Pekka Myllyniemi - Wanhat Toverit ry\nTultuaan ylioppilaaksi Porin lyseosta vuonna 1954 Pekka Myllyniemion toiminut opetusupseerina puolustusvoimissa, virkamiehenä sisäasianhallinnossa, viimeksi pelastusylijohtajana, kansanedustajana 1983–87, opettajana valtakunnallisilla maanpuolustuskursseilla, kunnallisissa luottamustehtävissä sekä kunnanjohtajana ja kaupunginjohtajana Lohjalla. Eläkkeelle jäätyään hän on tehnyt lukuisia selvitystehtäviä, viimeksi yhtenä metropoliselvittäjänä, minkä lisäksi hän on toiminut mentorina Maanpuolustuskorkeakoulussa. Myllyniemi on Läntisen Uudenmaan Wanhojen Tovereiden puheenjohtaja.\n”Metropoli meille kaikille” on metropolialueen helmikuun lopussa valmistuneen esiselvityksen otsikko. Olin mukana tässä selvitystyössä yhtenä kuudesta selvityshenkilöstä. Metropolialueen selvityshenkilöinä ehdotimme alueen rakenteiden kehittämiseksi kahta toimeksiantomme mukaista päävaihtoehtoa, joista toinen on kuntaperusteinen ja toinen painottaa ylikunnallista metropolihallintoa. Kummassakin vaihtoehdossa ehdotetaan sekä kuntajakoselvityksiä että muutoksia kuntien yhteistyömuotoihin.\nSuosituksena selvityshenkilöinä esitimme, että kolmentoista kunnan alueella käynnistettäisiin neljän kuntaryhmän kuntajakoselvitykset vahvojen peruskuntien muodostamiseksi sekä perustettaisiin metropolihallinto. Helsinki ja Sipoo muodostaisivat yhden kuntajakoselvitysalueen, Vantaa, Kerava ja Tuusulan eteläosa toisen ja Espoo, Kauniainen ja Kirkkonummi kolmannen. Neljäs muodostuisi Hyvinkäästä, Järvenpäästä, Pornaisista, Mäntsälästä, Nurmijärvestä ja Tuusulan pohjoisosasta. Vihti jäisi näiden ulkopuolelle.\nMetropolialuetta ei ole virallisesti määritetty. Siihen luetaan Helsingin seudun vapaaehtoisen yhteistyön piiriin yleisemmin luettavat 14 kuntaa, jotka ovat Pääkaupunkiseudun kaupungit Helsinki, Espoo, Vantaa ja Kauniainen sekä 10 KUUMA- kuntaa (kehyskunnat) Hyvinkää, Järvenpää, Kerava, Kirkkonummi, Mäntsälä, Nurmijärvi, Pornainen, Sipoo, Tuusula ja Vihti.\nTyössäkäyntialueena metropolialue ulottuu kuitenkin laajemmalle alueelle. Yhteistyön kehittämistarve ulottuu Porvoon ja Lohjan sekä edelleen myös Hämeenlinnan ja Lahden suuntiin. OECD:n vuoden 2002 selvityksessä Helsingin seudun metropolialueella tarkoitettiin Uudenmaan, Kanta-Hämeen ja Päijät-Hämeen maakunnista koostuvaa aluetta (laaja metropolialue).\nUudenmaan maakuntahallitus on vastikään lausunnossaan kuntarakennelakiluonnoksesta kiinnittänyt huomiota siihen, että vireillä olevassa selvitystyössä on keinotekoisesti rajattu pois kuntia, jotka toiminnallisesti ja taloudellisesti ovat kiinteästi yhteydessä metropolialueen ytimeen. Käytännössä tämä tarkoittaa mm seutukeskuksia Lohja ja Porvoo.\nOman haasteensa koko Uudellemaalle aiheuttaa esiselvityksen mukainen 14 kunnan alueen metropolihallinto, jonka ylin päättävä elin olisi vaaleilla valittava metropolivaltuusto. Muodostamalla 14 kuntaa käsittävä metropolihallinto Uusimaa maakuntana jäisi tietyllä tavalla rammaksi. Metropoliesiselvityksessä on jossakin määrin käsitelty korvaavia toimia, mutta ne ovat pakosta jääneet viitteellisiksi.\nOn selvää, että hallinnon rakenteiden kehittäminen ei ole helppoa, ei tässä käsitellyn esiselvitysehdotuksen eikä minkään muunkaan mallin mukaisesti. Asia muodostuu vielä monimutkaisemmaksi, kun otetaan huomioon, että rakenteiden kehittämisessä on otettava huomioon sosiaali- ja terveydenhuollon (sote) vireillä olevat kehittämishankkeet, joista selvitysryhmä julkisti ehdotuksensa maaliskuun 19. päivänä.\nSote-asia ei tullut yksinkertaisemmaksi hallituksen kehysriihessä tekemien päätösten jälkeen. THL:n pääjohtajan Pekka Puskan mukaan kaikki menee nyt uusiksi. Kun Helsingin ja Uudenmaan sairaanhoitopiirin toimitusjohtaja Aki Lindén sanoo, että käsitteet ovat menneet pahasti sekaisin, tulee tämän kirjoittajan mieleen, että sokealla Reetallakin on vaikeuksia ymmärtää asioiden kokonaisuutta.\nSUOMI SISÄLLISSODASTA TALVISOTAAN\nSuomen sisällissota ratkesi sotilaallisesti huhtikuussa 1918. Valkoisen Suomen joukot olivat vallanneet Tampereen maalis- huhtikuun vaihteessa. Saksalainen Itämeren divisioona oli noussut maihin Hangossa 3. huhtikuuta ja vallannut Helsingin 12.–14. huhtikuuta. Divisioonan komentaja kenraali von der Goltz oli Saksan mahtia esitelläkseen määrännyt järjestettäväksi voitonparaatin kaupungin halki senaatintorille 14. huhtikuuta.\nToukokuun 16. päivänä ylipäällikkö Mannerheimin määräyksestä järjestettiin Helsingissä suuri paraati, jotta helsinkiläiset muistaisivat valkoiset joukot sodan todellisina sankareina, eivät siis saksalaiset. Saksalaisten retkikunta ei saanut osallistua paraatiin. Saksalaisia alettiin työntää pois voiton korokkeelta ja lopulta he vuoden lopussa poistuivat Suomesta.\nSisällissodan päättyminen valkoisen Suomen voittoon näkyi vuosikymmeniä kahtiajakautuneena yhteiskuntana. Sota ja kaikki sen seuraukset vaativat ainakin 40 000 suomalaisen hengen. Heistä 75 prosenttia oli suomalaisia punaisia, joita menehtyi eniten vankileireillä sodan päätyttyä ja teloituksissa sodan aikana.\nSisällissodan päättyessä Suomen asema riippumattomana valtiona ei kuitenkaan ollut varmistettu. Suomi oli irrotettu Venäjän yhteydestä, mutta kreivi von der Goltzin saksalainen divisioona oli maassa. Suomesta kaavailtiin kuningaskuntaa Saksasta tuodun kuninkaan johtamana. Saksa hävisi maailmansodan eikä sieltä tullut Suomelle kuningasta. Suomesta tuli omin päätöksin tasavalta, josta vähitellen kehittyi länsimainen demokratia.\nDemokratiaa vastaan toimivia voimia olivat kommunistit vasemmalta ja Lapuan liike oikealta niiden parinkymmenen vuoden ajan, jotka edelsivät vuotta 1939. Oikeistosuuntauksen, Lapuan liikkeen juuret ulottuivat vuosisadan alun aktivismiin ja ennen muuta vuoteen 1918. Sen kannattajat katsoivat, että valkoisen Suomen puolustus oli jäänyt kesken.\nLapuan liike muuttui demokratian puolustajasta demokratian viholliseksi. Se vaati ”poliittisen elämän tervehdyttämistä”, millä tarkoitettiin parlamentarismin kaventamista ja siirtymistä autoritaariseen hallitustapaan. Käytännössä tavoitteena oli sosialidemokraattisen työväenliikkeen poliittisen vaikutuksen rajoittaminen tai kokonaan estäminen.\nTämä näkyi myös kuumana helatorstaina Tampereella 1933, jossa järjestettiin SDP:n puoluekokous. Puoluekokouksen juhlistamiseksi Hämeenkatu oli juhlaliputettu vuorotellen Suomen lipuin ja puolueen punaisilla lipuilla. Punaisten lippujen käytöstä tuohtuneena Isänmaallisen kansanliikkeen IKL:n kannattajat ja suojeluskunnan joukko-osasto repivät punaiset liput alas everstiluutnantti Aaro Pajarin johdolla.\nLapuan liike ei kuitenkaan kyennyt valjastamaan yleistä mielipidettä tarkoitustensa taakse.\nMarraskuun lopussa Suomeen hyökänneet neuvostojoukot saivat vastaansa yksimielisen kansan. Talvisodan henki oli solidaarisuutta ja ponnistelua yhteisen asian puolesta. Vaikka julmasta sisällissodasta oli kulunut vain kaksi vuosikymmentä, myös hävinneelle puolelle jäänyt työväestö asettui tukemaan puolustustaistelua. Sotilaallisesti talvisodan torjuntavoiton takana oli suomalaisten sotilaiden, niin miehistön kuin johtajien henkilökohtainen taistelukyky.\nEsimerkki tästä on Tolvajärven taisteluissa 12.12.1939 saavutettu voitto, joka oli ensimmäinen talvisodassa saavutettu menestys. ”Se herätti riemua kotirintamalla ja lopetti puheet toivottomuudesta.” Näin kirjoittaa Anssi Vuorenmaa kirjassa ”Kansakunnan kahdestoista hetki – Tolvajärvi 12.12.1939 – menestyksen alku”. Tolvajärvellä avainasemassa oli Jalkaväkirykmentti 16 komentajanaan everstiluutnantti Aaro Pajari (sittemmin kenraalimajuri ja kaksinkertainen Mannerheim-ristin ritari). Joulukuun alussa hän pyysi Tampereen työläisistä kootun joukon edessä anteeksi vuoden 1933 helatorstain tapahtumia ja ilmoitti olleensa väärässä.\nSyyskuun lopussa ilmestyi kirja PRESIDENTTI JOHTAJANA – Suomalaisen valtiojohtamisen pitkä linja. Ensimmäinen näkyvä, kommentti kirjasta oli Helsingin Sanomissa 26.9. Siinä käsiteltiin Tarja Halosen johtamistyyliä, ikään kuin se olisi johtamisen kannalta olennainen asia. Minua itseäni kiinnostaa ennen kaikkea kysymys, miten presidentit ovat johtajana selvinneet maamme kriisitilanteista tavoitteena maan säilyminen vapaana, itsenäisenä ja kansanvaltaisena.\nItsenäisyysjulistuksen jälkeen tammikuun lopulla 1918 maan suurin puolue sosiaalidemokraatit teki kapinan, johon sosialistista vallankumousta tavoitteleva punakaarti vei puolueen. P. E. Svinhufvudista oli marraskuun lopussa tullut senaatin puheenjohtaja, nykytermein pääministeri. Hänen johdollaan kapina kukistettiin. Vapaussodassa Suomessa olevat venäläiset joukot karkotettiin maasta hallituksen joukkojen ylipäälliköksi nimitetyn C. G. Mannerheimin johdolla. Sota muuttui kuitenkin sisällissodaksi, jonka valkoiset joukot Mannerheimin johdolla voitti.\nSisällissodan tulos näkyi vuosikymmeniä kahtiajakautuneena yhteiskuntana. Sota ja kaikki sen seuraukset vaativat ainakin 40 000 suomalaisen hengen. Heistä 75 prosenttia oli suomalaisia punaisia, joita menehtyi eniten vankileireillä sodan päätyttyä ja teloituksissa sodan aikana.\nSuomesta kaavailtiin kuningaskuntaa Saksasta tuodun kuninkaan johtamana. Saksasta ei kuitenkaan tullut Suomelle kuningasta ja se hävisi maailmansodan. Tässä tilanteessa nousee esiin Suomen ensimmäisen tasavallan presidentin, maamme tasavaltaisen valtiojärjestelmän isän K. J. Ståhlbergin merkitys (1919 – 1925). Oikeistopiirien oli vaikea sulattaa Ståhlbergin selvää voittoa ensimmäisessä presidentinvaalissa 1919. Ståhlberg oli vahva johtaja epävakaina aikoina.\nLäheskään kaikille ei ollut selvää, että kahtiajakautuneena, vailla yhtenäisyyttä Suomi ei tulisi selviämään tulossa olevista koettelemuksista. Tältä kannalta katsottuna toinen presidentti Lauri Kristian Relander (1925 – 1931) oli heikko johtaja. Hän ei nähnyt äärioikealta, Lapuan liikkeen taholta tulevaa vaaraa ennen kuin vuonna 1930 havaitsi maan olevan tilanteessa, jossa valtiovalta oli ajettu seinää vasten.\nTässä tilanteessa nousee esiin presidentti P.E. Svinhufvudin (1931 – 1937) merkitys. Hänen johdollaan oli kukistettu punakapina. Nyt tarvittiin johtaja kukistamaan oikealta tuleva Mäntsälän kapina, johon osallistuneet esittivät 28.2.1932 maan hallitukselle uhkavaatimuksen. Arviolta kymmeniin tuhansiin nouseva aseistettu joukko oli valmiina marssimaan pääkaupunkiin. Sisällissodan vaara oli todella lähellä. Benito Mussolini oli tehnyt fasistisen vallankaappauksen juuri tällaisella marssilla Roomaan.\nSvinhufvud muodosti oman esikunnan kapinan kukistamista varten. Radiossa hän piti samana päivänä puheen, jossa hän käski kapinallisia kuuliaisina laille viipymättä palaamaan kotiseudulleen. Puhe tehosi, lähdössä olleet suojeluskuntalaiset palasivat koteihinsa ja kapinallisten johto vangittiin.\nSeuraavan presidentin Kyösti Kallion uran keskeisin toiminta-ajatus oli itsenäisyyden vahvistaminen eheyttämällä yhteiskunta taloudellisen ja sosiaalisen tasa-arvon kautta. Presidentiksi vuonna 1937 valittuna hän nimitti A. K. Cajanderin johtaman maalaisliittolais – sosiaalidemokraattisen enemmistöhallituksen. Kyösti Kalliolla presidenttinä oli keskeinen merkitys sille, että Suomi joutuessaan talvisotaan oli yhtenäinen. Talvisodan jälkeen Kyösti Kallio joutui sairauden takia luopumaan presidentin tehtävästä.\nKallion jälkeen sotien aikana toimineet presidentit Risto Ryti (1940 – 1944) ja Gustaf Mannerheim (1944 – 1946) kykenivät hoitamaan tehtävänsä niin, että Suomi säilyi vapaana, itsenäisenä ja kansanvaltaisena. Edellytyksenä oli ensinnäkin se, että työväestön kansalaisoikeudet oli kyetty tunnustamaan sisällissodan jälkeen, kansalaisten elinoloja kyettiin kohentamaan, kansa yhtenäistyi, varauduttiin sotaan vaikka materiaalisesti puutteellisesti, vaalittiin pohjoismaista demokratiaa ja johtajat kantoivat vastuunsa.\nMIKSI KANNATAN JUTTAA?\nJutalla on pitkä poliittinen ura vuodesta 2000 Kokkolan kaupunginvaltuustossa ja ennen kaikkea kansanedustajana vuodesta 2003 lähtien. Puolueen puheenjohtajaksi hänet valittiin vuonna 2008 Hämeenlinnan puoluekokouksessa, jossa hän voitti ratkaisevassa äänestyksessä Erkki Tuomiojan selvin numeroin äänillä 218 – 132 32 - vuotiaana.\nSaman vuoden syksyllä käytiin kunnallisvaalit, joissa demarit menettivät kannatustaan. Tuolloin Erkki Tuomioja, ”sosialidemokraattien ikuinen kriitikko”, lyttäsi niin kuin Helsingin Sanomat kirjoitti Jutta Urpilaisen johdolla valmistellun vaaliohjelman ”unelmahötöksi”. Vähän tuohon tapaan SDP:ssä on usein toimittu. On asetuttu passiivisesti aitiopaikalla katsomaan, miten tuo pärjää. Tukea ei omilta tule – arvostelua kyllä. Kritiikkiä tietysti tarvitaan, mutta oikea tapa ei ole tuollainen lyttäys eikä se myöskään anna hyvää kuvaa äänestyksessä hävinneestä.