biotalouden rakentamisessa -tutkimusohjelma (MAT) tukee tieto- ja palvelutuotannollaan sekä asiantuntijapanoksellaan kesäkuussa 2015 julkistetun hallitusohjelman keskeisiä tavoitteita, biotalous, puhtaat teknologiat ja digitaalisuus. Niiden sovellukset ovat tärkeitä myös…\nListahitin luomuvaihtoehto (22.6.2015)\nKeittiön tasot pitäisi uusia, yhteensä neljä metriä. Kivi olisi hieno, mutta viinilasi karahtaa rikki liian helposti. Massiivipuu on tuplahintainen laminaattitasoon verrattuna. Halvinkin kivitaso kustantaisi 900 €, massiivipuisena 600 €, MDF-laminaattina vain 300 €. Sama juttu...\n13.10.2016, Helsinki: Puutuoteala uudistuu - biotalousavauksia tutkimuksesta elinkeinoelämän ja yhteiskunnan hyödyksi -seminaari\n7.-8.4.2016, Lahti: Symposium on wood products industries in future bio-economy business\nKansainvälinen puutuotealan symposiumi - innovaatioyhteistyö puutuotealan vauhdittajaksi, Luken tiedote 15.3.2016\nMännyn tyviosan kuutiointia hakkuukonemittauksessa muutetaan 1.1.2016 alkaen, Luken tiedote 28.10.2015\n1.9.2015 LUKEN PUUTUOTEALA- JA BIOTALOUSUUTISKIRJE: tuoreita tuloksia ja palvelutarjontaa\nPuun korjuu ja käyttö -uutiskirjeet\nMAT-ohjelman tutkijat mukana tuoreissa julkaisuissa.\nMetsävisio 2015: puurakentamisen terveysvaikutukset, puurakentamisen tulevaisuus sekä puutuoteala kansakunnan hyvinvoinnin luojana. Tutustu julkaisuun.\nMetsä-tietokirja: Puun tuotanto -teema. Tutustu julkaisuun.\nHeikki Korpusen väitös 20.11.2015. Helsingin yliopiston tiedote\nMAT-ohjelman tutkijat mukana Kokkola Material Week -tapahtuman Biokokkola-seminaarissa 28.10.2015\nMetsätieteen päivät 2015\nHenrik Heräjärvi: Puutuotealalle virtaa cleantech-yhteistyöstä\nBiotalous 2015 -seminaari 18.11.2015\nErkki Verkasalo: Puutuoteala ja puumateriaalit keskiössä biotalouden rakentamisessa\nMetsäsektorin suhdannekatsaus 2015-2016.\nSuomen sahateollisuuden kansainvälinen kustannuskilpailukyky 2000-luvulla.\nMetsätieteen Aikakauskirja 2/2015: 69-85.\nLuken Luonnonvara- ja biotalouden tutkimus -julkaisusarja\nJohtavatko megatrendit biotalouteen?\nPäättäjien Metsäakatemian tilaisuudesta.\nKoivukulttuurin käsikirja, Koivu - Suomen kansallispuu.\nuutiskirjejuttuja, ARTIKKELEITA, BLOGEJAPuukerrostalosta tähyillään vientimarkkinoille. Artikkeli Luken asiakaslehti Leiassa 2/2015.\nVanhempia esityksiä, julkaisuja, artikkeleita jne. JUTTUARKISTOSTA\nPäivitetty 24.10.2016/MLin | Copyright Metla | Palaute


Choupana Hills Resort & Spa Funchal, hotellisi null. Tarjouksella rajattu aika!\n« Takaisin Choupana Hills Resort & Spa\nKatso lisää kuvia Tarkista hotellin Choupana Hills Resort & Spa hinta ja varaustilanne: Saapuminen :\nChoupana Hills Resort & Spa - Kuvaus\ndo Largo do Choupana, pohjoinen-Funchal, ja etäisyys keskustasta autolla vain 9 minuuttia.Luksus-tyylinen Choupana Hills Resort & Spa kuuluu viisi tähteä-kategoriaan, ja se on varustettu kaikilla mukavuuksilla: Ravintola, Huonepalvelu, Baari, 24h vastaanotto, sanomalehdet, Savuttomat huoneet, Pesula, Aamiainen huoneeseen, Ilmainen pysäköinti, Pika-check-in/out, Täysi savuttomuus, Televisio, Ilmastointi, Satelliitti TV.Hotellin matkailijoilta saama yleisarvosana on 4/5.Golfkentän lähellä on mukava lisä hotellin palveluihin. Hotelli tarjoaa käyttöösi laajakaista-Internetin.Hotellissa on sauna, jossa voit virkistäytyä. Matka Madeira-lentokentälle vie autolla noin 23 minuuttia (11 km ).Käytännön tietoa:Hotellissa on maksullinen pysäköinti.