Jaskan pauhantaa: syyskuuta 2018\nUusinta: Väliaikaista kaikki on vaan\nLukijalle: Suunnittelin tämän jutun uusimista jo aiemmin, mutta laiskuuttani en viitsinyt. Jutussa annetut karttalinkit kun olivat lakanneet toimimasta ja ne olisi pitänyt uusia. Nyt tartuin itseäni niskasta ja tein sen:\nSallan-Kuusamon alueella rajalinja kulkee yleensä aika suoraan. Asutusta rajalinjalla ei juuri ollut, joten tarvetta muutoksiin ei liiemmin ollut. Parissa kohtaa on jouduttu tekemään pikku poikkeamia, kuten Kelkkasaaren kohdalla. Suoraan vedetty rajalinja olisi jättänyt itäpuolelleen pienen niemenkärjen ja osan kylän asutuksesta. Niinpä raja vedettiin saaren itäpuolelta Sarajärveä pitkin. Kortakkojärven ja Onkamojärven kohdilla ovat samanlaiset rajamutkat, tosin länteenpäin. Oulankajoen mutkien kohdalla on rajalinjaa myöskin rukattu, jotta rajavartijoiden jalat pysyisivät kuivempina. Puhumattakaan nyt Sallan Tenniöjoen, joissa homma olisi mennyt varsinaiseksi estejuoksuksi.\nKartasta katsoen näyttää siltä, että Vanhasaari on rajan länsi- ja Martinsaari itäpuolella siten, että noin kymmenen metrin kaista Vanhasaaresta jäi Neuvostoliitolle. Näin saattoi käydäkin, mutta ilmakuva paljastaa totuuden. Maankohoamisen (Suomenlahden itäosassa varsin hidasta, mutta vuosikymmenten aikana havaittavaa) ansiosta saarten välinen salmi on kasvanut umpeen ja aallokko käy sen yli vain isommalla puhurilla.\nPitkästä aikaa on jälleen tullut vuoro listata jotain täysin päätöntä eli tietoutta jota ei koskaan tarvitse yhtään mihinkään mutta jolla voi silti päteä.\n1. Vieraileva varaaja\nJoka vuosi NHL-seurat varaavat riveihinsä parhaat juniorilupaukset. Näin on tapahtunut jo 50 vuoden ajan, sillä ensimmäinen varsinainen ja vapaa varaustilaisuus järjestettiin 1969. Sitä ennen pelaajat (tuolloin melkein pelkästään kanadalaisia ja muutama jenkki) päätyivät liigaan tekemällä juniorivuosinaan ennakkosopimuksen NHL-seuran kanssa, joskus jo vuosia ennen kuin saivat ikänsä puolesta pelata liigassa. Silloin tällöin NHL-seura hankki oikeudet kokonaiseen juniorijoukkueeseen eli käytännössä omisti kaikkien junnujen ammattilaisoikeudet. Tämä systeemi päättyi 1969. Ennen sitäkin oli kuitenkin useita huippujunioreita, joiden pelioikeudet eivät kuuluneet yhdellekään seuralle, heitä oli tosin vähemmistö. Näitä varten NHL ryhtyi järjestämään varaustilaisuuksia vuodesta 1963 lähtien. Tämä varaustilaisuus muuttui sitten vapaaksi varaustilaisuudeksi 1969. Vuosina 1963-68 varauksia tehtiin tietysti suhteellisen vähän, koska suurin osa junioreista oli jo tehnyt juniorisopimuksen NHL-seuran kanssa. Yleensä varauksia tehtiin noin parikymmentä.\nKaikkein pienin varausmäärä nähtiin vuoden 1965 tilaisuudessa, jossa niitä tehtiin vain 11. Tuolloisista kuudesta NHL-seurasta Toronto Maple Leafs ei vaivautunut varaamaan ketään. New York Rangers teki eniten varauksia, kolme. Chicago Black Hawks, Detroit Red Wings ja Boston Bruins varasivat kukin kaksi pelaajaa, Montreal Canadiens ja Pittsburgh Hornets molemmat yhden.