\nKun Jutta Urpilainen aloitti, hän todella puhui unelmista. Niitä todella tarvitaan. Ne pitää pukea sanoiksi ja teoiksi. Lainaan Vappu Taipaleen mielipidekirjoitusta Demokraatissa 11.3.2014. ”Ajatukset ne muuttavat maailmaa. Ideat, ideologia heiluttavat sitä lippua, jonka jokainen kansanliike tarvitsee eteensä. Politiikka ei ole hallinnoimista, taloudenhoitoa eikä vain näyttöön perustuvaa toimintaa. Tarvitaan irtiottoa tulevaisuuteen, ja tekoja sen eteen. Tätä puolueemme tarvitsee, ei kasvojen vaihtamista. Tarvitsemme keskustelua, ja päätöksiä, toimintaa.”\nKevään 2011 vaaleissa SDP:stä tuli toiseksi suurin eduskuntapuolue. Jutta valittiin kolmannelle eduskuntakaudelleen 11 668 äänellä. Vaikeiden hallitusneuvottelujen jälkeen puolue nousi hallitukseen ja Jutasta tuli valtiovarainministeri. Tässä tehtävässä hän on joutunut koviin paikkoihin ja kasvanut tehtäviensä myötä. Jopa Jutta Urpilaisen arvostelijat myöntävät, että hän on hoitanut tehtävänsä erinomaisesti ja saanut arvostusta myös maailman tunnetuilta taloustieteilijöiltä.\nPuolueen puheenjohtajakeskustelusta saattaa saada sen kuvan, että välit ay-liikkeeseen olisivat solmussa. Markku J. Jääskeläisen kolumnia Demokraatissa 19.3.2014 lainaten voi todeta, että ministereiksi hallitukseen valikoitui puolue- ja eduskuntaryhmän johtoa sekä SAK:n entinen puheenjohtaja Lauri Ihalainen. Avustajiksi ja valtiosihteereiksi valitut olivat miltei kaikki ammattiyhdistysliikkeen palveluksesta. Puoluekokous valitsi puoluesihteeriksi Reijo Paanasen suoraan SAK:n toimistosta. Varapuheenjohtaja Antti Lindtman tuli sieltä pienen välivaiheen jälkeen. Puoluehallitukseen valittiin perinteisesti SAK:n hallituksen jäsen, tlläkertaa Ann Selin. Varapuheenjohtajiksi pyrkivät ay-liikkeestä myös Antti Rinne ja Jukka Kärnä – ilman riittävää kannatusta.\nOn selvää, että SDP:n kannatus ei ole tyydyttävällä tasolla. Perussyytä ei voi kuitenkaan panna Jutta Urpilaisen vastuulle. Alamäki alkoi eduskuntavaaleista 2007, joissa puolue menetti kahdeksan edustajapaikkaa 53:sta 45:een. Syitä saattoi olla monia, mutta eräs keskeisistä oli surkeasti onnistunut vaalimainonta. Puheenjohtajan vaihtaminen tulevassa puoluekokouksessa ei ole oikea vastaus. Oikea vastaus löytyy niistä ajatuksista, joita mielipidekirjoittajat Jaakko Blomberg, Ulla Blomberg ym. esittivät Demokraatissa muutama päivä sitten. Lainaan tuota kirjoitusta: ”Suomalainen yhteiskunta on sellaisena kuin se tänään on, on pitkälti sosialidemokratian työn tulos. Ollaksemme uskottavia meidän on kannettava vastuuta kestävästä tulevaisuudesta. Parhaimmillaan SDP on, kun se on keskeisesti rakentamassa hyvinvointia ja tasa-arvoa yhdessä muiden poliittisten voimien kanssa. Ongelmia ratkaistaan sekä kansallisesti että kansainvälisesti yhteistyötä tehden. Kielitaitoista Jutta Urpilaista kuunnellaan Euroopassa.\nSAKSAN SOTILASAVUN MERKITYS 1944\nTänä kesänä on kulunut 70 vuotta kesän 1944 taisteluista, joissa puna-armeijan hyökkäykset torjuttiin osittain saksalaisten tuella. Asiaan on tarpeellista palata, koska vieläkään ei ole riittävää yksimielisyyttä saksalaisten osuuden merkityksestä.\nTalvisodan jälkeen vuoden 1940 lopulta lähtien Suomen poliittinen ja sotilasjohto oli katsonut parhaaksi nojautua Saksan tukeen. Tätä suuntausta jatkettiin niin kauan, kuin se näytti mahdolliselta ja hyödylliseltä. Vaihetta kesti elokuulle 1944. Presidentti Risto Ryti joutui henkilökohtaisesti uhrautumaan allekirjoittamalla 26.6. ylipäällikön ja valtioneuvoston suosituksen mukaisesti Hitlerille osoitetun vakuutuskirjeen. Hän lupasi vastata siitä, ettei Suomi ilman Saksan myötävaikutusta ryhdy rauhanneuvotteluihin. Tämä sopimus mahdollisti Saksan sotilasavun jatkumisen.\nValtiotieteen tohtori Markku Jokisipilä kyseenalaisti vuonna 2004 väitöskirjassaan sopimuksen merkityksen. Jokisipilän mukaan sopimuksen allekirjoituksen ja heinäkuisen suurhyökkäyksen välillä Suomeen ei tullut yhtään sotilasapua. Hänen mukaansa suurhyökkäys olisi torjuttu siinäkin tapauksessa, ettei Saksalta olisi tullut apua.\nTämä tulkinta, joka ei mielestäni ole tutkimustulos, ja asiasta käyty keskustelu ei ollut uusi. Helsingin yliopiston historian professori Henrik Meinander korostaa vuonna 2009 julkaistussa kirjassaan ”Suomi 1944 – Sota, yhteiskunta, tunnemaisema” saksan sotilaallisen avun arkaluonteisuutta mutta samalla sitä miten ratkaiseva Saksan aseellinen apu todella oli. ”Sen jälkeen kun Saksa oli hävinnyt, tuskin kukaan suomalainen päättäjä halusi kertoa aseveljeydestä täysin avoimesti. Suomen valtiojohdon etujen mukaista oli päinvastoin pitäytyä tiukasti sodanaikaisessa tulkinnassa, jonka mukaan Suomi oli käynyt omaa puolustussotaansa.” Mannerheimin muistelmissa Saksan avun merkitys ohitetaan muutamalla lyhyellä maininnalla. Vielä nuivempi on armeijakunnan komentaja Lennart Öesch, joka kerratessaan syitä, miksi neuvostohyökkäys pysäytettiin, ei edes mainitse saksalaisten sivustatukea.\nMeinander korostaa, että Rytin henkilökohtaisella vakuutuksella pyrittiin aivan toiseen tavoitteeseen kuin sen sanamuodosta olisi voitu päätellä. Ensiksi haluttiin vakauttaa rintaman uhkaava tilanne Saksan aseavulla, jotta saataisiin Moskova luopumaan antautumisvaatimuksistaan. Sen jälkeen Rytin tilalle tulisi uusi presidentti, jota hänen henkilökohtainen vakuutuksensa ei sitoisi ja joka voisi näin aloittaa salaiset rauhantunnustelut. Lopuksi solmittaisiin erillisrauha liittoutuneiden kanssa, ja kaikki tämä tehtäisiin aivan toisin kuin mitä saksalaiset olettivat Rytin luvanneen. Kirjeen sisällössä ei jätetty mitään sattuman varaan.\nSuuri osa niistä Saksan toimittamista aseista, joita oli tarkoitus käyttää, oli tosin jo saapunut Rytin antaessa virallisen lupauksensa. Toisaalta kuitenkin myös lupauksen jälkeen saadulla aseellisella tuella oli suuri merkitys myöhemmissä taisteluissa, ja se kohotti suomalaissotilaiden taistelumoraalia.\nSaksan sotilasavun merkityksen vähättelyn ohella ovat sotatoimet Suomenlahden eteläpuolella. jääneet vähälle huomiolle ja tulleet julkisen tarkastelun kohteeksi vasta viime vuosina. Narvan länsipuolella käytiin maaliskuusta 1944 lähtien niin kutsutut Sinimäen taistelut, jotka ovat verrattavissa Tali-Ihantalaan. Saksan Itärintaman Pohjoisen Armeijaryhmän joukot torjuivat elokuulle asti puna-armeijan hyökkäykset Sinimäille.\nJos Stalin olisi keväällä 1944 kyennyt valtaamaan Viron, olisi Suomen tilanne muodostunut ratkaisevasti huonommaksi, mitä se oli kesällä. Viron lentokentät olisivat olleet Puna-armeijan käytössä. Suomenlahti ei enää olisi ollut Saksan sisämeri. Saksan apu Suomelle Kannaksen taisteluissa olisi jäänyt toteutumatta. Elintarvikehuolto Saksasta olisi ollut mahdotonta. Stalinin ei olisi tarvinnut luopua ehdottomasta antautumisvaatimuksesta. Tilanne Suomenlahden eteläpuolella oli Suomen kannalta kriittinen vielä heinäkuussa elokuun alkuun asti.\nStalinin tarkoituksena kesällä 1944 oli Suomen ehdoton antautuminen ja rajan siirto vähintään Kymijoelle. Tali - Ihantalassa kesä-heinäkuun vaihteessa saavutettu torjuntavoitto samoin kuin Aunuksen ja Maaselän kannaksilla sekä Ilomantsin salomailla saavutetut torjuntavoitot estivät Neuvostoliittoa saavuttamasta tavoitettaan. Puna-armeijan hyökkäysjoukkoja tarvittiin näiden taisteluiden jälkeen Suomenlahden eteläpuolella Narvan rintamalla. Heinäkuun 12. päivänä Stalin antoi käskyn hyökkäyksen keskeyttämisestä Karjalan kannaksella. Viimeistään tuolloin hän luopui antautumisvaatimuksestaan.\nKesän torjuntavoitot olivat seurausta Suomen armeijan ja sen sotilaiden taistelukyvystä. Ne liittyivät kuitenkin olennaisesti tilanteisiin lähialueilla ja muualla Euroopassa.\nPuolustustaistelu, joka käytiin kesällä 1944, ei ainoastaan torjunut miehitystä. Se loi myös poliittiset edellytykset sille, että Suomi saattoi siirtyä sodasta rauhaan ilman repiviä riitoja. Suomi oli ensimmäinen Euroopan valtio, joka maailmansodan yhä jatkuessa toimitti vapaat eduskuntavaalit.\nSuojeluskuntajärjestö lakkautettiin lailla. Lakiesityksen Tasavallan Presidentti Mannerheim antoi presidentin esittelyssä 31.10.1944. Esitys eteni nopeasti. Ensimmäisessä käsittelyssä eduskunnassa samana päivänä ei käytetty yhtään puheenvuoroa eikä toisessakaan käsittelyssä samana päivänä, jolloin eduskunta hyväksyi lain sisällön. Laki hyväksyttiin lopullisesti kolmannessa käsittelyssä 3. marraskuuta, jolloin Mannerheim vahvisti lain. Puolustusministeriö määräsi marraskuun 6. päivänä järjestön toiminnan lakkautettavaksi seuraavana päivänä.\nEduskunnan kolmannessa käsittelyssä käytettiin kaksi puheenvuoroa. Puolustusasiainvaliokunnan edistyspuoluelainen puheenjohtaja Sulo Heiniö, joka oli ollut perustamassa suojeluskuntia, esitti muistosanat ja kiitti palkatonta työtä tehneitä rivimiehiä ja lahjoittajia. Sosialidemokraatti Kalle Jokinen, punavanki vuodelta 1918 ei hyväksynyt kiittelyä. Hänen mukaansa maamme työväestö ei millään tavoin yhdy kiitokseen. Hän korosti, että ajatus Suojeluskuntajärjestön lakkauttamisesta, joka on koko itsenäisyytemme ajan ollut työväen ajatusmaailmassa, on nyt toteutunut. Jokisen sanat olivat kuin heijastumaa 1920-luvun asenteista.\nMitä suojeluskunnat olivat itsenäisessä Suomessa olleet?\nKari Selèn toteaa vuonna 2001 julkaistussa kirjassaan ”Sarkatakkien maa – Suojeluskuntajärjestö ja yhteiskunta 1918 – 1944”, että Suomen historiassa on pitkään ollut elokuussa 1918 perustetun ja marraskuussa 1944 lakkautetun suojeluskuntajärjestön kokoinen, vielä puutteellisesti tutkittu alue. Suojeluskuntien historiankirjoituksessa tietämys suojeluskunnista perustui pitkään suojeluskuntajärjestössä palvelleiden N.V.Hersalon ja Hannes Raikkalan kirjoittamaan, monella tavalla ansiokkaaseen kolmiosaiseen historiaan, (1955–1964), joka keskittyi suojeluskuntiin sotilaallisena laitoksena.\nRisto Alapuro kirjoittaa toimittamansa kirjan ”Raja railona – näkökulmia suojeluskuntiin” (1998) johdannossa: ”Suojeluskunnat olivat mahtitekijä Suomessa itsenäisyyden ensi vuosikymmeninä. Ne olivat armeijan rinnalle perustettu aseellinen järjestö, joka syntyi itsenäistymisen ja kansalaissodan mullistuksessa. Raja aukeni railona paitsi ulkoista myös sisäistä vihollista vastaan. Suojeluskunnat kertovat monesta asiasta – politiikasta, kulttuurista, yksimielisyydestä ja erimielisyydestä, asennoitumisesta ulkomaailmaan. Järjestöstä tuli osa voittajien näkemystä siitä, mitä uusi itsenäinen Suomi on. Sen vaiheet näyttävät, miten vuosi 1918 rakentui maan poliittisen kulttuurin sisään ja muovasi sitä.”\nMiksi suojeluskunnat piti lakkauttaa?\nSuojeluskuntien lakkauttamiselle syyskuuna 19. päivänä solmitun välirauhansopimuksen nojalla on keskustelussa usein korostettu ennen kaikkea asian poliittista puolta. Sopimuksen 21.artikla määräsi, että ”hitleriläismieliset” järjestöt oli lakkautettava. Tämän nojalla kenraalieversti Zdanov vaati kirjeessään Mannerheimilla suojeluskuntien hajottamista.\nVälirauhansopimuksen neljännen artiklan nojalla Suomi sitoutui määräajassa ”asettamaan armeijan rauhanaikaiselle kannalle”. Sopimus ei sisältänyt tarkkoja lukumääriä eikä mainintaa suojeluskunnista. Moskovan yksiselitteinen kanta sen sijaan oli, että rauhanaikainen vahvuus oli yhtä kuin puolustuslaitoksen vahvuus 1.1.1939, eli vain 37 000 miestä.\nTämän vahvuiseksi armeija tuli saattaa itsenäisyyspäivään mennessä, mikä merkitsi valtavaa operaatiota, kun kuukaudessa liki 400 000 sotilasta odotti kotiuttamista. Suojeluskuntien jäsenmäärä oli vuositasolla ollut keskimäärin 90 000 ja suurimmillaan vuonna 1941 vajaat 127 000 miestä. Suojeluskunnat eivät mahtuneet vaadittuun rauhanajan vahvuuteen. Tämä sotilaallinen peruste oli suojeluskuntien lakkauttamisen päällimmäinen syy\nTALVISODAN RAUHAN VAIKEA PÄÄTÖS\nTalvisodan kestettyä 105 päivää Moskovassa allekirjoitettiin 75 vuotta sitten 13.3.1940 aamuyöllä rauhansopimus Neuvostoliiton sanelemassa muodossa. Tasavallan presidentin valtakirja Moskovan rauhanneuvotteluja varten hyväksyttiin valtioneuvoston istunnossa 12.3. aamulla. Päätöksenteko oli vaikeaa eikä tapahtunut yksimielisesti. Eduskunta ratifioi istunnossaan 15.3. rauhansopimuksen 145 äänellä kolmea vastaan. Tyhjää äänesti 9. Suuri osa edustajista, 42 jäi pois äänestyksestä.