\nChoupana Hills Resort & Spa: tyypit:\nChoupana Hills Resort & Spa: mukavuudet ja palvelut\nkauniissa ympäristössä ystävällistä palvelua, mutta hotelli on virkistävä. epäsuhta hinta laatu.\nOlen LikedThe palvelu oli erittäin lämmin ja ystävällinen. Outstanding huomiota yksityiskohtiin. (myös tarkastettava meille online) Meidän huone oli ihana ja oli upeat näkymät satamaan. Kauniissa ympäristössäLue lisää ja hämmästyttävä food.I DislikedNothing. Se oli upea kaikin tavoin.Piilota teksti\nSuosittelen lämpimästi Choupana Hills paikkana asua pienten lasten kanssa. Vietimme hotellissa on 8 kuukautta vanha. Henkilökunta ei voinut olla ystävällisiä ja avuliaita, ja tilat olivat ensiluokkaisia.Lue lisää Se teki kaikki ero meidän stay.I myös mainita, että hotelli on panoraama näköalat yli Funchalin, ja että baari ja ravintola ovat erinomaiset.Piilota teksti\nBeautiful hotel. Viehättävä, huomaavaista henkilöstöä. äärellä Funchalin magnificent.Sitting katsellen auringonlaskuun oli juuri niin romantic.The ruoka oli yksinkertaisesti delicious.The Spa myös exceptional.ProbablyLue lisää täydellinen paikka häämatkalle.Piilota teksti\nMeillä oli upeat aikaa Choupana Hills, kauniilla merinäköalalla meidän lovely rooms, nice pool and very helpful friendly staff.\nTämä on aivan hotellin olemme etsineet: omakotitalojen levitä puutarhassa kukkia, erittäin hiljainen. Vuoksi kaukana kaupungista. Bussikuljetus maksuttomuuden hotellilta kaupunkiin ja takaisin säännöllisenLue lisää tuntia, paikkoja on varattu vuonna advance.Great uima-allas ulkona, lämmitetty yksi indoor.Very ystävällisiä ja avuliaita palvelun vastaanotto. Hyvä ravintola. Arvostamme kovasti, että oli mahdollista tilata yhtä lasia viiniä: näin kukin voi luonnollisesti olla mukana ja viiniä, Hyväksytty sekä kunkin kurssin meidän meals.Housekeeping palvelu perfect.All kaikki, oli ilo oleskella viikkoon Choupana Hills Resort & Spa.Piilota teksti\nOlemme juuri viettänyt ihana viikko tässä keinona ja todella enjoyed our stay at Choupana Hills. Hotel vastasiko Everyway mitä olimme nähneet verkkosivuilla ja henkilökunta oli hyvin ystävällinen ja huolehtivaLue lisää olematta koskaan tungetteleva. Minulle on 6 kuukautta raskaana, se on ihanteellinen paikka saada joitakin hemmottelusta spa raskauden hieronnat tottuneesti tehdä Lupita ja rentoutumisen sekä lämmitetyt altaat. Rehevä puutarha, upeat näkemyksiä Funchal, hyvä ruoka ravintolassa, kaikki osaltaan hyvin enjoyable stay.Piilota teksti\nErittäin ystävällinen henkilökunta ja upea view.We oli onni, että oli joitakin ilotulitteiden ja oli upea näköala them.The room was very nice ja comfortable.Could on maksu-tv-järjestelmä.