\nHeeeetkinen. Mikä helvetin Pittsburgh Hornets? Pittsburghin NHL-seura on Penguins ja se sitä paitsi ei tuolloin ollut vielä edes olemassa, aloitti vasta 1967.\nTuohon aikaan NHL:n farmijärjestelmä oli vielä kehittymätön ja silloiseten alemman tason ammattilaisliigojen (AHL, CHL ja WHL) joukkueet olivat yleensä itsenäisiä. NHL sai näitä lepytelläkseen tehtyä sopimuksen, jonka mukaan näiden liigojen joukkueet saisivat myös varata pelioikeuksia, kunhan NHL olisi ensin napsinut haluamansa päältä. Tarjoukseen tarttui kuitenkin vain AHL:n Pittsburgh Hornets, joka teki yhden varauksen.\nSeuraavina vuosina vastaavaa ei enää tapahtunut ja 1969 siirryttiin vapaisiin varauksiin juniorisopimusten rauettua. Pittsburgh Hornets jäi kuitenkin NHL-tilastoihin kummajaiseksi: ainoa seura joka on tehnyt vain yhden varauksen ja ainoa seura, joka on tehnyt varauksia pelaamatta koskaan NHL:ssä.\nYhdysvaltojen kansallispeli on baseball. Itse pallo on ympärysmitaltaan noin 23 cm ja painaa 141,75 - 148,83 grammaa. Se ei kuitenkaan ole valmis käytettäväksi heti hyllystä tultuaan, vaikka harraste- ja pikkupelikäytössä näin saatetaan joskus tehdäkin. Ammattilaskäytössä pelituomari tai avustaja valmistelee ennen ottelua riittävän määrän palloja (ylimmässä liigassa minimi on 72) käyttöön hieromalla niihin mutaa. Mudan tarkoitus on antaa pallolle karheampi pinta, jolloin ote siitä on pitävämpi.\nMikä tahansa muta ei kelpaa. Virallinen "Baseball Rubbing Mud" on kerätty New Jerseyn alueelta Delaware-joen varrelta. Sen muta on juuri sopivan hienojakoista ja koostumukseltaan oikeaa. Mudan löysi 1938 Philadelphia Athleticsin apuvalmentaja Lena Blackburne (lempinimestään huolimatta mies), jonka perustama firma on sittemmin toimittanut tuotetta markkinoille. Yhtiö kerää vuosittain noin 500 kg mutaa, purkittaa sen ja myy eteenpäin.\n3. NHL ja NFL\nVuonna 2018 NHL:n mestaruuden voitti Kilkenny kaatamalla finaalissa Tipperaryn ja NFL:n mestaruuden Galway voittamalla Dublinin. Molempia finaaleja seurasi paikan päällä kymmeniätuhansia katsojia ja televisiosta moninkertainen määrä lisää.\nEnsimmäisessä tapauksessa kyseessä ei ollut National Hockey League (NHL), vaan National Hurling League (NHL). Jälkimmäisessä tapauksessa kyseessä oli todellakin National Football League (NFL), mutta tällä kertaa "football" tarkoittaa irlantilaista jalkapalloa, joka on lähinnä varsinaisen jalkapallon ja rugbyn risteytys. Hurling on puolestaan jossain määrin lacrossea eli haavipalloa muistuttava joukkuemailapeli.