\nKotirintamalla oltiin tyrmistyneinä, kun rauhanehdot julkaistiin lehdissä ja radiossa. Sanomalehtien etusivuilla oli surureunukset. Siniristiliput liehuivat puolitangossa. Kuvaavana esimerkkinä tunnelmista on vuonna 1940 julkaistussa muistokirjassa KUNNIAMME PÄIVÄT Käkisalmen Sanomien etusivu torstaina 14.3.1940: ”Rauha on tehty raskain ehdoin. – Mm. Kannas, Viipuri, Käkisalmi, Sortavala, Karjalaa Uudenkaupungin rauhan rajaan saakka, Kalastajasaarento ja Hanko luovutettu”.\nKotirintaman tyrmistystä selittää rintamataisteluista päämajan tilannetiedotuksissa annettu kuva. Tiedotusten mukaan vihollisen hyökkäykset torjuttiin ja vihollisen tappiot selostettiin, omista aluemenetyksistä ja tappioista vaiettiin. Kansalaisilla ei ollut tietoa todellisesta rintamatilanteesta.\nTasavallan presidentti ja hallitus sai päämajasta totuudenmukaisen tilanteen. Illalla 9.3. pidettyyn kokoukseen saatiin kenttäarmeijan päävoiman, Kannaksen armeijan komentajan kenraaliluutnantti E. Heinrichsin Ylipäällikölle antama lausunto joukkojen sen hetkisestä taistelukunnosta, jonka ulkoasiainministeri Tanner luki. Sen mukaan ”armeijan nykyinen tila on sellainen, etteivät enemmät sotatoimet voi johtaa muuhun kuin tilanteen jatkuvaan heikkenemiseen ja uusiin alueluovutuksiin”.\nTanner totesi, että tämä on ylipäällikön käsitys. ”Asema on sellainen, että olemme pakkorauhan edessä. On kiirehdittävä ennen kuin romahdus tapahtuu. Sen jälkeen ei meidän mieltämme kysytä…” Tämän johdosta Moskovassa oleville neuvottelijoille oli annettava valtuudet tehdä sellainen rauha kuin ”aikaansaatavissa on”. Hannulaa ja Niukkasta lukuun ottamatta muut hallituksen jäsenet kannattivat Tannerin ehdotusta. Sotamarsalkka Mannerheim soitti 10. ja 11.3. päivien kuluessa useita kertoja ulkoasiainministerille ja oli huolestunut joukkojen suuresta kulumisesta.\nTilanne rintamilla oli tärkein päätöksentekoon vaikuttava asia mutta ei ainoa. Koko sodan ajan Ruotsilta oli toivottu sotilaallista apua. Sitä saatiinkin vapaaehtoisten muodossa, mutta Ruotsi ei katsonut voivansa sitoa itseään sotaan lähettämällä varsinaisia joukkoja. Neuvotteluja länsivaltojen kanssa oli jatkettu, jotka aikoivat naamioida Norlannin malmikenttien valtauksensa Suomelle antamakseen sotilasavuksi. Hallituksen niin kutsuttu triumfiraatti pääministeri Ryti, ulkoasiainministeri Tanner ja valtioneuvos Paasikivi olikin jo varhaisessa vaiheessa epäillyt lännen avunlupauksia. Kaiken lisäksi Saksasta oli saatu viestejä kehotuksista suostua rauhanehtoihin, koska menetetyt alueet saataisiin takaisin Saksan murskattua Neuvostoliiton.\nTässä päätöksentekotilanteessa tasavallan presidentin alussa mainittu valtakirja rauhanneuvotteluja varten hyväksyttiin valtioneuvoston istunnossa 12.3. aamulla. Presidentti Kallio sanoi allekirjoitettuaan valtakirjan, että se oli ”kamalin paperi, jonka koskaan oli allekirjoittanut.” Seuraavana päivänä oli pakko hyväksyä Neuvostoliiton sanelemat rauhanehdot. Suomi säilytti kuitenkin itsenäisyytensä ja Stalinin tavoite Suomen valtaamisesta jäi toteutumatta.\nUKRAINAN HÄMMENTÄVÄ TILANNE\nUkrainan kriisi tai sota niin kuin jotkut haluavat sanoa. on moniulotteinen. Osittain on kyse maan sisäisitä ongelmista, osittain suurvaltapolitiikasta Venäjän ja lännen välillä. Perinteisissä viestimissä mutta myös sosiaalisessa mediassa se usein rajoittuu suurvaltapoliittiseen vastakkainasetteluun. Objektiivinen kriisin tarkastelu ja tutkimus on vähäistä tai ainakin medianäkyvyys on vähäistä.\nHeinäkuun puolivälissä Porissa yhdessä Suomi-areenan keskustelussa Ukrainan kriisiä käsiteltiin Kansalaisjärjestöjen konfliktinehkäisyverkoston (KATU) ja Suomen toiminta Euroopan turvallisuuden edistämiseksi (STETE) järjestämänä otsikolla ”Hämärän rajamailla – Ukrainan moniulotteinen kriisi”.\nKeskustelun vetäjänä oli Ylen eläkkeellä oleva ulkomaantoimittaja Jarmo Mäkelä, keskustelijoina Crisis Management Initiativen (CMI:n) ohjelmajohtaja Ville Brummer, kansanedustaja, ETYJ:n parlamentaarisen yleiskokouksen puheenjohtaja Ilkka Kanerva ja Ylen kirjeenvaihtaja Kerstin Kronvall (aikaisemmin Kiovassa puolen vuoden komennuksella Ukrainan kirjeenvaihtajana, nyt Moskovassa). Keskustelussa asiaa valotettiin kriisinhallinnan keinojen, kansalaisyhteiskunnan ja ETYJ:n mahdollisuuksien kannalta. Keskustelu antoi tavoitteensa mukaisesti monipuolisen kuvan paitsi kriisin luonteesta sinällään ja kansalaisyhteiskunnan tilanteesta Ukrainassa myös mahdollisista kriisinhallintakeinoista.\nUkrainan kriisi on suurvaltapolitiikkaa ennen kaikkea siksi, että Neuvostoliiton hajoamisen jälkeen vaihtelut Venäjän ja lännen suhteissa suurin konflikti Venäjän ja lännen välille on kehittynyt juuri Ukrainasta. Perinteisissä lännen medioissa useimmiten syytetään Venäjää ja ennen kaikkea niin, että kyse on presidentti Putinin valtapolitiikasta.\nTänä vuonna on Gaudeamuksen julkaisemana ja Markku Kivisen & Leena Vähäkylän toimittamana ilmestynyt kirjoittajakokoelma ”Venäjän palatseissa ja kaduilla”, joka ilmeisesti näinä aikoina Suomessa julkaistuista kirjoista antaa syvällisimmän kuvan Venäjän kehityksestä.\nTässä kirjassa Tampereen yliopiston Johtamiskorkeakoulun professori Tuomas Forsberg tarkastelee Ukrainan kriisiin johtanutta kärjistymistä Venäjän ja lännen suhteissa. Venäjän politiikka on Neuvostoliiton hajottua eri presidenttien kausilla (Jeltsin 1991-1999, Putin 2000-2008, Medvedev 2008-2012, Putin 2012-). vaihdellut länsimyönteisyydestä kriittisyyteen. Ensimmäisinä vuosinaan Putinkin pyrki vahvistamaan yhteistyötä lännen kanssa. Hänen länsisuuntautumisensa loppui vuoden 2004 aikana.\nTuomas Forsberg esittämän tulkinnan mukaan suurin ongelma ja samalla yksi Venäjän siksak politiikkaa selittävä tekijä on se, että ”Venäjä ei ole saanut tahtomaansa tasa-arvoista asemaa ja vaikutusvaltaa suhteessa länteen. Venäjällä ei ole ollut kykyä tarkastella lännen toimia muussa kuin siinä valossa, että niillä tähdätään Venäjän nujertamiseen. Näin ollen esimerkiksi Itä-Euroopan ja entisen Neuvostoliiton maiden pyrkimykset lähentyä länttä nähdään lännen juonena, eikä näillä mailla ajatella olevan omaa subjektiviteettia.”\nKirjoitukseni alussa totesin, ettei kaikki Ukrainan kriisiin liittyvä johdu suurvaltapolitiikasta. Esimerkkinä asian monipuolisemmasta tarkastelusta on Helsingin Sanomien pääkirjoitus 23.heinäkuuta ”Ukrainasta kuuluu huonoja uutisia”. Kirjoituksessa kiinnitetään huomiota talouden ongelmiin, joita selittävät Ukrainan oman toiminnan puutteet oligarkkien ja korruptionvastaisen toiminnassa. Oligarkkien asemaan ei ole puututtu, vaikka se oli myös toissa talven mielenosoitusten päätavoite. Korruptionvastainen taistelukin keskittyy näyttävästi alatasolle, vaikka olennaisin korruptio liittyy siihen, kuka hallitsee laillista ja laitonta liiketoimintaa. Tämä iso ongelma vähentää selvästi lännen halua auttaa Ukrainaa kunnolla. Sitä ei vaan haluta sanoa ääneen, sillä nykyisessä ilmapiirissä Ukrainan arvostelu tulkitaan heti virheellisesti Venäjän tukemiseksi. Silti Ukraina tarvitsee nyt hymistelyn sijaan tukea, jotta ukrainalaiset voisivat rakentaa maastaan normaalin valtion.\nKaiken kaikkiaan on tärkeätä, että Ukrainan kriisin käsittelyä ei rajoiteta suurvaltapolitiikkaan ja mustavalkoiseen vastakkainasetteluun. Tarvitaan mahdollisimman objektiivista kriisin tarkastelua ja tutkimusta, josta on alkanut tulla syvällisiäkin esimerkkejä.\nVOIKO VENÄJÄÄ YMMÄRTÄÄ?\nTimo Vihavainen, Helsingin yliopiston Venäjän tutkimuksen professori, aloitti vuonna 2014 ilmestyneen kirjansa ”Vanhan Venäjän paluu – Esseitä vanhasta ja uudesta historiasta” toteamalla monien ajattelevan, että edessämme on uuden Neuvostoliiton syntyminen kaikkine seuraamuksineen aina kylmän sodan varustelukilpailuun. Venäjää kannattaa Vihavaisen mukaan kuitenkin pyrkiä ymmärtämään. Olen tässä kirjoituksessani tukeutunut mainittuun kirjaan ja valinnut ne asiakohdat, jotka omasta mielestäni ovat keskeisimmät.\nVenäjällä pidettiin omaa erinomaisuutta selviönä niin tsaarinaikana kuin neuvostoaikana, jolloin sitä kritiikittömästi ylistettiin. Eikä kyse ollut vain koomisesta itsekehusta, josta Brezhnevin aikana tuli maan tapa. Kyse oli asiasta, johon hyvin monet vuosikymmenien ajan uskoivat.\nSokki oli sitä suurempi, kun Gorbatšov avoimesti tunnusti, ettei Neuvostoliitto ollutkaan maailman kehityksen johtotähti. Neuvostoliiton edistyksellinen kupla puhkesi jo ennen itse valtion romahtamista, perestroikan aikana. Venäjä itse ryhtyi opettelemaan demokratiaa ja markkinataloutta ja etsi esikuvia lännestä. Uusi Venäjä joutui kuitenkin samalla nöyrtymään lännen edessä oppipojan asemaan oltuaan sitä ennen vuosikymmenet virallisesti maailman kehittynein yhteiskunta.\nNeuvostoliiton hajoamiseen ja uuden Venäjän ajan alkuun liittyvät kaksi johtajaa Gorbatšov ja Jeltsin ovat venäläisten muistissa kaikkein kurjimmat, mitä maassa on ollut. Kuitenkin jo Jeltsinin aikana havaittiin, että Venäjä ilman ideologiaa on kuin lehmä ilman häntää. Mielipidemittauksissa ihannekaudeksi on noussut turvattua elämää tarjonnut Brezhnevin aika, vaikka tämän hallinto oli vesittänyt Hruštšovin aikana alkaneen uudistuslinjan ja korvasi teot ja toiminnan komeilla julistuksilla ja iskulauseilla.\nVihavainen korostaa, että Putinin aikana ideologian paluu on ollut hyvin voimakasta. Enää ei haluta rypeä katumuksessa tai puhdistua vanhoista synneistä. Putinin aikana Venäjälle palasi hyvinvointi ja Venäjä myös saavutti kansainvälistä arvovaltaa. On toinen asia, että Venäjän ulkopolitiikka on lähtenyt tielle, joka saattaa olla turmiollinen niin sille itselle kuin muille. Lännen kannalta nykyinen Venäjä on aggressiivinen ja taantumuksellinen. On vaarana, että se eristää itsensä ulkomaailmasta ja taantuu taas kerran niin taloudellisessa. kulttuurisessa kuin yhteiskunnallisessa mielessä.\nVihavainen kysyy kirjassaan, tullaanko Putin muistamaan Venäjän historiassa suurena taantumushallitsijana. Vaikka tätä on aikaista ennustaa, ilmeistä on joka tapauksessa, että Putinin hallinto on lähtenyt vastareformien tielle. Venäjän hallinto on tulkinnut länsimaisten arvojen tunkeutumisen Venäjälle propagandasodaksi, jolla on poliittisia tai jopa valtiollisia päämääriä. Sitä eivät kiinnosta enää länsimaalaistyyppinen edustuksellinen demokratia, länsimaisittain käsitetty sananvapaus tai edes oikeusvaltio ja hyvä hallinto, vaikka näitä nimellisesti kannatetaan.\nOlennaista on, kuten Vihavainen korostaa, että Venäjää kannattaa pyrkiä ymmärtämään ja ymmärtää sen omista lähtökohdista käsin, mikä ei kuitenkaan edellytä sen toimien hyväksymistä. Tässä mielessä on tarkoituksenmukaista, kuten Vihavainen tekee, analysoida Venäjän nykyisyyttä menneisyyden kautta. Suomen kannalta Venäjällä on aina ollut ja tulee aina olemaan erityinen merkitys niin hyvässä kuin pahassa.\nTänä vuonna ilmestyneen laajan teoksen ”Suomalaiset fasistit – mustan sarastuksen airuet”, tutkijoiden Oula Silvennoisen, Marko Tikan & Aapo Roseliuksen mukaan Suomi on aina ollut osa eurooppalaista fasismia. Meillä sitä ovat edustaneet lähinnä Lapuan liike ja Isänmaallinen Kansanliike (IKL).\nKansallismielinen radikalismi sai Suomessa alkunsa sisällissodan jälkeen 1920-luvulla. Perustana oli äärivalkoinen tulkinta maan tilasta. Yhteiskunta oli epäyhtenäinen, riitaisa ja levoton. Kansanvaltainen yhteiskunta oli heikko sekä sisäisten että ulkoisten uhkien edessä. Syntyi radikaali järjestökenttä, jonka toimintatavat vähitellen muotoutuivat ja suomalainen fasismi suoritti esiinmarssinsa.\nHelmikuussa 1922 perustettu Akateeminen Karjala-Seura yhdisti opiskelijanuorison kansallismielisen radikalismin taakse yliopistoissa ja oppikouluissa. Vuonna 1929 perustettiin Vapaussodan Rintamamiesten Liitto, josta kasvoi nopeasti ei-akateemisia veteraaneja yhdistävä järjestö. Sen laajasta jäsenistöstä monet olivat mukana lähinnä epäpoliittisen veteraanitoiminnan takia, mutta järjestön kova ydin koostui tiukan linjan aktivisteista, jotka halusivat muuttaa yhteiskuntaa omien ihanteidensa näköiseksi. Liiton keskeisenä päämääränä oli ainakin kommunististen ja sosiaalidemokraattisten järjestöjen toiminnan vastustaminen ja toiminta niiden kieltämiseksi kokonaan.\nLapuan liikkeen johtajan Vihtori Kosolan julkinen läpimurto tapahtui vuoden 1929 lopulla. Seuraavana vuonna liike alkoi organisoitua järjestöksi, joka kattaisi koko maan kommunistien murskaamiseksi kaikilla paikkakunnilla ja ryhtyisi myös suoraan toimintaan. Nopeassa tahdissa kehitys vei liikkeen väkivallan ja kumouksen tielle. Kesällä 1930 autot kulkivat, miehiä kaapattiin, nöyryytettiin ja hakattiin. Kolme kyyditettävää murhattiin. Kansanedustajia siepattiin. Kyydityksiä tapahtui vuoden 1930 aikana kaksi ja puoli sataa.