\nHotellin sijaintina on 192 CAMINHO DO MONTE, koillis-Terreiro da Luta. Matka jalan kaupungin keskustaan vie vain 9 minuuttia.Viisi tähteä -kategoriaan kuuluvan luksus-tyylisen hotellin sijaintina on T\nLuksus-tyylinen Quinta Bela Sao Tiago Hotel-hotelli on varustettu kaikilla mukavuuksilla, joihin kuuluvat esimerkiksi: Ravintola, Huonepalvelu, Baari, 24h vastaanotto, Pesula, Satelliitti TV.Keskus-F\nEtäisyys keskustasta autolla on 8 minuuttia, ja hotellin sijainti on Caminho Do Monte, 105-107, pohjoinen-Funchal, mikä sopii loistavasti kaupungin ja sen ympäristön tutkimiseen.Quinta Mirabela - Desi\nEtäisyys keskustasta autolla on 7 minuuttia, ja hotellin sijainti on Caminho Do Monte, 62, pohjoinen-Funchal, mikä sopii loistavasti kaupungin ja sen ympäristön tutkimiseen.Budjetti-tyylinen A Casa Do\n22 huoneella varustetun Apartamentos Quinta Mãe dos Homens-hotellin huoneiden lähtöhinta on 60 euroa, ja voit valita kaikista eri huonekategorioista (Room-Room).Budjetti-tyylinen Apartamentos Quinta M\nKeskus-Funchal on helposti saavutettavissasi, sillä matka vie autolla vain 7 minuuttia. Osoitteessa Travessa Do Largo Da Choupana , Madeira sijaitseva hotelli on ihanteellinen tukikohta, kun haluat na\n14 huoneella varustetun Molhe Hotel - Conde Carvalhal-hotellin huoneiden lähtöhinta on 34 euroa, ja voit valita kaikista eri huonekategorioista (Room-Room).Luksus-tyylinen Molhe Hotel - Conde Carvalha\nEtäisyys keskustasta autolla on 6 minuuttia, ja hotellin sijainti on Travessa Do Pina, 32-C, pohjoinen-Funchal, mikä sopii loistavasti kaupungin ja sen ympäristön tutkimiseen.Budjetti-tyylinen Residen\nTarkista hotellin Choupana Hills Resort & Spa hinta ja varaustilanne: Saapuminen :


MEMORE – Mediayhteiskunnan monilukutaidot lukion reaaliaineiden opetuksessa (5 op) – Tutkimuskeskus COMET\nMEMORE – Mediayhteiskunnan monilukutaidot lukion reaaliaineiden opetuksessa (5 op)\nMoni- ja medialukutaitokoulutus lukion reaaliaineiden opettajille Tampereen yliopistossa lukuvuonna 2019–2020.\nMEMORE-koulutuksesta saat tutkittuun tietoon perustuvia valmiuksia\n1) auttaa lukio-opiskelijoitasi valmistautumaan monilukutaitoa ja media-analyyttistä osaamista vaativiin ylioppilaskokeen aineistotehtäviin,\n2) rakentaa oppiaineiden välistä yhteistyötä lukio-opetuksessa sekä\n3) tukea opiskelijoiden kriittisen ajattelun, tiedonhankinnan ja tiedonlähteiden arvioinnin taitojen kehittymistä.\nKoulutuksen tuottaa Journalismin, viestinnän ja median tutkimuskeskus COMET Tampereen yliopiston Informaatioteknologian ja viestinnän tiedekunnassa (ITC). Vastaavat kouluttajat ovat Tampereen yliopiston media- ja viestintätieteiden tutkijoita ja opettajia, ks. jaksokuvaukset alla.\nKoulutus on Opetushallituksen rahoittama ja siten osallistujille maksuton.\nKoulutus pidetään saman sisältöisenä kahdelle ryhmälle. Valitse ryhmistä itsellesi sopivampi. Opetus etenee ryhmissä rinnakkain. Jos jonakin päivänä et pääse osallistumaan oman ryhmäsi opetukseen, voit paikata osallistumisesi toisessa ryhmässä.\nKummankin ryhmän orientoiva etäopiskelujakso verkossa 7.–28.10.2019.\nKummankin ryhmän oppimisraportin palautus 15.5.2020 mennessä.\nRyhmän 1 lähiopetuspäivät Tampereen yliopistossa:\n1. lähiopetuspäivä 1.11.2019 kello 9.15–16.00\n2. lähiopetuspäivä 22.11.2019 kello 9.15–16.00\n3. lähiopetuspäivä 24.1.2020 kello 9.15–16.00\n4. lähiopetuspäivä 13.3.2020 kello 9.15–16.00\n5. lähiopetuspäivä 24.4.2020 kello 9.15–16.00 on ryhmien yhteinen teemaseminaari\nRyhmän 2 lähiopetuspäivät Tampereen yliopistossa:\n1. lähiopetuspäivä 8.11.2019 kello 9.15–16.00\n2. lähiopetuspäivä 29.11.2019 kello 9.15–16.00\n3. lähiopetuspäivä 31.1.2020 kello 9.15–16.00\n4. lähiopetuspäivä 20.3.2020 kello 9.15–16.00\nViides lähiopetuspäivä 24.4.2020 kello 9.15–16.00 on ryhmien yhteinen teemaseminaari\nOpintojaksojen teemat ja vastaavat kouluttajat\nKutakin teemaa käsitellään yhden lähiopetuspäivän ajan (6 tuntia). Lisäksi saat kunkin jakson kouluttajalta luettavaksi teemaa syventäviä artikkeleja sekä lähiopetukseen orientoivia ennakkotehtäviä.