\nIrlanti ei ole kansainvälisen urheilun saralla hirmuisesti mainetta niittänyt, mikä aiheutuu suurelta osin siitä, että maassa ns. kansalliset lajit ovat vahvoilla. (Onneksi Suomessa ei ole muuta vastaavaa riesaa kuin pesäpallo.) Irlannissa näitä on viisi, irlantilaisen jalkapallon ja hurlingin lisäksi kolme muuta. Camogie on naisille tarkoitettu versio hurlingista vähän eri säännöin. Miehet siis pelaavat vain hurlingia ja naiset vain camogieta. Sukupuolineutraalius ei ole vielä saavuttanut Irlantia. Irlantilainen käsipallo muistuttaa squashia ilman mailaa. Rounders taas muistuttaa kriketin ja baseballin sekasikiötä.\n4. Oikeaa tennistä\nTennis on kehittynyt keskiaikaisesta pallopelistä. Tai oikeammin sanottuna erkaantunut siitä. Tätä alkuperäistä peliä pelataan yhä nimellä "real tennis". Lajin säännöt ja erityisesti pelikenttä ovat niin monimutkaiset, että niistä ei ota selvää pirukaan.\nMM-kisoja on järjestetty aiemmin epäsäännöllisesti, mutta vuodesta 1996 alkaen aina kahden vuoden välein. Eikä kyseessä ole mikään normaali turnaus, vaan karsinta siitä, kuka pääsee haastamaan hallitsevan mestarin kolmipäiväisessä ottelussa. Australian Robert Fahey voitti maailmanmestaruuden 12 kertaa peräkkäin, kunnes hävisi vuoden 2016 finaaliin. Tänä vuonna palattiin normaaliin päiväjärjestykseen Faheyn voittaessa taas, kaksi päivää ennen 50-vuotispäiväänsä. Naisten mestaruuskisat järjestetään vastaavasti parittomina vuosina. Neljä viimeistä mestaruutta on voittanut muuan Claire Fahey, o.s. Virgass. Arveluja sukulaisuussuhteista voi tehdä.\n5. Maailman tylsin peli\nEnglantilaiset poikakoulut ovat instituutio sinänsä, niistä suurimpana ja kauneimpana Eton. Siellä harjoitetaan urheilulajia nimeltä "Etonin seinäpeli". Siinä kymmenhenkiset joukkueet yrittävät saada pisteitä vähintäänkin erikoisella tavalla. Tavoite on saada pallo vasten vastajoukkueen seinämuuria. Mikäli pelaaja onnistuu kohottamaan pallon jalallaan ylös seinämuuria vasten, joukkue saa "shyn" eli pisteen - mikäli toinen pelaaja onnistuu koskemaan palloa samalla kädellään ja huutamaan "Got it!". Tämän jälkeen joukkue voi yrittää yhdeksää lisäpistettä tekemällä "maalin" eli heittämällä pallon tiettyyn maaliin (kentän toisella puolella oveen ja toisella puuhun, älkää kysykö mitä järkeä tässä on älkääkä edes yrittäkö katsoa videota). Myös viiden pisteen suoritusta voi yrittää ja se saadaan aikaan, jos pelaaja onnistuu potkaisemaan pallon maaliin kesken normaalin pelin.\nUseimmat ottelut päättyvät 0 - 0. Mikäli näin ei käy, normaali tulos on 1 - 0 eli saadaan aikaan yksi "shy". Varsinaiset maalit ovat erittäin harvinaisia. Vuoden tärkeimmässä ottelussa (St. Andrews Day Game) maali on viimeksi nähty vuonna 1909.\n6. Ei koskaan sunnuntaisin\nVuoden 1995 jenkkifutisliigan varaustilaisuudessa sijalla 190 Oakland Raiders nappasi listoilleen hyökkäyksen linjamiehen nimeltä Eli Herring. Tuolla sijalla varatut eivät ole yleensä tähtipelaajia ja ehkä noin puolet pääsee liigaan asti. Tällä kertaa varaus oli kuitenkin kahdessa mielessä poikkeuksellinen.