\nKun Kyösti Kallion hallitus erosi 4.7.1930 ja eduskunta hajotettiin, lapualaiset olivat saavuttaneet terrorillaan ensimmäisen tavoitteensa. Heinäkuun 7.päivänä toteutettiin talonpoikaismarssi sen aikaisen oikeistoradikalismin suurin voimanäyttö. Puheessaan Senaatintorilla Vihtori Kosola korosti, että vapaussodan perintö oli menetetty, ja vuonna 1918 lyöty vihollinen oli jälleen noussut uhkaamaan suomalaisten vapautta.\nLapuan liike ajoi helmikuun lopussa vuonna 1932 Mäntsälän kapinassa valtiovallan seinää vasten. Arviolta kymmeniin tuhansiin nouseva aseistettu joukko oli eri puolilla Suomea valmiina marssimaan pääkaupunkiin. Benito Mussolini oli tehnyt fasistisen vallankaappauksen juuri tällaisella marssilla Roomaan. Presidentti Svinhufvud kuitenkin radiopuheessa käski kapinallisia kuuliaisina laille viipymättä palaamaan kotiseudulleen. Puhe tehosi; lähdössä olleet suojeluskuntalaiset palasivat koteihinsa ja kapinallisten johto vangittiin.\nRadikalismi Suomessa ei kuitenkaan Lapuan Liikkeeseen päättynyt. Sen toimintaa jatkamaan perustettiin 5. kesäkuuta 1932 Hämeenlinnassa Isänmaallinen Kansanliike (IKL). IKL:n esikuvina olivat lähinnä Italian fasistit. Tärkein ero suomalaisen äärioikeiston ja Saksan natsismin välillä oli suhde uskontoon. Suuri osa Suomen papistosta oli IKL:n kannattajia, kun taas natsit korostivat germaanista uuspakanuutta. IKL oli vuoden 1933 vaaleissa vaaliliitossa Kokoomuksen kanssa ja sai 14 kansanedustajaa. Kokoomus koki murskatappion ja sai vain 18 paikkaa edellisvaalien 42 paikan sijaan.\n1930-luvulla, sotien ja vielä jatkosodankin aikana Suomessa oli IKL:n rinnalla joukko natsipuolueita, jotka riitelivät, lohkeilivat ja muuttivat nimiään. Todellisia kannattajia oli yhteensäkin vain muutamia tuhansia. Välirauhansopimuksen nojalla jo 23.9.1944 lakkautettiin mm. AKS, IKL, Itsenäisyyden Liitto ja pienet natsipuolueet. Äärioikeistoon kuulumisesta ei Suomessa rangaistu ketään. Muutamat, kuten suomalaisen fasismin kummisedäksi kuvattu Lohjan Kalkkitehtaan toimitusjohtaja, vuorineuvos Petter Forsström ja AKS – johtaja Helanen sekaantuivat saksalaisten juoniin rauhateon jälkeen saaden vankeustuomion.\nFasismi Suomessa on tarina ihmisistä ja järjestöistä, joiden mielestä vapaussota jäi kesken eivätkä he hyväksyneet kansanvaltaista yhteiskuntaa. 1930-luvun loppuun tultaessa kansanvalta Suomessa kuitenkin sai voiton.\nItsenäisyyden mittaaminen on noussut laajan keskustelun aiheeksi brittien brexit kansanäänestyksen yhteydessä. Eroa EU:sta perusteltiin erilaisin tarinoin, joista monet olivat häpeällisiä valheita. Niitä höystettiin tunteisiin vetoavilla iskulauseilla siitä, kuinka briteillä on pian mahdollisuus ottaa ohjat omiin käsiin. Havainnollisen kuvan mahdollisuuksista päättää omista asioista saa tarkastelemalla Suomen historiaa.\nSuomesta tuli Ruotsin itäinen maakunta 1100-luvulla. Seuraavien runsaan 600 vuoden aikaan suomalaiset saivat olla luomassa Ruotsin suurvaltaa, vaikka kunnia siitä tuli ruotsalaisille. Ruotsin suurvalta-asema romahti Pultavan taistelussa 1709.\nAjanjakso oli kuitenkin sekä Ruotsille että Suomelle merkityksellinen. Suomi oli jo Ruotsin vallan aikana liitetty osaksi läntistä kristikuntaa sekä läntisen Euroopan kulttuurista, yhteiskunnallista ja taloudellista järjestystä. Tältä pohjalta syntyivät aikanaan niin markkinatalous, perustuslailliset valtiomuodot ja laillisuusperiaatteisiin sidottu hallinto.\nVenäjää oli pidetty perivihollisena ja 1700 - luvun aikana Suomi koki kaksi miehitystä, isonvihan 1710 - 1721 ja pikkuvihan 1741 - 1743. Rauhanteoissa Suomi kuitenkin jäi Ruotsille, tosin pienentyneenä. Kustaa III yritti vuosien 1788 - 1790 sodassa lyödä venäläiset Kymijoelta takaisin näiden pääarmeijan ollessa kiinni Turkin sodassa. Yritys ei kuitenkaan onnistunut.\nKun Venäjä uudelleen valtasi Suomen 1808-1809, Suomesta tuli osa Venäjää, tosin autonominen. Suomalaiset eivät siitä päättäneet, vaan Napoleon ja Aleksanteri I olivat asian keskenään sopineet.\nTuohon aikaan sisältyy kansallinen herääminen ja suomalaisuus, jota loivat Runeberg, Lönnroth, Snellman ja Topelius. Kansakunnan identiteetin kehitystä henkisenä voimana ja tahtona kansakunnan puolustamiseen tukee historiallinen jatkuvuus. Tuona aikana, autonomisena suuriruhtinaskuntana 1800-luvulla luotiin pohja Suomen itsenäisyydelle.\nKommunistien päästyä lokakuussa valtaan Venäjällä eduskunta hyväksyi itsenäisyysjulistuksen joulukuun 6. päivänä 1917.\nItsenäisyysjulistuksen jälkeen tammikuun lopulla 1918 maan suurin puolue sosiaalidemokraatit tekivät kapinan, johon sosialistista vallankumousta tavoitteleva punakaarti vei puolueen. Sisäisistä ristiriidoista aiheutuneen sisällissodan valkoiset Mannerheimin johdolla ja saksalaisten tukemana voittivat, minkä jälkeen Suomesta yritettiin tehdä kuningaskunta. Hanke kuitenkin kaatui syksyllä 1918 Saksan antautumiseen. Saksan antautuminen merkitsi myös sitä, ettei Suomi jäänyt Saksan vasallivaltioksi.\nSuomessa vaalit maaliskuussa 1919 toivat eduskuntaan selvän tasavaltalaisenemmistön. Tasavaltainen hallitusmuotoesitys hyväksyttiin 21.kesäkuuta 1919. Valtionhoitaja Mannerheim vahvisti hallitusmuodon 17. heinäkuuta. Tällöin vahvistui Suomi itsenäisenä demokraattisena tasavaltana.\nStalin ja Hitler olivat elokuussa 1939 päättäneet (Molotovin-Ribbentropin sopimuksella), että Suomi kuuluu Neuvostoliiton etupiiriin. Yritys valloittaa Suomi vuonna 1939 ei onnistunut. Kesällä 1941 yritettiin Saksan rinnalla revanssia, mikä aluksi näytti onnistuvan, mutta päättyi Neuvostoliiton sotakoneiston suurhyökkäykseen. Se kuitenkin torjuttiin ja Suomi säilytti itsenäisyytensä, vaikkei Suomen mahdollisuuksiin ulkomailla uskottu.\nSuomea pidettiin edelleen Neuvostoliiton etupiiriin kuuluvana. Euroopan jaosta suurvaltojen johtajat olivat päättäneet. Nyt Neuvostoliitto ei yrittänyt Suomen valloittamista asein. Ideologista valloitusta yritettiin ja kaikenlaista painostusta. Suomen sisäisiin asioihin puututtiin monin keinoin. Elettiin YYA-aikaa, jolloin tietty määrä itsemääräämisoikeutta säilytettiin. Suora vaikutus idästä päättyi Neuvostoliiton hajoamiseen 1991.\nEuroopan unioniin liittymisestä Suomen kansan enemmistö päätti itsenäisesti kansanäänestyksessä 16.lokakuuta 1994 57 prosentin äänten enemmistöllä. Äänestyksessä kysyttiin, tulisiko Suomen liittyä EU:n jäseneksi neuvotellun liittymissopimuksen mukaisesti. Historian aikaisemmissa vaiheissa kansalta ei oltu kysytty mitään.\nSuomi on globalisoituvassa maailmassa pärjännyt verrattain hyvin. Maamme sisällä on suuriakin eriarvoisuudesta johtuvia ongelmia, joiden ratkaiseminen on pitkälti omissa käsissämme. Euroopan unionin puitteissa pääsemme vaikuttamaan omiin asioihimme enemmän kuin ulkopuolella ollessa. Unioni antaa myös turvaa, mitä pidimmekin tärkeimpänä asiana päättäessämme unioniin liittymisestä.\nKirjoituksen otsikko on lainattu Marja-Liisa ja Seppo Hentilän tuoreesta tutkimuksesta, joka osoittaa, kuinka valtionjohto hyväksyi saksalaisten vahvan otteen Suometa valkoisten voitettua Suomen sisällissodan saksalaisten avulla. Porvarillisen Suomen ja Saksan vajaan vuoden kestänyt liittolaissuhde toteutui täysin saksalaisten ehdoilla.\nSuomen vasemmisto haki 1917 itsenäisyyteen tukea tavoitteilleen Venäjän bolševikeilta, oikeisto Saksasta. Puoluekentän kummallakaan laidalla ei todellista valtiollista riippumattomuutta osattu pitää realistisena mahdollisuutena.\nHelsingin yliopiston historian professorin Henrik Meinanderin mukaan sitä pidettiin kaukana tulevaisuudessa häämöttävänä määränpäänä, joka voitaisiin saavuttaa sodan ja kaaoksen väistyttyä. Konkreettinen osoitus tästä oli, ettei 6.joulukuuta annettu itsenäisyysjulistus aiheuttanut missään eduskuntaryhmässä karnevaalitunnelmaa.\nKommunistien päästyä lokakuussa valtaan Venäjällä eduskunta hyväksyi itsenäisyysjulistuksen joulukuun 6. päivänä 1917. Itsenäisyysjulistuksen jälkeen tammikuun lopulla 1918 maan suurin puolue sosiaalidemokraatit tekivät kapinan, ja punakaartit ottivat vallan Etelä-Suomessa.\nPorvarillisten puolueiden itsenäisyyttä ajavien ryhmittymien epävirallinen edustaja valtioneuvos Edvard Hjelt esitti Berliinissä Saksan sotilasjohdolle kutsun saapua Suomen avuksi jo marraskuun lopussa 1917. Saksalaisten apu toteutui Itämeren divisioonan noustua maihin Hangossa 3. päivänä huhtikuuta 1918 ja vallattua Helsingin, jossa divisioonan komentaja kenraali Rüdiger von der Goltz järjesti 14.4. oman paraatinsa.\nToukokuussa 1918 sisällissodan taistelut olivat ohi kaikilla rintamilla. Valkoinen Helsinki oli vahvasti saksalainen Helsinki. Eduskunnan ensimmäisessä istunnossa 15.5. saksalaiset upseerit esiintyivät kenraalinsa johdolla hallituksen eturivissä. Eduskunta oli tynkäeduskunta. Sosiaalidemokraateista vain Matti Paasivuori päästettiin istuntoon. Saksalaisten maihinnousu punaisten selustaan varmisti valkoisten voiton ja lyhensi sisällissodan taisteluja viikoilla, kenties kuukausilla. Ylipäällikkö Gustaf Mannerheim järjesti valkoisten voitonparaatin seuraavana päinä 16.5.\nVanhasuomalaisen J. K. Paasikiven johdolla muodostettu senaatti luopui yhdessä väliaikaisen valtionhoitajan P.E.Svinhufvudin kanssa joulukuussa vuonnan1917 kaavailluista tasavaltaisista linjoista ja ajoi eduskunnan niukalla enemmistöllä läpi monarkistisen valtiomuodon. Lokakuun alussa 1918 saksalainen prinssi Friedrich Karl von Hessen valittiin maan ensimmäiseksi kuninkaaksi.\nSaksan antauduttua kuukauden kuluttua jouduttiin kuitenkin umpikujaan. Svinhufvud pyysi 12.12. eroa valtionhoitajan tehtävästä ja samana päivänä Mannerheim, joka oli jatkuvasti suhtautunut kriittisesti saksalaissuuntaukseen, valittiin uudeksi valtionhoitajaksi korjaamaan huonosti hoidettuja suhteita läntisten voittajavaltioiden suuntaan. Siinä hän onnistui erinomaisesti.\nMarja-Liisa ja Seppo Hentilä tulkitsevat, että keväällä 1918 Suomi pelastui Saksan avulla, mutta syksyllä 1918 Suomi pelastui myös Saksan avulta.\nSaksan avulla on selvä, mutta miten niin myös Saksan avutta. Taistelujen tauottua toukokuun alussa 1918 Itämeren divisioona, yli 10 000 miestä, jäi Suomeen yli puoleksi vuodeksi. Sotilaallisen avun myötä ja sen hintana Suomen valkoinen hallitus luovutti kohtalonsa ehdoitta Saksan keisarikunnan käsiin. Maaliskuun alussa 1918 Saksan kanssa solmitut valtiosopimukset olisivat tehneet Suomesta siirtomaan, jonka ulkomaankauppaan ja luonnonvaroihin Saksa olisi saanut lähes rajoittamattoman nautintaoikeuden. Saksalaiset jäivät Suomeen perustamaan armeijaa, josta oli määrä tulla ”Pohjolan teräsnyrkki”, Sen tehtävänä olisi jatkossa ollut Saksan sotilaallisten intressien puolustaminen Koillis-Euroopassa. Antautumisen takia Saksan avulta putosi kuitenkin pohja pois.\nSUOMI SUOMALAISEKSI 1919\nVuonna 1918 valkoisten, Mannerheimin johdolla, mutta saksalaisten tukemana voittaman sisällissodan välittömänä seurauksena Suomesta oli tullut saksalainen. Näin tapahtui siksi, että Saksan sotilaallisen avun myötä ja se hintana Suomen valkoinen hallitus luovutti kohtalonsa ehdoitta Saksan keisarikunnan käsiin. Tämä vaihe Suomen itsenäisyyden historiassa päättyi kuningasseikkailuineen kuitenkin Saksan antautumiseen marraskuussa.\nKuningashankkeen kaaduttua valtionhoitajaksi nostettu Mannerheim hajotti eduskunnan ja määräsi uudet vaalit. Maaliskuussa 1919 toimeenpannuissa eduskuntavaaleissa tasavaltaa kannattaneet SDP, Maalaisliitto ja Kansallinen Edistyspuolue saivat vaalivoiton ja ylivoimaisen enemmistön. Monarkiaa kannattaneet RKP ja Kansallinen Kokoomus saivat yhteensä vain 50 kansanedustajaa ja lisäksi kolme RKP:n edustajista oli tasavaltalaisia.\nHuhtikuun alussa eduskunta kokoontui täysilukuisena ensimmäisen kerran sisällissodan jälkeen tärkeimpänä tehtävänään hallitusmuotokysymyksen ratkaiseminen. Eduskuntakäsittelyssä Castrénin hallituksen laatima lain ensimmäinen versio ei saanut kuitenkaan taakseen riittävää enemmistöä, jotta se olisi julistettu kiireelliseksi. Edistyspuolueen vasemmistosiipeen kuuluneen perustuslakivaliokunnan puheenjohtajan Heikki Ritavuoren valtiopäivien alussa jättämästä lakialoitteesta alettiin muokata hallitusmuotoesitystä, johon tehtiin myönnytyksiä oikeiston toiveiden suuntaan.\nKokoomuksen ja SDP:n maltillisten välisellä sopimuksella uudistetusta hallitusmuotoesityksestä poistettiin eduskunnan oikeus erottaa presidentti sekä kielto ritarimerkkien jakamiseen ja siihen vastaavasti lisättiin määräys, että ”kansalaisten työvoima on tasavallan erityisessä suojeluksessa”. Tämän jälkeen esitys sai tarvittavan lisätuen Kokoomuksesta. Eduskunta hyväksyi hallitusmuodon 21.kesäkuuta ja julisti sen kiireelliseksi.