\n1) Uskonnot ja media: Tarkastelemme median tapoja käsitellä uskontoja ja uskomuksia: Miten ja missä yhteyksissä ne esiintyvät tai eivät esiinny mediassa, ja millaisiin muihin teemoihin ne mediassa tyypillisesti kiinnittyvät. Keskustelemme median ja journalismin toimintalogiikasta ja siitä, millä tavoin se vaikuttaa uskontojen käsittelyyn erilaisissa mediaympäristöissä. Vastaavana kouluttajana on YTT Jenni Hokka. Hän tutkii sosiaalista mediaa datalukutaidon, kuvien jakamisen merkityksen (mm. ääriliikkeiden leviämisessä) sekä monimediaalisen kerronnan näkökulmista. Hän on perehtynyt myös uskontojournalismiin ja journalismin yleisökäsityksiin.\n2) Konfliktit, historiallinen empatia ja big data: Pohdimme median tapoja käsitellä väkivaltaisia konflikteja ja niiden inhimillisiä seurauksia. Tutustumme mm. digitaalisiin sota-ajan dokumentteihin ja data-aineistoihin (valokuvat, kirjeet, visualisoidut tietokannat), jotka avaavat yksilötason kokemuksia sodasta. Teemme harjoituksia mm. historiallisen empatian idean soveltamiseksi eri oppiaineiden opetuksessa. Kouluttajana on visuaalisen journalismin yliopistonlehtori YTT Anssi Männistö. Hän tutkii ja kehittää mm. sodan kokemushistoriaan liittyviä datavisualisointeja sekä AR-/VR-sovelluksia lukio-opetuksen ja museopedagogiikan käyttöön.\n3) Muuttoliikkeet, tunteet ja media: Käsittelemme maahanmuuttoon ja pakolaisuuteen liittyvän mediakeskustelun ja -kuvaston sudenkuopista, ongelmista ja eettisistä haasteista sekä siitä, miten niitä voidaan käsitellä eri oppiaineiden näkökulmia yhdistäen. Harjoitusmateriaalina käytämme uutis- ja ajankohtaisaineistoja, erilaisia mediakuvastoja, kirjoja, elokuvia ja tv-sarjoja. Kouluttajana on mediatutkimuksen professori YTT Kaarina Nikunen. Hän on tutkinut mm. osallistumisen ja oikeudenmukaisuuden mediavälitteisyyttä maahanmuuttoon liittyvissä kysymyksissä.\n4) Ilmastonmuutoksen mediakuvastot: Kehitämme keinoja konkretisoida ilmastonmuutosta eri reaaliaineiden opetuksessa visuaalisten aineistojen avulla. Teemme kuvaus- ja kuva-analyysiharjoituksia sovellettavaksi omassa opetuksessa ja esimerkiksi ilmastonmuutokseen liittyvissä teemaopinnoissa. Kouluttajana on tutkija YTT Niina Uusitalo. Hän tutkii llmastonmuutoksen visuaalisia jälkiä mediankäyttäjien arjessa. Aikaisemmin hän on tutkinut mm. lasten ja nuorten mediaympäristön muutosta.\n5) Teemaopintoseminaari: MEMORE-ryhmien yhteisessä kokoontumisessa kootaan koulutuksen aikana tuotetut ideat, suunnitelmat ja tehdyt opetuskokeilut vertaisarvioitaviksi ja edelleen kehitettäviksi. Seminaariin kutsutaan myös aineenopettajiksi opiskelevat tutkinto-opiskelijat Tampereen yliopistosta.\nKoulutus on tarkoitettu ensisijaisesti lukion reaaliaineiden opettajille. Jos ryhmiin jää vapaita paikkoja, niille voidaan ottaa myös lukion äidinkielen opettajia sekä yläkoulun aineenopettajia.