\nEnsinnäkin Herring oli yliopistokonferenssinsa tähdistössä, siis pelaajia jotka yleensä varataan huomattavasti aiemmin. Yleensä syy heikompaan varausnumeroon on tällöin se, että pelaaja katsotaan sen verran pienikokoiseksi, että yliopistotasolla pärjää vielä hyvin mutta ammattilaisena ei. Herringin kohdalla kyse ei ollut tästä, sillä mies oli 203-senttinen ja painoi 150 kiloa. Raameja siis oli.\nSyy kehnoon varausnumeroon oli Herringin ilmoitus, ettei koskaan aio pelata NFL:ssä. Tästä huolimatta Oakland otti riskin ja varasi miehen. Turhaan, sillä Herring piti sanansa.\nHerringin opinahjo oli Brigham Young -yliopisto, josta on tullut lukuisia ammattipelaajia. Siellä hän suoritti pelien ohessa loppututkinnon matematiikassa. Opinnot tosin hieman venyivät, sillä hän vietti välissä kaksi vuotta mormonilähetyssaarnaajana Argentiinassa. Uskonto olikin syy siihen, että Herring kieltäytyi ammattilassopimuksesta. Yliopistopelejä ei pelattu sunnuntaisin, kun taas NFL-pelit yleensä pelataan. Herring puolestaan ei halunnut rikkoa sapattia.\nUsko oli vahva. Oakland Raiders tarjosi kolmen vuoden sopimusta takuupalkalla. Herring kieltäytyi ja ryhtyi opettajaksi. Sillä palkalla kuluu 20 vuotta tienata yhden vuoden kainalopalloansiot.\nTunnetumpi vastaava tapaus on Jonathan Edwards, kolmiloikan olympiavoittaja ja edelleen hallitseva ME-mies. Uransa alkupuolella Edwards halusi myös pyhittää sapatin ja jätti sen vuoksi esimerkiksi vuoden 1991 MM-kisat väliin, vaikka oli yksi voittajasuosikeista. Kolmiloikka vain kilpailtiin sunnuntaina. Käytyään vuoropuhelua Jahven kanssa Edwars pyörsi päätöksensä 1993. Uransa päätyttyä hän muutamaa vuotta myöhemmin totesi jumalan olon erittäin epätodennäköiseksi ja ilmoitti olevansa ateisti, mikä on varsin tyypillistä koulutus (fyysikko) huomioiden.\nJokaisella itseään kunnioittavalla amerikkalaisella joukkueella pitää olla maskotti. Eli hassuun - yleensä eläinaiheiseen - asuun pukeutunut heppu. Rhode Island School of Design pisti paremmaksi. Koulun urheilujoukkueiden maskotin nimi on Scrotie. Vapaasti kääntäen "Pallit". Taitaa olla parempi että jätän tämän vain tähän ja annan lukijan pistää - eikun panna - videon pyörimään.\nTietokilpailukysymys. Kuka on se jääkiekkoilija, joka on uransa aikana mättänyt eniten tehopisteitä (aikuisten peleissä tai jos niin halutaan, niin ammattilaistasolla mikä kattaa myös huippujuniorit)?\nUseimmat asiantuntijat veikannevat Wayne Gretzkyä. Mikä ei ole ollenkaan huono veikkaus. Gretzky keräsi uransa aikana tehopisteitä (pudotuspelit suluissa): NHL 2857 (382), WHA 110 (20), olympialaiset 4, MM-kisat 14, Kanada- ja maailmancup 64. Ammattilaisjunioreissa OMJHL 185 (26) ja MM-kisat 17. Yhteensä aikuisten tasolla 3451 ja jos ammattilaisjunioritaso lasketaan mukaan, 3678. Kukaan muu ei pääse lähellekään. Paitsi yksi, joka menee ohi.