\nUusi hallitusmuoto vaati vielä vastahakoisen valtionhoitaja Mannerheimin vahvistuksen. Hän suunnitteli jättävänsä sen vahvistamatta, hajottavansa eduskunnan ja aktivistipiirien kanssa Suomen viemistä Venäjän sisällissotaan hyökkäämällä Pietariin, mitä varten täytyi estää tasavallan toteutuminen.\nKokoomuksen kieltäydyttyä osallistumasta tällaiseen hankkeeseen Mannerheim kuitenkin luopui suunnitelmasta ja vahvisti hallitusmuodon 17. heinäkuuta.\nHallitusmuodon mukaan valtiovalta kuuluu kansalle, jota edustaa valtiopäiville kokoontunut eduskunta. Kansanedustuslaitoksen päätehtäväksi tuli lakien, valtion talousarvion ja tullien hyväksyminen sekä kansainvälisten sopimusten ratifiointi. Hallituksen tuli nauttia eduskunnan luottamusta. Presidentti peri hallitusmuodossa kuitenkin osan vanhojen perustuslakien vaalimasta hallitsijan vallasta.\nSuomen ensimmäiseksi tasavallan presidentiksi valittiin vuonna 1918 perustetun korkeimman hallinto-oikeuden ensimmäinen presidentti K.J.Ståhlberg. Kansalliseen Edistyspuolueeseen liittynyt Ståhlberg voitti 25. heinäkuuta eduskunnan suorittamassa vaalissa vasemmiston ja keskustan äänin 143–50 valtionhoitaja Mannerheimin.\nSuomi oli itsenäinen ja sillä oli demokraattinen perustuslaki sekä demokraattinen eduskunta, hallitus ja presidentti. Suomi oli myös muiden itsenäisten valtioiden tunnustama. Neuvosto-Venäjä oli tunnustanut Suomen itsenäisyyden vuoden 1918 alussa samoin kuin Ranska ja Ruotsi sekä Saksa, Tanska ja Norja. Kaikkiaan 15 maata tunnusti Suomen itsenäisyyden vuoden 1918 aikana, mutta esimerkiksi Yhdysvaltojen ja Iso-Britannian tunnustus saatiin vasta keväällä 1919.\nHallitusmuotokysymyksen ratkettua oli täten vuonna 1919 edellytykset Suomen muuttumisesta suomalaiseksi. Välittöminä toimina olivat ennen kaikkea Tartossa tehty rauhansopimus Neuvosto-Venäjän kanssa vuonna 1920 sekä punavankien asteittainen armahtaminen. Rauhansopimuksen ydinsisältönä oli, että Neuvosto-Venäjä tunnusti Suomen historialliset rajat, mikä tarkoitti Suomen autonomisen suuriruhtinaskunnan rajaa vuodelta 1812.\nPunavangit pääsivät asteittain vapauteen syksystä 1918 alkaen ja vuonna 1921 heitä oli jäljellä runsaat tuhat. Heistä pääosa armahdettiin 1923 ja 1925. Väinö Tannerin sosialidemokraattinen vähemmistöhallitus armahti viimeiset punavangit toukokuussa 1927, mikä aiheutti oikeistossa voimakasta arvostelua. Vielä enemmän kritiikkiä sai osakseen presidentti K.J.Ståhlberg, joka viime kädessä vahvisti suurimmat 1920-luvun armahdukset.\nMAUNO KOIVISTON MERKITYS\nMauno Koivisto nousi tasavallan presidentiksi vuonna 1982 suuren suosion siivittämänä kylmän sodan viimeisen vuosikymmenen aikana Urho Kekkosen jälkeen. Valtionpäämiehen valitseminen tuolloin poliittisen vasemmiston riveistä siirsi vuoden 1918 tapahtumat lopullisesti osaksi historiaa.\nKoiviston 12 vuotta kestänyt presidenttikausi oli myllerrysten aikaa. Alussa Suomen itänaapurina oli Neuvostoliitto, johon Suomea sitoivat yya-sopimus ja Pariisin rauhansopimuksen tiukat velvoitteet. Kauden päättyessä vuonna 1994 idässä oli naapurina Venäjä ja etelässä uudelleen itsenäistynyt Viro.\nKoiviston lähtökohtana presidentiksi tultuaan oli Suomen aseman ja koko turvallisuuspolitiikkamme ydinkysymys Neuvostoliiton luottamuksen säilyttäminen ja maamme toiminta yya-sopimuksen velvoitteiden täyttämiseen ja, että ne kyettiin myös täyttämään.\nMauno Koivisto oli sanan parhaassa mielessä oman onnensa seppä, joka pienistä oloista lähteneenä oli kovalla työllä ja lahjojensa avulla itse luonut yhteiskunnallisen asemansa. Hänen luonteenlujuuteensa toimiessaan pääministerinä ajanjaksona, jolloin Urho Kekkonen oli alkanut uskoa korvaamattomuuteensa ja jolloin Koivistoa oltiin ajamassa ulos pääministerin tehtävästä, oli omiaan lisäämään hänen kannatustaan. Tuolloin hän sanoi televisiohaastattelussa: ”Minä johdan hallitusta, ja eduskunta päättää hallituksen luottamuksesta”. Erityisesti ns. hiljaisen enemmistön piirissä hän vaikutti uutena luotettavana, tehtävänsä tuntevana ja turvallisena isähahmona.\nMauno Koivistolla oli selvä suunta jo vuonna 1956: ”Kohti yhä laajempaa ja monipuolisempaa kansanvaltaa, kohti kaikkien kansalaisten täyden ihmisarvon varauksetonta tunnustamista”. Presidenttinä Mauno Koivisto toteutti vakaumustaan kansallisen sovun ja yhteistyön rakentajana sekä maan valtiollisen elämän parlamentaaristen piirteiden vahvistajana. Hän korosti eduskunnan asemaa ja jätti jälkeensä demokraattisemman maan, kuin millaisen hän oli ottanut presidenttinä hoitaakseen.\nKoivistolta ei useinkaan herunut ymmärtämystä poliittisen toiminnan sinänsä vaatimalle taktikoinnille, joka on tuttua nykyisellekin asioiden hoidolle. Mauno Koivisto sen sijaan oli pitkän tähtäyksen, laajojen linjojen ja näkemyksen mies. Tämä näkyy hänen monista kirjoistaan muiden muassa vuonna 1968 ilmestyneestä puhekokoelmasta ”Linjan vetoa” ja vuonna 1978 ilmestyneestä kirjasta ”Väärää politiikkaa”. Poliitikkoihin käytännössä tutustuttuaan hän on kertonut havainneensa näissä kaksi virhettä: ”Ensinnäkin ihmisiä kiinnostaa politiikka vähemmän kuin poliitikot luulevat, ja toiseksi ihmiset ovat fiksumpia kuin poliitikot kuvittelevat”.\nTasavallan presidentti Sauli Niinistö korosti muistopuheessaan, että ”presidentti Koiviston ainutlaatuisuus ei ollut siinä, että hän tunsi kansan, vaan siinä, että kansa tunsi hänet…Pohdiskeleva, fundeeraava tapa lähestyä asioita toi tavallisen kansalaisen lähelle valtiomiestä, lähemmäs kuin Suomen historiassa kenties koskaan aiemmin on koettu. Mauno Koiviston ytimekkäät ja analyyttisen terävät, kuin usein myös humoristisen lämpimät tokaisut jäävät osaksi suomalaisuutta. Ne kuvastavat ajattelua, periaatteita ja arvoja, jotka yhä vaikuttavat teoissamme ja toiminnassamme.”\nKoiviston toisen presidenttikauden merkittävimmät tapahtumat alkoivat Neuvostoliiton hajoamisesta vuonna 1991. Siitä alkoi myös Suomessa tapahtumaketju, jossa Koiviston johdolla Suomi päätti hakea Euroopan unionin jäsenyyttä talvella 1992. Se oli suuri päätös, yksi Suomen\nitsenäisyyden historian merkittävimmistä ratkaisuista. Silloisen perustuslain mukaan vain presidentti saattoi tehdä aloitteen hakemuksen jättämisestä. Mauno Koiviston merkitys oli viime kädessä siinä, että hän johti Suomen Euroopan unioniin.\nPuhuessaan Euroopan parlamentin istunnossa vuonna 1993 hän kuvasi: ”Me suomalaiset olemme vakavaa väkeä. Olemme vähäpuheista väkeä. Mutta epäilystä ei pitäisi olla siitä, että pidämme tavallisesti sanamme.”\nSuomi juhlii tänä vuonna satavuotista itsenäisyyttään valtiona. Suomen senaatti päätti itsenäisyysjulistuksesta tiistaina 4.12.1917. Eduskunta hyväksyi itsenäisyysjulistuksen joulukuun 6. päivänä äänin 100-88. Suomen itsenäiseksi julistautumista vuonna 1917 olivat edeltäneet dramaattiset tapahtumat.\nSuomen suuriruhtinas, Venäjän tsaari Nikolai II oli syrjäytetty maaliskuussa samana vuonna niin kutsutussa helmikuun vallankumouksessa. Venäjän heikkouden rohkaisema sosialistienemmistöinen eduskunta julistautui korkeimman vallan käyttäjäksi Suomessa. Tavallaan valtalaki oli itsenäisyysjulistuksen esinäytös.\nValtalain toimeenpano loppui kuitenkin lyhyeen. Venäjän väliaikainen hallitus hajotti eduskunnan. Yksituumainen eduskunta olisi ehkä pysynyt kasassa, mutta porvarilliset hyväksyivät hajotuksen ja panostivat uusiin vaaleihin. Sosialistit syyttivät heitä maanpetoksesta. Valtalain kaatuminen jyrkensi kahtiajakoa.\nLokakuun 1917 vaaleissa voimasuhteet kääntyivät sosialistien tappioksi 92-108. Vasemmiston menetettyä eduskunnassa enemmistönsä se alkoi radikalisoitua entistä enemmän. Sosialidemokraatit eivät enää osallistuneet hallitusvastuuseen. Svinhufvudin senaatti jäi selkärangattomaksi. Virkamiesten sana ei paljon painanut paikallistasollakaan. Maassa vallitsi hallituspula ja valtatyhjiö. Sitä täydentämään kiirehtivät aseelliset järjestöt.\nAktivistit perustivat suojeluskuntia, joihin haluttiin myös työväkeä, mutta radikalisoituva työväenliike ja sosialidemokraattinen puolue julistivat porvarien järjestyskaartit vihollisikseen ja alkoivat muodostaa työväenkaarteja.\nKerenskin hallitus pyrki pitämään Suomeen sijoitettua valtavaa sotaväkeä komennossaan, mutta sotaväessä vallitsi epäjärjestys, ”svoboda”. Se merkitsi käytännössä Helsingissä ja muualla Suomessa melkoista kaaosta. Rikollisuus räjähti. Järjestysvallan romahdus ja venäläisten kurittomien sotilaiden väkivallan teot, maatalouslakot, elintarvikekeinottelu ja taloudellisen nousukauden jyrkkä loppu ajoivat maan syksyyn 1917 tultaessa elintarvikepulaan.\nKun eduskunta ja senaatti olivat vihollisen käsissä työväenliike ei parlamentarismista perustanut. Viikko Pietarin bolševikkivallankaappauksen jälkeen käynnistyi yleislakko ”Me vaadimme” -ohjelmalla. Se koski palkkoja, elintarvikkeita ja kunnallislakeja.\nLakko oli myös valtapolitiikkaa kovin keinoin ja pitelemättömin seurauksin. Yhden lakkoviikon aikana sattui kymmeniä poliittisia surmia ympäri maata. Verilakon kuuluisin kuolonuhri oli kauppaneuvos Alfred Kordelin.\nJoulukuun 4. päivän itsenäisyysjulistus oli Svinhufvudin senaatin ohjelman ensisijainen tavoite: ”maan poliittisen riippumattomuuden turvaaminen”. Erityisesti ajankohtaan vaikutti kuitenkin toisaalta Saksan toiminta ja suoranainen kehotus itsenäisyysjulistuksen antamiseen. Toisaalta senaatille itsenäisyyden julistamisen teki mahdolliseksi Pietarissa marraskuun alussa 7.- 8.päivinä tapahtunut bolševikkien vallankaappaus.\nSeuraavana vuonna 1918 kahtiajakautunut kansa jouti kokemaan punakapinan, vapaustaistelun ja lopulta verisen sisällissodan, joka seurauksineen vaati lähes 40 000 ihmisen hengen.\nSisällissodan jälkeen uhkasi Suomen muuttuminen saksalaiseksi kuningaskunnaksi. Vaati Saksan häviämisen maailmansodassa, ettei näin käynyt. Suomen muuttuminen suomalaiseksi tarvittiin tasavaltainen hallitusmuoto heinäkuun 17. päivänä 1919 ja K.J.Ståhlberg ensimmäiseksi tasavallan presidentiksi sekä lisäksi Tarton rauha ja punavankien armahtaminen.\nItsenäisyyspäivän vieton ajasta on ollut useita mielipiteitä. Itsenäisyyden alkuvaiheessa oikeiston mielestä Suomi irrottautui Venäjästä vasta sisällissodan päätyttyä. Vasemmisto puolestaan ajoi itsenäisyyspäiväksi marraskuun 15.päivää, koska kansanvaltaa edustanut Suomen eduskunta oli tällöin julistautunut korkeimman vallan käyttäjäksi. Laajemmin joulukuun 6.päivää on vietetty itsenäisyyspäivänä vuodesta 1919 lähtien. 26.11.1937 annetun lain 1§:n nojalla ”Suomen itsenäiseksi tasavallaksi julistamisen muistoksi on joulukuun kuudetta päivää, jota tässä laissa sanotaan itsenäisyyspäiväksi, vuosittain vietettävä yleisenä juhla- ja vapaapäivänä.”\nViime vuonna vietettiin niin sanotusti yhdessä itsenäisyyden satavuotisjuhlia, vaikka kansakunta oli vuonna 1917 ollut perin juurin erillään. Tammikuun lopulla 1918 valtakunta ajautuikin sisällissotaan, joka sota ja kaikki sen seuraukset vaativat lähes 40 000 suomalaisen hengen. Heistä kolme neljäsosaa oli suomalaisia punaisia, joita menehtyi eniten vankileireillä sodan päätyttyä ja teloituksissa sodan aikana. Taisteluissa punaisia kaatui 5 199 ja valkoisia 3 414. Sodassa sai lisäksi surmansa noin 3 000 venäläistä, 500 saksalaista ja muutamia kymmeniä Ruotsin kansalaisia. Sota vaati yli 10 000 suomalaisuhria enemmän kuin talvisota.\nSisällissodan päättyminen toukokuussa 1918 valkoisen Suomen voittoon näkyi vuosikymmeniä kahtia jakaantuneena yhteiskuntana. Voittanut osapuoli, valkoiset, ryhtyivät kutsumaan sotaa Suomen vapaussodaksi. Perusteluna nimelle oli erityisesti se, että päävastustajaksi nimettiin Neuvosto-Venäjä tai ainakin sen Suomessa oleva sotavoima, jotta olisi paremmin voitu perustella Ruotsiin ja Saksaan osoitettuja interventiopyyntöjä. Toisena motiivina oli kannustaa sopivin perustein vapaaehtoisia suojeluskuntalaisia valkoisen Suomen lippujen alle.\nHeti sodan jälkeen vapaussodasta tuli sodan virallinen nimitys lakitekstejä myöten. Vapaussota luonnehdinta vakiintui porvarillisen (valkoisen) Suomen kielenkäyttöön ja se oli selvästi dominoivassa asemassa aina 1960-luvulle saakka niin koulujen oppikirjoissa kuin tutkimuksissakin. Kevään 1918 aseellista konfliktista käytetään myös kaksoisnimeä vapaussota – vallankumous, mikä perusteluna tuo esiin yksipuolisen käsityksen tuosta ajasta ottamatta lainkaan huomioon yhteiskunnallisia ongelmia tuon ajan Suomessa.\nSodan yleisimmäksi nimitykseksi on kuitenkin 1990-luvulta lähtien tullut sisällissota. Kansakunnan kahtia jakaantuminen näkyy kuitenkin edelleen siinä, ettei yhteiselle rauhantutkimukselle ole juurikaan ollut sijaa. On mieluummin tutkittu erikseen välillä punaisten kauheuksia ja välillä valkoisten. Jakaantuminen erikseen tutkimiseen näkyy myös erikseen tapahtuvana muistamisena, vaikka käytettäisiin sisällissota nimitystä. Valtiojohtokaan ei ole kyennyt olemaan aloitteellinen yhteisen rauhantutkimuksen aikaansaamiseksi.