\nKannustamme opettajia osallistumaan eri oppiaineita edustavina työpareina. Yksinkin voi osallistua, jos sopivaa työparia ei omasta koulusta löydy.\nIlmoittaudu viimeistään 20. syyskuuta 2019 tällä lomakkeella. Kumpaankin ryhmään otetaan 15 osallistujaa. Paikat täytetään ilmoittautumisjärjestyksessä.\nIlmoittautuminen on sitova. Jos joudut perumaan osallistumisesi, tee se viipymättä ja kirjallisesti perustellen osallistumisen perumislomakkeella. Siten pystymme mahdollisimman nopeasti tarjoamaan vapautuvaa kurssipaikkaa varasijalle jääneelle henkilölle.\n040 190 4131\nTwitterissä #memore @TAUComet\nMediakritiikin iltapäivässä 2020 puhutaan iästä\nCopyright © 2020 Tutkimuskeskus COMET


Naarasäiti soi naiseutta ja äidiksi tulemisen kokemusta – Keski-Pohjanmaan Kamariorkesteri kantaesittää Outi Tarkiaisen teoksen\nOuti Tarkiainen (vas.) ja Anna-Maria Helsing.\nAnna-Maria Helsing johti Keski-Pohajnmaan Kamariorkesteria myös viime syksynä.\nAarne Pelkonen ja Reijo Tunkkari Naarasäiti-teoksen harjoituksissa.\nPe 27.9.2019 klo 20:00 | päivitetty la 13:33\nKun Keski-Pohjanmaan Kamariorkesteria lauantaina johtaa Anna-Maria Helsing ja konsertin pääteoksena on Outi Tarkiaisen sävellys, ollaan sukupuoliasetelmasta katsottuna poikkeustilanteessa. Naiset ovat Suomen klassisessa musiikissa edelleen aliedustettuna. Helsingin Sanomat laski pari viikkoa sitten, että Suomen Sinfoniaorkestereiden tämän syksyn ohjelmistosta kolme prosenttia on naisten säveltämää.\nHelsingin mielestä se on "naurettavan vähän".\n– Se johtuu samasta historiallisesta syystä kuin naiskapellimestarien vähäinen määrä, ja ymmärrän sen. Mutta muutos on kestänyt niin pitkään, että siinä voitaisiin vähän auttaa, hän sanoo.\nRuotsissa sukupuoli on huomioitu aktiivisesti musiikkialalla jo pitkään. Helsing kertoo, että kun jokaiseen konserttiin piti saada naissäveltäjän teos, alettiin kaivaa arkistoja ja huomattiin, että sieltä löytyi paljon kiinnostavia teoksia.\nHän ei nielekään purematta naissäveltäjien vähäisen määrän perustelemista laadulla. On nimittäin kysyttävä, kuka hyvän laadun määrittelee!\nNaiset ovat aliedustettuina myös klassisen musiikin festivaalien esiintyjinä. Tarkiainen sanoo miettineensä asiaa paljon toimiessaan Hiljaisuus-festivaalin taiteellisena johtajana.\n– Jos asiaa ei ajattele, voi käydä niin, että yhtäkkiä kaksi kolmasosaa ohjelmasta on miesten tekemää. Meissä on niin syvällä se ajatusrakenne, että miesten tekemät ja sanomat asiat ovat tärkeämpiä kuin naisten.\nTämä näkyy Helsingin mielestä siinä, että tasa-arvo ei ole parantunut, vaikka orkesterien intendenteistä ja muista työntekijöistä suurin osa on naisia.\n– Mitä se hyödyttää, jos me ajattelemme kuin miehet ennen meitä? Naistenkin pitää avata silmät ja miettiä asenteitaan.\nAnna-Maria Helsing johtaa Kamariorkesteria.\nNaisten tekemien teosten esittäminen on Anna-Maria Helsingin mielestä otettava huomioon myös yleisön palvelemisen näkökulmasta.\n– Yleisöstä vähintään puolet on naisia. Ja jos ei olisi naissäveltäjiä, emme koskaan saisi kuulla tällaisia teoksia, hän sanoo viitaten Outi Tarkiaisen Naarasäiti-laulusarjaan.