\nTony Hand keräsi reilusti enemmän pisteitä. Brittiliiga 2796 (358), Britannian kilpaileva liiga 268 (40), kakkosliiga 501 (33), Skotlannin liiga 8, MM-kisat eri tasoilla 107, juniorien MM- ja EM-kisat 68 ja Kanadan junioriliiga WHL 8. Yhteensä aikuisten tasolla 4111 pistettä, maajoukkue- ja ammattilaisjunioritaso mukaan lukien 4187. Yli 700 enemmän kuin Gretzkyllä.\nOn helppoa sanoa, että taso oli aivan erilainen. Tämä on tietysti totta, mutta Hand oli kuitenkin melkoinen pelimies. Hän nousi brittien korkeimmalle sarjatasolle 15-vuotiaana ja mätti ensimmäisellä kaudellaan 39 tehopistettä. 22 ottelussa. Eli melkein kaksi pistettä per peli. Seuraavalla kaudella saldo oli 95/30 = 3,17 pistettä per peli. Sitten 164/36 = 4,56 pistettä per peli. Ja 18-vuotiaana 164/32 = 5,12 pistettä per peli. Tässä vaiheessa heräsivät jo ammattilaisvärvärit. Handin nimi huudettiin vuoden 1986 NHL-varauksissa viimeisenä pelaajana, sijalla 252. Edmonton Oilers kutsui miehen harjoitusleirilleen ja totesi, että kokemusta ja voimaa pitää vielä kerätä. Isompikokoisena olisi saattanut olla mahdollisuus jopa suoraan läpimurtoon, mutta Hand oli vain 178-senttinen. Hand lähetettiin ylimpään A-juniorisarjaan WHL:ään, jossa hän pelasi Victoria Cougarsin riveissä kolme ottelua. Tehden kahdeksan tehopistettä. Sillä kaudella liigassa parempaan pistetahtiin pystyi vain Rob Brown, joka sittemmin pelasi 13 kautta NHL:ää. Britin pistetahtiin eivät pystyneet samalla kaudella liigassa pelanneista esim. Joe Sakic ja Theoren Fleury. Kolmen ottelun jälkeen Hand palasi Britanniaan ja mätti 19-vuotiaana 216/35 = 6,17 pistettä per peli. Seuraavana syksynä hän palasi Edmontoniin, teki harjoituspelissä syöttöpisteen ja sai ns. kahden suunnan sopimustarjouksen. Tarkoitus oli, että Hand hakisi ensin farmiliigasta vähän kokemusta ja sitten hänet nostettaisiin Gretzkyn ja Kurrin seuraan. Hand totesi että tienaa Britanniassa paremmin, pakkasi kamansa eikä enää koskaan palannut rapakon taakse.\nBrittiliigan taso kohosi vähitellen eikä pistetahti enää hurjentunut. Kaikkein aikojen korkeimman pistemääränsä Hand teki kaudella 1993-94 26-vuotiaana, mutta silloin pelejä oli enemmän. Saldo oli 222/44 = 5,05 pistettä per peli. Vuosituhannen vaihteen jälkeen yli kolmikymppinen Hand siirtyi muutamaksi vuodeksi BNL-liigaan, joka oli periaatteessa kilpaileva liiga, mutta arvostettiin yleensä heikommaksi. Sieltä hän palasi 37-vuotiaana takaisin korkeimmalle sarjatasolle ja teki edelleen yli pisteen per peli, vaikka liigan taso oli noussut entisestään. Viimeisen kautensa korkeimmalla sarjatasolla hän pelasi 41-vuotiaana, 67/54 = 1,24 pistettä per peli. Sitten seurasi vielä kuusi kautta kakkosliigaa. Viimeisellä pelikaudellaan hän oli 47-vuotias ja saldo oli 57/44 = 1,30 pistettä per peli.