\nTänä vuonna olisi mahdollista edetä siten, että vuodesta 2018 tehtäisiin sovinnon vuosi, kuten pastori Petri Hiltunen Helsingin Sanomien mielipidesivulla 19.tammikuuta esitti. Se vaatisi, että totuutta olisi kohdattava kasvoista kasvoihin. Olisi tunnustettava yhdessä, että molemmat osapuolet syyllistyivät sotarikoksiin ja rikoksiin ihmisyyttä vastaan. Olisi myös tunnustettava, että sota ei ollut vain sisällissota, vaan siihen osallistui Neuvosto-Venäjän ohella myös Saksan sotilaita. Niin ikään olisi tunnustettava, että olemme tarkoituksellisesti turhaan ylläpitäneet ja siirtäneet sodan synnyttämää katkeruutta ja vihaa sukupolvelta toiselle.\nHyvin perusteltua olisi niin ikään, kuten Leo Backman samassa lehdessä esitti, että valtiovalta aikaansaisi totuuskomission suomalaisille sisällissodan traumojen purkamiseksi.\nHelsingin Sanomien mielipidesivulla 28.12018 kaksi Helsingin yliopiston historian opiskelijaa Tuomas Suihkonen ja Markus Myllyniemi esittivät, että moderni valtakunnallinen sisällissodan muistomerkki sitoisi yhteen 1918 traagiset tapahtumat. Muistomerkki käsittäisi vankileirit, punaisten ja valkoisten harjoittaman terrorin ja taisteluissa kaatuneet siviilit ja sotilaat. Samalla se kuvaisi sodan aiheuttamaa molempien osapuolten kokemaa kärsimystä ja olisi kansakunnan yhtenäisyyden tunnustus. Olisi paikallaan, että valtiovalta ottaisi vaarin näistä aloitteista.\nTasavallan Presidentti Sauli Niinistö osoitti keskiviikkona 4.4. luennossaan Tampereen yliopistossa valtiojohdon taholta esimerkillistä ja uudenlaista suhtautumista sisällissodan muistoon. Verisestä Tampereen taistelusta oli tuona päivänä kulunut sata vuotta. Presidentti korosti luennossaan Sodasta sovintoon, miten Suomi on onnistunut eheytymisessä ja yhtenäisyydessä. Niinistö kertoi luentonsa aluksi, että hän halusi esittää oman tulkintansa sodasta eikä neuvoa, miten historia pitää kirjoittaa.\nOsoitus sovinnosta ja yhteisestä ymmärryksestä vuoden 1918 kriisiin olisi valtakunnallinen sisällissodan muistomerkki. Sopiva paikka tälle muistomerkille olisi Helsingissä Finlandia-talon laaja puisto.\nSUOMEN KAHTIAJAKAUTUMINEN 1917 – 1918\nVuonna 2017 vietettiin erittäin laajasti Suomen itsenäisyyden satavuotisjuhlia valtakunnallisesti, alueellisesti ja paikallisesti. Tunnus näille juhlille oli ”Yhdessä”. Joulukuun kuudentena päivänä Suomi kyllä julistautui itsenäiseksi, mutta vuosi 1917 osoitti keväästä lähtien, ettei oltu kovin valmiita toimimaan yhdessä. Pikemminkin oli havaittavissa, että oltiin jo seuraavana vuonna ajautumassa erilleen. Tammikuun lopulla 1918 ajauduttiin veriseen sisällissotaan, jonka jälkeen ensimmäisen neljännesvuosisadan ajan kansalaiset olivat niin ”erillään” kuin suinkin.\nKun nyt tarkastellaan mennyttä aikaa tunnus ”yhdessä” kelpaa kuitenkin satavuotiaalle erinomaisesti. Näin toteaa Seppo Hentilä tänä vuonna ilmestyneessä kirjassaan PITKÄT VARJOT –Muistamisen historia ja politiikka.\nHentilä korostaa, että sisällissodan muistaminen Suomi 100-teeman mukaisesti ”yhdessä” on yhä vaikeaa. Valkoiseen ja punaiseen perinteeseen kiinnittyvät kansalaisjärjestöt kokoontuvat erillisiin muistotilaisuuksiin ja valtion johto harkitsee, mihin tilaisuuteen osallistuminen on poliittisesti korrektia. Vaikka oltaisiinkin sitä mieltä, ettei Suomessa enää ole punaisia eikä valkoisia ja sisällissotaa tulisi muistaa yhteisenä kansallisena murhenäytelmänä, tämä yhteisymmärrys rikkoutuu yhä yllättävän helposti.\nTuomas Teporan ja Aapo Roseliuksen toimittamassa kirjassa RIKKI REVITTY MAA – Suomen sisällissodan kokemukset ja perintö (2018)korostuu, että Suomen sisällissodalla oli monikansalliset kasvot. Mukana oli saksalaisia sotilaita ja ruotsalaisia vapaaehtoisia, minkä lisäksi valkoisella puolella taisteli Venäjällä ja Saksassa koulutettuja suomalaisupseereita ja rivimiehiä ja punaisella puolella taas venäläisiä vallankumouksellisia.\nTästä huolimatta Suomen sisällissota oli luonteeltaan kansallinen konflikti, joka heijasteli yhteiskunnan sisäisiä repeämiä. Sotaa käytiin ensisijaisesti suomalaisten kesken. Punaisella puolella taistelivat kaupunkien ja maaseudun työläiset ja valkoisella puolella maanomistajat, virkamiehet ja kutsuntoihin osallistuneet nuorukaiset. Taistelua käytiin siitä, kuka hallitsi valtiota.\nSisällissota jakoi kansakunnan, mutta myös vasemmiston, joka jakautui sodan jälkeen kommunisteihin ja sosiaalidemokraatteihin. Kommunisteilla oli vankka kannatus Suomessa aina Neuvostoliiton hajoamiseen asti.\nVuoden 1918 vastakkainasettelu väritti sotien välistä kiihkeää aikaa. Voittajat nimesivät sodan ”vapaussodaksi”, mikä viittasi vapauteen Venäjästä ja bolsevikeista, ja pyrkivät samalla vähättelemään sisällissotaluonnetta. Valkoisten tulkinta sodasta hallitsi 1960-luvulle sakka, joskin toisen maailmansodan jälkeen vuosi 1918 lakkasi olemasta sosiaalisten kiistojen ja jakolinjojen itseoikeutettu lähde.\nSisällissodalla on tärkeä asema kansakunnan julkisissa tarinoissa ja muistoissa, ja maan rikki repinyt sota on nyt sata vuotta syttymisestään muuttunut osaksi suurta tarinaa. Tuo tarina kertoo yhteiskunnasta, jota ensin uhkasi tuho ja pysyvä kahtiajako, mutta joka selvisi uhasta ja aloitti hitaan, kansallisen eheytymisen. Erottelua tärkeämmäksi nousivat kansakuntaa yhdistävät tekijät, mitä selittävät parhaiten taistelu yhteistä vihollista vastaan toisessa maailmansodassa sekä sen jälkeen alkanut hyvinvointiyhteiskunnan rakentaminen.\nKati Katajisto korostaa yhteenvetona kirjassaan SODASTA SOVINTOON (2018), että Suomi selvisi suhteellisen nopeasti verisen ja katkeran sisällissodan jälkeen demokratian ja yhteiskunnallisen kehityksen tielle. Sovinnon aikaansaamisessa, yhteistyön mahdollistamisessa eri osapuolten kesken, oli kunnallisen demokratian toteutumisella keskeinen rooli. Hävinnyt osapuoli tunnustettiin sen myötä periaatteessa tasavertaiseksi yhteiskunnalliseksi toimijaksi. Tämä näkyi nimenomaan maan pääkaupungissa, jossa SDP nousi kuin tuhkasta sisällissodan jälkeen uudelleen poliittiseen toimintaan ensi alkuun kunnallispolitiikan kautta, ennen eduskuntavaaleja.\nROHKEUS AVATA HISTORIAN KIPUPISTEITÄ\nTammikuun 12. päivänä Historians without Borders:n seminaarissa käsiteltiin Suomen historian suurimman kipukohdan eli sisällissodan satavuotismuistovuotta. Seminaarin johdannossa todettiin, että on vienyt vuosikymmeniä ennen kuin kaikkia sotaan liittyviä kysymyksiä on voitu avata. Esitettiin myös kysymys: Onko kaikkea vieläkään uskallettu käsitellä? Seminaarin aiheena olikin: Rohkeus avata historian kipupisteitä.\nKysymykseen ”Miksi sisällissota syttyi?” on yritetty vastata erikseen sekä valkoiselta että punaiselta puolelta. Oikeata vastausta ei synny, ellei nähdä, että syyt olivat koko yhteiskunnassa.\nKansallista näkökulmaa käsittelee KHO:n emeritus presidentti Pekka Hallberg julkaisussa Kenen Suomi? liittyen Sammatissa viime vuonna pidettyyn seminaariin. Hänen mukaansa merkittävä aikalaisnäkökulma sisältyi suuren sovittelijan K.J.Ståhlbergin sisällissodan riehuessa 6.4.1918 laatimaan Helsingin Sanomissa julkaistuun kirjoitukseen ”Tulevaisuuden lähtökohtia”. Sen mukaan sisällissodan syitä olivat sekä aiempina vuosina toteutettujen uudistusten puutteellisuus yhteiskunnallisen oikeudenmukaisuuden toteuttamisessa että vasemmiston Venäjän vallankumouksen yhteydessä harjoittama yhteiskunnallisilla epäkohdilla kiihottaminen. Tuo kirjoitus pohjusti tietä kansakunnan tulevalle eheytykselle.\nItsenäisen Suomen rakentamista varjostivat katkerat ja sovittamattomat ristiriidat ja näkemyserot eri väestöryhmien ja niitä edustavien poliittisten puolueiden välillä. Toisaalta Suomessa valtiollinen järjestyskoneisto oli romahtanut vuonna 1917. Poliisiorganisaatio oli heikentynyt ja lopulta lähes kokonaan menettänyt tehonsa. Kun porvarien miehittämä senaatti julisti 12.1.1918 suojeluskunnat hallituksen joukoiksi – siis sotaväeksi - ei sisällissotaan johtavalta tieltä ollut enää paluuta. Punakaartit eivät alistuneet suojeluskuntien alaisiksi.\nHeikki Ylikangas tarkastelee kirjassaan Suomen historian solmukohdat vuosia 1917-1919 Suomen kehityksen suuntaajina. Todellinen käännekohta maan kehityksessä oli sisällissota ja nimenomaan sen lopputulos. Sodan seurauksena vallan painopiste siirtyi keskiviivan oikealle puolelle, missä sijaitsivat vallan materiaaliset kannattimet, armeija ja suojeluskunta sekä myös poliisi.\nSisällissota hakee ankaruudessa vertaistaan. Sota vaati noin 37 000 ihmisen hengen. Häviäjäpuolen tappiot olivat voittajien tappioihin verrattuna mittavat, noin 27 000 punaisiin kuuluvaa kuoli. Teloitettujen määrä ylitti moninkertaisesti taistelussa kuolleiden määrän. Vankileireille määrätyistä yli 75 000 punaisesta kuoli nälkään ja sairauksiin lähes 13 000. Lisäksi yli 82 000 henkilöä syytettiin valtiorikoksesta ja tuomittiin vankeuteen tai kansalaisluottamuksensa menetykseen.\nSture Lindholm toteaa kirjassaan Vankileirihelvetti Dragsvik, Tammisaaren joukkokuolema vuodelta 2017, että vaikka vuoden 1918 tapahtumat ovat Suomen historian tutkituimpia, aihe on ollut niin arka, että vasta vuosituhannen vaihteessa sitä on voitu käsitellä jotakuinkin objektiivisesti ja kattavasti. Erityisesti monet vankileirejä ja ylipäätään vuoden 1918 sotaa käsittelevistä kirjoituksista ovat pitkään olleet poliittisesti värittyneitä. Kesti yli 50 vuotta ennen kuin yksikään tutkija oikeasti käsitteli vankileirikuolemia. Jaakko Paavolaisen vankileirit Suomessa 1918 ilmestyi vuonna 1971 ja sitä voidaan edelleen pitää Suomen vankileirien tutkimuksessa suuntaa antavana teoksena.\nSeppo Hentilä kysyy kirjassaan Pitkät varjot – muistamisen historia ja politiikka: Mikä on sisällissodan muistamisen tila Suomessa nyt, kun tuosta hirmuisesta vuodesta on kulunut jo sata vuotta? Suomi 100-juhlarahatoimikunnan puheenjohtaja professori Tapio Yli-Viikari vastasi tähän kysymykseen niin viisaasti, että Seppo Hentilä lainasi vastauksen kysymykseen kirjansa lopputulemana:\nKansakunnan sivistyneisyys punnitaan sillä, kuinka se pystyy\nkäsittelemään omaa historiaansa.\nOmalta osaltani haluan palauttaa mieliin aloitteen saada aikaan sisällissodan valtakunnallinen muistomerkki.\nSISÄLLISSODAN YHTEISEN MUISTOMERKIN PUUTTUMINEN\nSisällissota oli Suomen historian suurin kipukohta. Oikeata vastausta sisällissodan syntyyn ei synny, ellei nähdä, että syyt olivat koko yhteiskunnassa. Sisällissota oli niin ikään Suomen historian todellinen käännekohta - nimenomaan sen lopputulos. Sodan seurauksena vallan painopiste siirtyi keskiviivan oikealle puolelle, missä sijaitsivat vallan materiaaliset kannattimet, armeija ja suojeluskunta sekä myös poliisi. Sisällissodan päättyminen valkoisen Suomen voittoon näkyi vuosikymmeniä kahtiajakautuneena kansakuntana.\nSe näkyi ennen kaikkea niin kutsuttuna Lapuan liikkeenä. Nopeassa tahdissa kehitys vei liikkeen väkivallan ja kumouksen tielle. Kesällä 1930 autot kulkivat, miehiä kaapattiin, nöyryytettiin ja hakattiin. Kolme kyyditettävää murhattiin. Kansanedustajia siepattiin. Kyydityksiä tapahtui vuoden 1930 vuoden aikana kaksi ja puoli sataa. Kyösti Kallion hallitus joutui eroamaan, jolloin lapualaiset olivat saavuttaneet terrorillaan ensimmäisen tavoitteensa. Lapuan liike ajoi helmikuun lopussa vuonna 1932 Mäntsälän kapinassa valtiovallan seinää vasten.\nSisällissotaa on monin tavoin pyritty ymmärtämään erityisesti sotien jälkeen. Yhteisen ymmärryksen julkinen tunnustaminen kuitenkin puuttuu.\nTasavallan Presidentti Sauli Niinistö kyllä osoitti keskiviikkona 4.4.2018 luennossaan Tampereen yliopistossa valtiojohdon taholta esimerkillistä ja uudenlaista suhtautumista sisällissodan muistoon, Verisestä Tampereen taistelusta oli tuona päivänä kulunut sata vuotta. Presidentti korosti luennossaan Sodasta sovintoon, miten Suomi on onnistunut eheytymisessä ja yhtenäisyydessä. Merkittävää on niin ikään, että emeritus arkkipiispa Kari Mäkinen on vedonnut yhteisen muistomerkin puolesta.\nEsimerkkinä yhteisen muistomerkin aikaansaamisen merkityksestä on Helsingin Sanomien mielipidesivulla 28.1.2018 kahden Helsingin yliopiston historian opiskelijan Tuomas Suihkosen ja Markus Myllyniemen esitys, että moderni sisällissodan muistomerkki sitoisi yhteen vuoden 1918 traagiset tapahtumat. Muistomerkki käsittäisi vankileirit, punaisten ja valkoisten harjoittaman terrorin ja taisteluissa kaatuneet siviilit ja sotilaat. Samalla se kuvaisi sodan aiheuttamaa molempien osapuolten kokemaa kärsimystä ja olisi kansakunnan yhtenäisyyden tunnustus. Olisi paikallaan, että valtiovalta ottaisi vaarin julki tulleista aloitteista.