\nNaarasäiti kuvaa uuden elämän ihmettä ja äidiksi tulemisen kokemusta. Teos kytkeytyy vahvasti Tarkiaisen omaan elämään, sillä sitä säveltäessään hän odotti esikoistaan.\n– Mietin, miten äitiys ja seksuaalinen naiseus halutaan erottaa toisistaan, vaikka ne ovat saman voiman eri puolet. Alkuperäiskansojen tapa ajatella tästä asiasta tuntui läheiseltä, Tarkiainen kertoo.\nLaulusarjan teksteiksi hän valitsikin kahden saamelaiseen nykyrunoilijan, Rauni Magga Lukkarin ja Rose-Marie Huuvan tekstejä.\nAiheesta huolimatta laulusarjan esittää mies.\n– Miehen ääni tuo androgyyniutta ja yleisinhimillisyyttä, Tarkiainen perustelee.\nVahvat, naisen ruumiiseen ja ruumiillisuuteen liittyvät tekstit tuottivat Tarkiaisen mukaan solisti Aarne Pelkoselle ensin harmaita hiuksia.\n– Aarne luki tekstiä ja sanoi, että miten minä voin tällaista laulaa. Sanoin, että luota minuun, kyllä se tulkinta sieltä tulee, ei sinun tarvitse kuvitella olevasi nainen, Tarkiainen naurahtaa.\nSe, että mies laulaa naisen kokemuspiiriin kuuluvista asioista, on osoitus dualismista, joka on Outi Tarkiaisen työssä ominaista. Dualismi kuuluu Helsingin mielestä Naarasäidinkin sävelkielessä.\n– Siinä on sekä herkkyyttä että voimaa. Orkesterisatsi on aivan ihanaa, ja esimerkiksi viimeinen laulu on erittäin kaunis.\nSynnytyksestä kertovan osan säveltäminen oli synnytyspelosta kärsineelle Tarkiaiselle tärkeää. Jotain samaistumisesta teokseen kertonee se, että samana iltana kun hän oli saanut osan valmiiksi, hänen oma synnytyksensä käynnistyi. Nyt Tarkiainen odottaa toista lastaan, ja aikoo jäädä vuodenvaihteessa lyhyelle äitiyslomalle. Vanhempainvapaan pitää hänen miehensä.\n– Olen huomannut, että pidemmät tauot eivät sovi minulle. Olen erilainen ihminen kun saan säveltää. Ehkä se on sitä, että teen työtä, josta pidän, Tarkiainen miettii.\nLauantain konsertin ohjelma koottiin Naarasäidin ympärille, ja sen parina kuullaan Šostakovitšin Sinfonia jousille. Anna-Maria Helsingin mukaan se tarjoaa moni-ilmeistä musiikkia, myös melkoista rytinää.\nKonsertin alussa soitetaan Tšaikovskin Andante Cantabile. Helsing kaavaili alkuunkin ensin Šostakovitšia, mutta ohjelmaan haluttiin myös jotain vanhempaa musiikkia.\n– Nyt konsertti tarjoaa jotakin kolmelta vuosisadalta, eli perspektiiviä löytyy, Helsing toteaa.\nTarkiaiselta on viime vuosina tilattu useita teoksia, joista esimerkiksi Yön auringon variaatiot esitettiin vastikään BBC Promseilla, jonka taiteellinen johtaja on kapellimestari ja kamariorkesterin edellinen taiteellinen johtaja Sakari Oramo.\nHelsing johtaa ympäri Eurooppaa, ja ensi vuoden alussa hänellä on kiireisin jakso koskaan. Hänellä on sekä oopperaa että konsertteja päällekäin, joten hän ei ehdi pariin kuukauteen käydä kotona Helsingissä lainkaan.\n– Se on melkoinen ponnistus. Mutta toisaalta tiedän, että pääsen siinä flow-tilaan, jossa ei ehdi ajatella muuta kuin musiikkia.\nKeski-Pohjanmaan Kamariorkesterin konsertti "Yhä hohtaa sisälläni" Snellman-salissa la 28.9. kello 19.\nOuti Tarkiaisen säveltämä laulusarja baritonille, jousiorkesterille ja pianolle.\nKeski-Pohjanmaan Kamariorkesterin, Rauma Festivon ja Hetan musiikkipäivien yhteinen tilaus.\nHetassa ja Raumalla teos on esitetty jousikvartettona.\nJousiorkesteriversio kantaesitetään Kokkolassa.\nSolistina Aarne Pelkonen.