\nBrittien maajoukkueessa Hand ei pelannut läheskään joka vuosi, mutta hänen peliurallaan joukkue nousi neljänneltä sarjatasolta toiselle käyden kerran (1994) jopa A-sarjassa. Parhaat suoritukset eri sarjatasoilla olivat D-sarjassa 17 pistettä neljässä pelissä, C-sarjassa 21 pistettä kahdeksassa pelissä ja B-sarjassa 14 pistettä seitsemässä pelissä. Yksi ainoa kauneusvirhe Handin hurjassa pistetehtailu-urassa on: vuoden 1994 vierailu A-sarjassa. Siellä hän ei saanut kuudessa pelissä aikaan yhtään tehopistettä. Britit saivat kuitenkin kymmenen maalia aikaan, joten siitä ei ollut kiinni.\n9. Chile, Bolivia, Venezuela, Trinidad, Grenada, Antigua, Botswana, Australia, Fidzi, Nepal, Tonga, Tansania, Sao Tomé, Ghana, Mauritius, Zimbabwe, Ruanda, Samoa\nOtsikossa ovat ne 18 maata, joiden jalkapallomaajoukkuetta Rudi Gutendorf on valmentanut. Näiden lisäksi hän on valmentanut myös Bermudaa ja Uutta-Kaledoniaa, mutta ne eivät vielä tuolloin olleet FIFA:n jäseniä. Hän on valmentanut myös Iranin juniorimaajoukkuetta ja Kiinan olympiajoukkuetta. Mainittujen maiden lisäksi hän on valmentanut seurajoukkueita Sveitsissä, Tunisiassa, Yhdysvalloissa, Perussa, Espanjassa, Japanissa sekä tietysti kotimaassaan Saksassa. Yhteensä 29 maata listalla. Ei ihmekään, että miehen lempinimi on "Rudi Rastlos", Levoton Rudi.\nMikään pilipalimies ei ole kyseessä, sillä seurajoukkueiden listalta löytyvät mm. sellaiset kokoonpanot kuin VfB Stuttgart, FC Schalke 04, Real Valladolid ja Hamburger SV. Maajoukkuetasolla paras menestys tuli Chilen kanssa, kun Gutendorf onnistui miltei viemään maan MM-kisoihin. Joukkue selvisi maanosien väliseen jatkokarsintaan Neuvostoliittoa vastaan. Tässä välissä Chilessä tapahtui kuuluisa vallankaappaus ja Gutendorf joutui syrjäytetyn presidentti Allenden kaverina pakenemaan maasta. Chile selvisi kisoihin, kun Neuvostoliitto kieltäytyi tulemasta Chileen pelaamaan, mutta valmentajana oli jo toinen mies.\n10. Afrikan ensimmäinen olympiavoitto joukkuepelissä\nVuonna 1980 naisten maahockey oli ensimmäistä kertaa olympialajina. Oli sovittu, että kisoihin kutsutaan emäntämaa Neuvostoliiton lisäksi viisi maailman parasta maata kahden edellisen vuoden tulosten perusteella. Kutsun saivat Hollanti, Länsi-Saksa, USA, Iso-Britannia ja Uusi-Seelanti. Sitten Neuvostoliitto miehitti Afganistanin ja tuli olympiaboikotti. Länsi-Saksa ja USA jäivät kokonaan pois ja muut kolme maata lähettivät kisoihin vain yksilöurheilijoita eivätkä osallistuneet joukkuepeleihin. Maahockeyturnaukseen haalittiin mitä kiinni saatiin. Yhden kutsun sai Zimbabwe, koska se sattui olemaan Etelä-Afrikan lisäksi ainoa Afrikan maa jossa maahockeytä pelattiin. Etelä-Afrikkaa taas ei voitu kutsua kisoihin eikä olisi voitu muutamaa kuukautta aiemmin myöskään Zimbabwea, koska se oli tuolloin vielä nimeltään Rhodesia ja noudatti suunnilleen eteläafrikkalaista politiikkaa.