\nJuha Sipilän hallitus ei ole halunnut syystä tai toisesta asiaan ryhtyä. Taustalla voivat olla hallituksen sisäiset erimielisyydet. Joka tapauksessa tiedetään, että hallituksen puolustusministeri Jussi Niinistö on vuonna 2003 ilmestyneessä kirjassaan myötäillyt Lapuan liikettä ja hypännyt pois puolueettoman tutkijan roolista esittäessään jonkinlaisen kokonaisarvion Lapuan liikkeestä: ”Se oli suoralinjaisella, diplomatiasta piittaamattomalla talonpoikaisjärjellä perusteltua ja usein juurevalla kansanhuumorilla ryyditettyä hevosenleikkiä” Kuten edellä kirjoituksessani kuvasin Lapuan liike kyyditsi satoja ihmisiä, kolme ihmistä sai surmansa ja niin edelleen.\nAktiivinen päätös valtakunnallisesta muistomerkistä siis kuitenkin puuttuu. Suomen Wanhojen Tovereiden hallituksen piirissä asiaa on edellä mainitun aloitteen pohjalta käsitelty. Viime kokouksessaan 12.5. hallitus ottikin tavoitteekseen viedä asiaa eteenpäin ja saada aikaan esitys valtioneuvostolle. jotta kun uusi hallitus on saatu muodostettua, se ryhtyisi asiassa aktiiviseksi eli asiasta tulisi valtioneuvoston nimissä lähtevä hanke.\nMallina uudelle hallitukselle on ymmärtää: Seppo Hentilän kirjassaan Pitkä varjot esittämä yhteenveto: ”Kansakunnan sivistyneisyys punnitaan sillä, kuinka se pystyy käsittelemään omaa historiaansa.”\nTalvisodassa Suomi taisteli olemassaolostaan osana 2. maailmansotaa. Suomi oli varautunut sotaan Neuvostoliittoa vastaan, mutta ei ollut varautunut taistelemaan yksin suurvaltaa vastaan. Sota alkoi 30.11.1939 ilman edeltävää sodanjulistusta. Kotirintama sai kokea kauhuja heti alkamispäivänä, kun vihollinen pommitti 16:ta paikkakuntaa kuten Helsinkiä, Viipuria, Turkua, Lahtea ja Petsamoa.\nTalvisota oli kuitenkin osa toista maailmansotaa. Suomen kannalta merkittävää oli niin kutsuttu Molotovin - Ribbentropin sopimus, joka tehtiin Moskovassa elokuun 23. päivänä. Tosiasiassa kyseinen sopimus oli neuvostotyranni Josif Stalinin ja natsijohtaja Adolf Hitlerin välinen. Sopimus sisälsi salaisen lisäpöytäkirjan, jolla vedettiin demarkaatiolinja Itä-Euroopan halki. Suomi ja Baltian maat jätettiin Neuvostoliiton saaliiksi. Näin tästä sopimuksesta muodostui toisen maailmansodan lähtölaukaus. Saksan aloitettua viikon kuluttua sopimuksesta marssin Puolaan länsivallat julistivat sodan Berliinille. Sodan painopiste oli ensimmäisenä talvena idässä Venäjän ja Suomen rajalla.\nNeuvostoliitto aloitti sotatoimensa Suomea vastaan informaatiosodankäynnillä, eli valheellisella viestinnällä josta nykyään käytetään nimitystä trollaus. Neuvostoliiton mukaan 26.marraskuuta 1939 Suomen puolelta oli tykistötulella Mainilan kylässä Valkeasaaressa surmattu ja haavoitettu useita neuvostosotilaita. Neuvostoliitto aloitti noottien lähettämisen tuona 26. päivänä Suomelle ja jatkoi sitä 28. ja 29. marraskuuta. Venäläiset ovat myöhemmin myöntäneet kyseessä olleen Neuvostoliiton itsensä lavastama tykistöisku, jonka tarkoituksen oli saada Suomi näyttämään hyökkääjältä talvisodassa.\nTrollausta Neuvostoliitto harjoitti talvisodan pommitusten yhteydessä muun ohella lentolehtisillä:\nMe emme tule teidän luoksenne valloittajina, vaan Suomen kansan vapauttajina kapitalistien ja tilanherrojen sorrosta. Älkäämme siis ampuko toisiamme, lopettakaamme sota ja kääntäkäämme aseemme teidän sekä meidän vihollisiamme vastaan, Cajanderin, Tannerin, Mannerheimin ynnä muiden hallitusta vastaan.”\nTalvisodan taistelut alkoivat torstaina marraskuun 30. päivänä 1939 aamulla klo 6.50 Neuvostoarmeijan joukkojen aloittaessa voimakkaan tykistökeskityksen Karjalan kannaksella. Neuvostoliiton ilmavoimat aloittivat pommituslntonsa. Ensimmäinen ilmahälytys annettiin Viipurissa klo 9 ja 20 minuuttia myöhemmin Helsingissä.\nSuomeen hyökänneet neuvostojoukot saivat kuitenkin vastaansa yksimielisen kansan. Talvisodan henki oli solidaarisuutta ja ponnistelua yhteisen asian puolesta. Vaikka julmasta kansalaissodasta oli kulunut vain kaksi vuosikymmentä, myös hävinneelle puolelle jäänyt työväestö asettui tukemaan puolustustaistelua.\nSotilaallisesti talvisodan torjuntavoiton takana oli suomalaisten sotilaiden, niin miehistön kuin johtajien henkilökohtainen taistelukyky. Esimerkki tästä on ensimmäinen Tolvajärven taisteluissa 12.12.1939 saavutettu voitto. Tämä ensimmäinen menestys lopetti puheet toivottomuudesta. Muut merkittävimmät torjuntavoitot saavutettiin Suomussalmella ja Raatteen tiellä. Karjalan kannaksella puna-armeijan joukot pysäytettiin joulukuussa Mannerheim-linjalla. Neuvostoliitto kaksinkertaisti tammikuussa 1940 Suomen rintaman hyökkäysvoimansa. Helmikuussa alkanut neuvostojoukkojen suurhyökkäys Kannaksella johti Mannerheim-linjan murtumiseen ja joukkojen vetäytymiseen Viipurinlahden-Viipurin-Vuoksen tasalle.\nTalvisodan kestettyä 105 päivää Moskovassa allekirjoitettiin 13.3.1940 aamuyöllä rauhansopimus Neuvostoliiton sanelemassa muodossa. Tasavallan presidentin valtakirja Moskovan neuvotteluja varten hyväksyttiin valtioneuvoston istunnossa 12.3. aamulla. Päätöksenteko oli vaikea eikä tapahtunut yksimielisesti. Eduskunta ratifioi istunnossaan 15.3. rauhansopimuksen 145 äänellä.\nKotirintamalla oltiin tyrmistyneitä, kun rauhanehdot julkaistiin lehdissä ja radiossa. Sanomalehtien etusivuilla oli surureunukset. Siniristiliput liehuvat puolitangossa. Kotirintaman tyrmistystä selitti rintamataisteluista päämajan tilannetiedotuksissa annettu kuva. Tiedotusten mukaan vihollisen hyökkäykset torjuttiin ja vihollisen tappiot selostettiin, mutta omista aluemenestyksistä ja tappioista vaiettiin. Kansalaisilla ei siten ollut tietoa rintamatilanteesta\nSUOMI KORONAVIRUKSEN KYNSISSÄ\nSuomessa oli sunnuntai-iltaan 29.3. mennessä 1240 varmennettua koronavirustapausta, joista sairaalahoidossa oli134 ja tehohoidossa 41 Koronavirustartunnan aiheuttamia kuolemia oli 12. Ensimmäinen tartunta oli todettu Lapissa 28. helmikuutta eli Kalevalan päivänä. Tartuntojen määrä oli alkanut kasvaa 13.3. jälkeen, jolloin oli kulunut 80 vuotta Talvisodan päättymisestä.\nTartuntojen kasvu jatkui huhtikuussa siten, että kuukauden alussa varmennettuja tapauksia oli 1446 ja 9.4. mennessä 2605, sairaalahoidossa 159 ja 9.4 mennessä 244, tehohoidossa 62 ja 9.4.mennessä 82. Kuolleita oli huhtikuun alussa 17 ja 8.4. 40 sekä 10.4 mennessä 48.\nTartuntatautien leviämisreittejä ajatellaan verkkona, jonka solmukohta on Uusimaa. Koronavirustartuntoja on eniten pääkaupunkiseudun kunnissa, joissa myös väestöntiheys on maan suurin. Yhteensä vuoden alusta tartunnan saaneita oli Uudellamaalla 8.4. 1627\nKoronaviruksen aiheuttamaa poikkeustilannetta kyetään Suomessa hallitsemaan valmiuslain nojalla, jonka lain tarkoituksena on antaa viranomaisille riittävät toimivaltuudet sota-aikana mutta myös alemmissa poikkeusoloissa. Valmiuslain säännösten nojalla kyetään varmistamaan väestön turvallisuus ja yhteiskunnan toimivuus poikkeusoloissa. Sitä sovelletaan vain koko yhteiskuntaa koskevissa kriiseissä kuten laajalle levinneen tartunnan aiheuttamissa tilanteissa. Tällöin kansalaisten terveys menee kaiken edelle, mutta samalla talous sukeltaa ja työpaikkoja menetetään. (On syytä huomata, että Ruotsista puuttuu tämänkaltainen lainsäädäntö. Ruotsissa onkin kuolleita moninkertainen määrä Suomeen verrattuna.)\nValmiuslain säännöksiä noudatettaessa joudutaan kajoamaan ihmisten perusoikeuksiin kuten kokoontumiseen ja liikkumiseen. Pääministeri Sanna Marin ja hänen johdollaan hallitus ovat tehneet selväksi, ettei ihmisten perusoikeuksiin kuitenkaan kajota enempää kuin on välttämätöntä koronatartuntojen leviämisen hillitsemiseksi ja riskiryhmien suojelemiseksi.\nMaanantaina 16.3. pääministeri Sanna Marin ilmoitti, että Suomi on koronavirustilanteen takia poikkeusoloissa ja valmiuslaki otetaan käyttöön. Edellisen kerran Suomessa poikkeuslainsäädäntöön oli turvauduttu sotien aikana. Lain tarpeellisuudesta ollaan poikkeuksellisen yksimielisiä yli puoluerajojen. Eduskunnassa kaikki oppositioryhmät antoivat poikkeuslainsäädännölle välittömästi tukensa. Myös presidentti Sauli Niinistö on tarjonnut hallitukselle sivustatukea sekä julkisesti että kulisseissa. Samalla on osoitettu suomalaista sisua.\nMonet valmiuslain käyttöönotosta aiheutuvat rajoitukset ovat osin jopa tiukempia kuin sota-aikana. Koulut, ammatilliset oppilaitokset, yliopistot, ammattikorkeakoulut ja kansalaisopistot suljettiin ainakin aluksi toukokuun loppuun asti. Yli kymmenen hengen julkiset kokoontumiset kiellettiin. Valtion ja kuntien museot. teatterit. kirjastot, uimahallit ja muut urheilutilat menivät kiinni. Valmiuslain nojalla myös ravintolat on päätetty sulkea ainakin 13.5. asti.\nYli 70-vuotiaat velvoitettiin karanteenia vastaaviin olosuhteisiin. On esitetty toivomus, että läheiset auttaisivat vanhempia. Olemme esimerkiksi omassa perheyhteisössä kiitollisia siitä, että meidän lastenlapsemme ovat huolehtineet isovanhemmistaan.\nPoikkeusolot määrättiin aluksi voimaan 13. huhtikuuta asti. mikä päivämäärä ei kuitenkaan ole lopullinen totuus.\nEniten huomiota on herättänyt valmiuslain nojalle tehty päätös. jonka mukaan koronavirusepidemian takia historiallinen Uudenmaan sulku sai eduskunnan päätöksen vaatiman luvan ja hallitus päätti käyttöönottoasetuksen soveltamisasetuksista ja rajoitusten voimaantulosta keskiyöllä 27.3. Uudenmaan tiesulun on tarkoitus olla voimassa 19. päivään huhtikuuta.\nPoliisi perusti sunnuntaisen HS:n kartan mukaan 30 tiesulkua. Niillä on poliisin virka-apuna lisäksi puolustusvoimien henkilökuntaa ja varusmiehiä. Poliisi aloitti rajojen sulkemisen puoliltaöin lauantain vastaisena yönä 28.3. Tiesulkujen rakenteet ja niiden henkilömäärä vaihtelevat muun muassa liikennemäärien perusteella. Työmatkaliikenne on ruuhkauttanut etenkin pääteitä.\nJotta koronaviruksen aiheuttamista rajoituksista kyettäisiin oikean tilaisuuden tullen pääsemään eroon valtioneuvoston kanslia asetti keskiviikkona 8.4. valmisteluryhmän selvittämään laajemmin rajoitusten purkamista. Ryhmä vastaa ”koronaviruskriisin välittömien vahinkojen rajoittamisesta, tehtyjen toimenpiteiden oikea-aikaisesta irtautumisesta ja Suomen jälleenrakennuksen suunnittelusta”.\nNäissä vaikeissa poikkeuksellisissa olosuhteissa meidän on Suomessa hyvä muistaa presidentti Mauno Koiviston aikanaan sanoma totuus: ”Ellemme varmuudella tiedä, kuinka tulee käymään, olettakaamme, että kaikki käy hyvin”.\nAATE VAI LIIKE?\nAate vai liike oli Suomen Sosialidemokraattisen puolueen Tampereen puoluekokouksessa 24.8.2020 yksimielisesti valitun puheenjohtajan Sanna Marinin linjapuheessaan esittämä kysymys. Samoin hän esitti kysymyksen päämäärä vai matka? Hänen vastauksensa on: molemmat. Ei ole liikettä ilman aatetta, eikä matkaa ilman päämäärää. Marin korosti, että me asetamme rohkeita tavoitteita, koska haluamme muuttaa maailma. Me teemme pitkäjänteistä demokraattista työtä yhteistyössä muiden puolueiden kanssa – kompromisseja ja konsensusta hakien, tehdäksemme tavoitteitamme todeksi.\nSanna Marin korosti myös, että me pyrimme valtaan, mutta emme vallan itsensä vuoksi, vaan muuttaaksemme yhteiskuntaa ja maailmaa paremmaksi jokaiselle. Hän korosti lisäksi, että olemme pääministeripuolueena tehneet näitä tekoja.\nPuheensa aluksi Sanna Marin korosti, että meillä on yhteinen vastuu planeetastamme, kestävästä kehityksestä, yhteiskuntamme kehittämisestä ja toisistamme. Toimimme yhdessä paremman tulevaisuuden saavuttamiseksi. Pystymme yhdessä toisiimme luottaen, demokratian keinoin ja rauhanomaisesti muuttamaan maailmaa. Kykenemme tekemään harkittuja valintoja ja vaikuttamaan elinympäristöömme.\nSosialidemokraatit ovat osa kansainvälistä työväenliikettä ja siinä olemme heikommassa asemassa olevien puolella ja pyrimme eriarvoisuuden ja osattomuuden poistamiseen. Haluamme luoda tulevaisuutta sosiaalisesti, ekologisesti ja taloudellisesti kestävän kehityksen varaan.\nMe sosialidemokraatit rakennamme rauhaa kansainvälisen yhteistyön keinoin ja pyrimme vahvistamaan demokratiaa ja oikeusvaltiota muiden samaa tavoittelevien kanssa. Kestävän rauhan maailmassa ei turvauduta voimankäyttöön, vaan sopimuksiin ja yhteistyöhön. Tavoittelemme yhteiskuntaa, jossa ihmiset ovat vapaita puutteesta ja pelosta. Siinä vallitsee luottamus ja turvallisuuden tunne.\nTavoitteenamme on, että jokainen ihminen syntyy arvoltaan ja oikeuksiltaan yhdenvartaisena ja ainutlaatuisen yksilönä. Jokaisella meistä tulee olla oikeus hyvään elämään, sivistykseen ja arvostukseen osana yhteisöä.