Pääkirjoitus: Uusia näkökulmia - Psoriasisliitto\nEtusivu / Ajankohtaista / Pääkirjoitus: Uusia näkökulmia\nHeinäkuun alussa, ennen kesälomia, osallistuin kotitoimistolta käsin Maailman psoriasisjärjestö IFPA:n järjestämään kansainväliseen psoriasiskonferenssiin.\nOdotin mielenkiinnolla, mitä uutta saisin tällä kertaa kuulla, ja muistelin, mitkä olivatkaan niitä kuumimpia aiheita edellisessä konferenssissa kolme vuotta aikaisemmin.\nAika nopeasti sain todeta, vähän hämmentyneenäkin, että esityksissä ja keskusteluissa nousi jatkuvasti esiin samoja teemoja kuin edelliselläkin kerralla. Lääkehoidot kehittyvät jatkuvasti, ja niitä halutaan räätälöidä yhä tarkemmin kullekin psoriasista sairastavalle sopiviksi. Suoliston ja ruokavalion rooli psoriasiksen hoidossa puhuttavat myös edelleen, samoin liitännäissairaudet, kuten masennus. Tällä kertaa ohjelmassa näkyi tietysti myös korona.\nJossain vaiheessa tajusin, että minä itse olenkin se, jonka täytyy muuttaa ajattelutapaansa. Eivät kaikki tutkimusaiheet voi jatkuvasti uudistua, eikä se olisi järkevääkään. Sen sijaan monesta sellaisesta aiheesta, jotka olivat esillä jo edellisessä konferenssissa, tiedettiin nyt huomattavasti enemmän.\nTiedeyhteisössä on viimein kunnolla herätty siihen, että ihminen on muutakin kuin sairautensa.\nOli ilahduttavaa nähdä ja kuulla sekä nuorten että kokeneempien psoriasistutkijoiden kunnianhimo. Vaikka hoitovaihtoehtojen määrä on kasvanut viimeisten vuosien aikana reilusti, se ei tiedeyhteisölle riitä, vaan psoriasiksen hoidossa ja ennaltaehkäisyssä pyritään jatkuvasti yhä parempiin tuloksiin. “Ihan hyvä” hoitotulos ei riitä, jos parempaa on saatavilla.\nJotain oli kuitenkin keskustelun sävyssä myös muuttunut. Yhä useammassa puheenvuorossa korostettiin sitä, miten tärkeitä sairastavien mielipiteet ovat. Ainakin tämän otoksen perusteella tiedeyhteisössä on viimein kunnolla herätty siihen, mistä potilasjärjestöt ovat puhuneet vuosikausia: Ihminen on muutakin kuin sairautensa. Ei esimerkiksi riitä, että psoriasista sairastavan kohdalla seurataan pelkkää ihottuman laajuutta, vaan mittariksi täytyy ottaa ihmisen kokonaisvaltainen hyvinvointi. Näkökulma näyttää kääntyvän oikeaan suuntaan, vaikka työtä varmasti riittää vielä pitkäksi aikaa.\nNäkökulman muutosta olen päässyt viime aikoina itsekin harjoittelemaan. Viiden järjestösuunnittelijana ja vaikuttamistyön asiantuntijana vietetyn vuoden jälkeen aloitin elokuun alussa Psoriasisliiton viestintäpäällikkönä ja Ihon ajan päätoimittajana. On hienoa päästä luotsaamaan lehteä, jota lukijat todella arvostavat ja lukevat tarkkaan. Otamme jatkossakin kiitollisina vastaan kaikki palautteet ja juttutoiveet.\nHanna Karhunen on Psoriasisliiton viestintäpäällikkö ja Ihon aika -lehden päätoimittaja.