\nSosialidemokraattien tavoite pohjoismainen hyvinvointivaltio on ollut ja on meille väline parantaa ihmisten oloja sekä vahvistaa luottamusta ja tulevaisuuteen ja toisiimme. Tasa-arvo, solidaarisuus ja vapaus ovat arvoperustamme.\nSeuraavien vuosikymmenten tärkein tehtävämme on rakentaa pohjoisesta hyvinvointivaltiosta ilmastollisesti ja ympäristöllisesti kestävä. Lapsillamme ja lapsenlapsillamme on oikeus maapalloon, jossa voi elää.\nSuomen menestys on nojannut vahvasti korkeaan koulutustasoon. osaaviin ihmisiin ja teknologisiin innovaatioihin. Koulutus on avainasemassa myös Suomen siirtyessä kohti digitaalisempaa ja vihreämpää taloutta. Me sosialidemokraatit olemme määrätietoisesti rakentaneet näitä menestystekijöitä yli vuosisadan ajan. Tämä on tarkoittanut kansakoulusta saatavaa lukutaitoa kaikille; peruskoulua sekä ammattikorkeakoulujen perustamista tarjota useammalle nuorelle ja aikuiselle mahdollisuutta korkeakoulutukseen.\nSuomen menestyksen kivijalka on laadukas varhaiskasvatus; tasa-arvoinen peruskoulutus; kasvua, sivistystä ja osaamista tukeva toinen aste sekä kansainvälisesti korkeatasoinen korkeakoulutus\nTyöllisyystilanne on Suomessakin yhä vakava. Moni nuori jää vaille kesätyöpaikkaa ja työmarkkinoille kiinnittyminen on nyt vaikeampaa ja työttömyysjaksot pitkittyvät. Siksi on selvää, että myös lähitulevaisuudessa taloutta on tuettava elvyttävällä politiikalla. Osana elvytystä on heinäkuussa Eurooppa-neuvoston kokouksessa sovittu elvytysväline. Suomen näkökulmasta on ensiarvoisen tärkeää, että Euroopan talous selviää kriisistä mahdollisimman nopeasti. Sen tueksi tarvitsemme kasvupolitiikkaa, investointeja ja kilpailukyvyn vahvistamista.\nKeskeisenä yhteenvetona Sanna Marini linjapuheessa voi pitää: ”Sosialidemokraattien ihanteena on yhteiskunta, jossa vapaus ja tasa-arvo voittavat alistamisen, humaanisuus suvaitsemattomuuden ja oikeudenmukaisuus itsekkyyden.”\nIsäni Vilho Adolf Myllyniemi oli syntynyt Etelä-Pohjanmaalla Karijoella 21.9.1909. Hän oli sotilas, tykkimies ja viestimies. Suoritettuaan varusmiespalveluksen Hämeenlinnassa hän jäi vakinaiseen palvelukseen Jääkäritykistörykmenttiin vuonna 1932 ja siirtyi vuonna 1936 Suojeluskuntajärjestön palvelukseen sotilasohjaajana Poriin Satakunnan sk-piiriin, jolloin allekirjoittanut oli yhden vuoden ikäinen.\nÄitini Alli Elisabet os. Tevanen oli syntynyt Hämeenlinnassa 12.12.1916. Hän tapasi isäni Vilho Adolfin Hämeenlinnassa, jonne tämä oli tullut suorittamaan varusmiepalvelustaan ja jäi sen jälkeen vakinaiseen palvelukseen, Avioliiton he solmivat 15.12.1934.\nParhaina miehuusvuosinaan isäni puolusti itsenäistä Suomea Talvisodassa, Jatkosodassa ja Lapin sodassa.\nTalvisotaan isäni osallistui kt-patterin vääpelinä KTR 14:ssa Tolvajärven-Ägläjärven-Aittojoen taisteluihin. Talvisodan jälkeen hänet komennettiin RUK:uun, jonka jälkeen hän jatkoi upseerin virassa Porin sk-piirissä. Jatkosotaan hän osallistui patteriston viestiupseerina KTR 12:ssa hyökkäysvaiheessa Karjalan kannaksella sekä vuoden 1944 torjuntataisteluihin myös tykistöryhmän viestiupseerina Sirkiässä-VT-linjalla, Rautu-Kiviniemessä, Äyräpäässä ja Vuosalmella. Lapin sodassa hän osallistui Palojoensuun ja Kaaresuannon taisteluihin.\nRauhan palattua isäni palveli toimistoupseerina Porin sotilaspiirin esikunnassa 1945 ja 1946-1952, viestiupseerina KTR 2:ssa 1952-54, äänimittauspatterin päällikkönä Mittauspatteristossa 1954-1956 sekä toimistoupseerina Porin sotilaspiirin esikunnassa 1956-1959. Puolustusvoimissa hän suoritti menestyksekkäästi kurssinsa aina tutkakurssia ja viestialan kapteenikurssia myöten. Erityisesti matematiikka oli hänen kiinnostuksensa kohde.\nVuonna 1959 hän erosi kapteenina vakinaisesta palveluksesta ja siirtyi Kankaanpään Puhelin Oy:n toimitusjohtajaksi, jota tehtävää hän hoiti kymmenen vuotta.\nLapsia perheeseen syntyi kuusi vuosina 1935 – 1946. Vanhimpana lapsena tämän kirjoittaja syntyi vuonna 1935 Hämeenlinnassa, josta perhe muutti isän työn mukana Poriin. Lapset muodostivat omat perheensä vuosina 1959 – 70. Perheemme jäsenet haluavat kuvailla Vilho Myllyniemeä lempeäksi, kannustavaksi ja kiinnostuneeksi jälkipolviensa elämästä. Hän oli aviomiehenä, isänä, vaarina ja isovaarina kunnioitettu suurperheen isä.\nPääasiallinen kasvatus tapahtui Porissa oloaikana 1936 – 1959. Siellä perhe asui Porin kaupungin keskustassa puutalokorttelissa kahden huoneen ja keittiön noin 50 neliön asunnossa.\nHyvän kuvan äidistäni kasvattajana antavat seuraavat sisarusteni kuvaukset:\nÄitimme on aina ollut kotimme ehdoton sydän ja sielu. Hän kasvatti meitä lujasti mutta lämpimästi.Elämä perheessä käsitti neuvomista, opettamista, elämän arvojen kunnioittamista, taitavaa valmentamista kaiken aikaa..\nÄidin kasvatustapa oli äärimmäisen rauhallista ja kädestä pitäen opettavaa. Hyvät tavat ja muiden, etenkin vanhojen ihmisten huomioon ottaminen, oli äidille hyvin tärkeä asia.\nÄiti loi kodin hengen. Kotona oli lämmin, turvallinen ilmapiiri. Äiti oli erittäin hyvä kuuntelija. Äiti ei puhunut toisista ihmisistä pahaa, ei juoruillut, ei riidellyt\nÄidillä ja isällä on kummallakin ollut oma tärkeä roolinsa turvallisen perhe-elämän rakentajana.\nIsä oli vaativa ja ankara, äiti taas lapsen sielunelämää ymmärtävä ja äärimmäisen kärsivällinen.\nMieleenpainuva piirre kodin hengestä oli se, että toisista ihmisistä ei milloinkaan puhuttu pahaa, ei ystävistä, ei naapureista, ei kenestäkään, ketään ei manattu.\nPerheen taloudellinen tilanne oli tiukka, mutta niinhän se oli sotien jälkeen kaikilla muillakin.\nTurvallisesta kodista käsin lapsilla on ollut mahdollisuudet koulunkäyntiin ja erilaisiin harrastustoimintoihin. Kodin hyvä henki on seurannut lapsia, heidän lapsiaan ja lapsenlapsiaan, josta osoituksena muun ohella on jatkuva vuorovaikutus koko Myllyniemen suuren perheyhteisön kesken.\nOmalta osaltani kirjoitin ylioppilaskirjoitukset vuonna 1954 ja suoritin varusmiespalveluksen Niinisalossa ja Reserviupseerikoulussa. Vuosina 1955 – 1957 minulla oli mahdollisuus suorittaa Kadettikoulu ja oman toiveeni mukaisesti aloittaa aktiiviupseerinura Lappeenrannassa Karjalan Tykistörykmentissä kesällä 1957.\nSyksyllä 1957 järjestetyssä rykmentin alokasjuhlassa minulle kouluttajana muodostui onnellinen tilaisuus tutustua tulevaan vaimooni Marja-Liisaan. Vihkiminen tapahtui Lappeenrannassa Juhannuksena 1959. Meidän perehyhteisömme alkoi vahvistua Lappeenrannassa vanhimman lapsemme Liisa Marjatan syntyessä 5.2.1960 ja jatkui Haminassa poikamme Heikki Juhanin syntyessä 25.4.1961, Marja Ilsen syntyessä myös Haminassa 22.8.1964 ja Lulu Johannan syntyessä Lohjalla19.6.1972. Vuonna 1964 syyskesällä muutimme Lohjalle, joka siitä lähtien on muodostunut keskeiseksi asuinpaikaksi. Lapsenlapsia perheyhteisöömme on syntynyt yhdeksän.\nIsäni menehtyi huhtikuun 20. päivänä vuonna 2000 ja äitini helmikuun 28. päivänä vuonna 2008. Heidät on siunattu Hämeenlinnan Ahveniston hautaasmaahan.\nPanostus sosiaali- ja terveyspalveluihin - hyvinvoinnin vahvistaminen\nSosialidemokraattien tavoitteena ovat saumattomat, oikea-aikaiset, helposti saavutettavat ja riittävät sosiaali- ja terveyspalvelut. Niistä tiedottamisen on oltava selkeää ja ymmärrettävää.\nKuntavaaleihin liittyen tavoitteena kunnilla on lähtökohtaisesti keskeinen tehtävä ennakoivassa hyvinvointityössä, vaikka sote-palveluiden järjestämisvastuu siirtyisikin niin kutsutuille hyvinvointialueille\nLohjalla sosialidemokraatit ovat jo ennakkoäänestyksen yhteydessä korostaneet ja edelleen naalipäivän 13.6. lähestyessä korostavat:\nPIDETÄÄN HUOLTA LOHJASTA.\nLOHJA PITÄÄ HUOLTA SINUSTA.\nEduskunnassa käsiteltiin kesäkuun alkupuolella opposition tekemää välikysymystä sote-uudistuksesta. Välikysymystä käsiteltäessä sosialidemokraattien kansanedustaja Aki Lindén osoitti puheenvuorossaan, että välikysymys sisälsi suuren joukon, itse asiassa 45 virheellistä väittämää. Hän osoitti, että käsittelyssä olleen sote-uudistuksen linjaukset ovat olleet kaikille jo aiemmasta valmistelusta tuttuja ja pitkälle yhdessä työstettyjä. Uudenmaan ja pääkaupunkiseudun erillisratkaisu selvitettiin yhteistyössä alueen kaupunkien ja kuntien kanssa ja ratkaisu edustaa alueen yhteistä näkemystä.\nPäin vastoin kuin välikysymyksessä väitettiin kuntien itsehallinto ei heikkene. Valta siirtyy äänestäjille. Uudistuksessa maahamme perustetaan suoraan edustukselliseen demokratiaan perustuvat hyvinvointialueet, joissa ylintä päätösvaltaa käyttää suorilla vaaleilla valittava aluevaltuusto ja joissa turvataan perustuslaissa edellytetyt asukkaiden osallistumis- ja vaikutusmahdollisuudet.\nOn omalle perheellemme merkittävää, että tyttärentyttäremme terveystieteen maisteri Marjaana Jonesin väitöstutkimus käsitellään nyt kesäkuun kuluessa Tampereen yliopistossa. Hän toteaa lähtökohtaisesti tutkimuksessaan, että ihmisten osallistuminen palvelujen kehittämiseen on suuri kansainvälinen trendi, jossa myös Suomi on vahvasti mukana. Tämän myötä terveyspalvelujen käyttäjille on auennut yhä enemmän mahdollisuuksia osallistua palvelutason kehittämistyöhön ja erilainen kokemustoiminta on saanut vahvempaa jalansijaa. Marjaana Jonesin väitöstutkimus pureutuu tähän ilmiöön tarkastelemalla osallisuutta terveydenhuollossa.\nHänen väitöstutkimuksensa tarkastetaan Tampereen yliopiston yhteiskuntatieteiden tiedekunnassa perjantaina 18.6.2021 klo 12 alkaen Arvo rakennuksen luentosalissa. Vastaväittäjänä toimii professori Suvi Salmenniemi Turun yliopistosta. Kustoksena toimii professori Piia Jallinoja.\nSPD käy kuntavaaleihin ensimmäistä kertaa Sanna Marinin johdolla.\nArvokkainta mitä meillä demareilla on\nMe Demarit olemme rakentaneet suomalaista hyvinvointia yli 120 vuoden ajan. Juuri tällä hetkellä on aika ottaa hyvinvoinnin seuraava askel. Tämän tavoitteen haluamme saavuttaa historian ensimmäisissä aluevaaleissa siten, että jokainen suomalainen voi luottaa siihen, että hoitoa saa silloin, kun hän sitä tarvitsee. Samalla haluamme myös pitää huolta työntekijöiden hyvinvoinnista.\nTyöntekijöiden hyvinvoinnista pidetään huolta\nparantamalla johtamista jokaisella hyvonvointialueella;\ntarjoamalla jokaiselle työntekijälle mahdollisuus kehittää omaa osaamistaan lisä- ja täydennyskoulutuksella;\nottamalla työntekijät mukaan uudistuksen toteutukseen, suunnitteluun ja omaan työhön vaikuttamiseen;\ntyötekijöiden työoloja parantamalla, ympäristöä kehittämällä, työterveydenhuoltoa turvaamalla sekä toteuttamalla henkilöstömitoitus.\nMeille SDP:ssä on ensisijaisen tärkeää huolehtia oikea-aikaisista, yhdenvertaisistaja laadukkaista palveluista kaikkialla Suomessa. Nopeaan hoitoon pääsyn toteuttamiseksi SDP haluaa seitsemän päivän hoitotakuun, johon tulee päästä seitsemän päivän sisällä. Hoitovelan purkamisessa ja hoitotakuun toteuttamisessa on tärkeää, että hyvinvointialueella otetaan käyttöön ilta-ja viikonloppuvastaanottoja sekä lisätään liikkuvia ja asiakkaan luo jalkautuvia palveluita.\nKun uudet aluevaltuustot alkavat kehittää ja rakentaa hyvinvointialueita, on niiden tehtävänä edistää myös uudella tavalla toimintamalleja palveluihin. Tämä on mahdollista, koska Suomi on monella lailla teknologian ja digitalisaation kehityksen edelläkävijä. Näitä tavoitteita on jatkuvasti pidettävä yllä.\nTulee jatkuvasti pitää huolta siitä, että Suomen tarina on tarina kasvusta pienestä ja köyhästä maasta yhdeksi maailman menestyneimmistä yhteiskuniasta, jossa asuvat maailman onnellisimmat ihmiset. Pohjoismainen hyvinvointivaltio on turvannut suomalaisille toimivan ja turvallisen arjen.\nSDP:n puheenjohtaja, pääministeri Sanna Marin korosti puoluevaltuuston kokouksessa Oulussa puheessaan suomalaisen hyvinvointiyhteiskunnan menestystarinaa. Hän korosti, että Suomi on nyt ottamassa seuraavan askeleen hyvinvointivaltiona. Tulevissa aluevaaleissa tavoitteena on, että jokainen saa hoitoa aina, kun sitä tarvitsee. Oikea-aikaiset palvelut säästävät rahaa ja luovat hyvinvointia. Hallitus on päättänyt seitsemän päivän hoitotakuun toteuttamisesta ja valmistellut tätä tarkoittavan esityksen.\nSDP:n puoluevaltuuston puheenjohtaja Sirpa Paatero muistutti omassa puheessaan koronakriisin pitkäaikaisen yhteiskunnallisen vaikutuksen monimuotoisesta tärkeydestä samoin kuin siitä, että myös aluevaaleissa ja hyvinvointialueiden käynnistyessä koronakriisin tulee olla keskiössä. Hän korosti edelleen, että me SDP:ssä haluamme olla osaltamme parantamassa ja uudistamassa palveluita ja tässä riittää työsarkaa. Tulevaisuuden sote-keskuksia kehitetään, ikäihmisten hoivaa koskevan luottamusmitoituksen tosiasiallinen toteutuminen on varmistettava ja riittävä henkilöstömitoitus on turvattava myös kotihoidossa