\nNyt tilanne oli kuitenkin muuttunut. Zimbabwen maajoukkue haalittiin kasaan kiireellä. Se koostui maahockeytä harrastaneista valkoiseen vähemmistöön kuuluneista koulutyttöinä lajia harrastaneista pelaajista - virkailijoita, opettajia, kotirouvia. Joukkue ei koskaan ollut pelannut yhdessä. Yksikään rhodesialainen naismaahockeyjoukkue ei ollut koskaan pelannut ulkomailla. Joukkueen vanhin pelaaja, 35-vuotias Anthea Stewart oli pelaajavalmentaja. Joukkue lensi Moskovaan rahtikoneella, jota käytettiin yleensä lihan kuljettamiseen - löyhkä oli melkoinen. Perillä odotti pelialustana keinonurmi, jollaista he eivät olleet koskaan nähneet.\nTurnaus pelattiin yksinkertaisena sarjana, ei loppuottelua. Ensimmäisessä ottelussa Zimbabwe kaatoi Puolan 4-0. Toisessa tuli 2-2 tasapeli Tsekkoslovakian kanssa. Kolmannessa Neuvostoliitto kaatui 2-0. Siinä vaiheessa ennen turnausta heittopussina pidetty joukkue alkoi olla jo mitaliehdokas. Toiseksi viimeisessä ottelussa lajin mahtimaata Intiaa vastaan joukkue pelasi toisen tasapelinsä, tällä kertaa 1-1.\nEnnen viimeistä kierrosta Zimbabwe johti kuudella pisteellä, Tsekkoslovakialla ja Intialla oli viisi pistettä, Neuvostoliitolla ja Itävallalla neljä. Viimeinen ottelu käytiin Itävaltaa vastaan. Varmistaakseen kultamitalin Zimbabwen oli voitettava. Puoliajalla tilanne oli 1-1. Toisella jaksolla Zimbabwe teki kolme maalia ja voitti 4-1. Maan ensimmäinen olympiakulta. Hetken aikaa pelaajat olivat kansallissankareita ja presidentin vaimo Sally Mugabe lupasi jokaiselle jäsenelle perinteisen uhrilahjan eli härän. Kohta palattiin normaaliin päiväjärjestykseen ja pelaajat saivat vain lihapakkauksen. Seuraavien kuukausien ja vuosien aikana lähes kaikki joukkueen pelaajat emigroituivat maasta enimmäkseen Etelä-Afrikkaan ja Iso-Britanniaan.\nTästä olisi tehty ison budjetin Hollywood-elokuva jo ajat sitten, elleivät pelaajat olisi olleet vääränvärisiä. Elävää kuvaa turnauksesta ei juuri löydy.\nLukijalle: Kun kirjoitin tämän jutun, sain siitä idean joka ei ainakaan vielä ole toteutunut. Entäpä jos historiassa jokin pikkujuttu olisi mennyt toisin ja sitten asiat olisivatkin paremmin? Näissäkin kymmenessä tapauksessa noin puolet on sellaisia, joista olisi voinut kirjoittaa oman tarinansa vaihtoehtohistoriaan. Ehkä joskus:\nHornankuusen kirjasto tyhjensi menneenä kesänä varastojaan poistomyynnillä, kuten kirjastoilla ympäri maan on tapana tehdä. Tällä kertaa oli ilmeisesti kaiveltu kellaria myöten, sillä myytäviin oli ilmaantunut sellaisia opuksia, joita ei lainahyllyssä ole näkynyt vuosikymmeniin. Matkaan tarttui – muutaman muun ohella – kaksi itsenäisyyden alkuvuosikymmenien vasemman laidan vaikuttajan muistelmakirjaa. Ei elämäkertoja, koska molemmat kattoivat vain varsin rajatun ajan kirjoittajan elämästä.\nEnsimmäinen oli SKP:n vahvan miehen Arvo ”Poika” Tuomisen Kremlin kellot, alaotsikkona Muistelmia vuosilta 1933-1939. Toinen oli ”punapääoman” kantaisä, SDP:n moninkertaisen ministerin Väinö Tannerin Olin ulkoministerinä. Kyseinen ulkoministerikausi kattoi ajan 1.12.1939 – 27.3.1940.\nHäpeäkseni joudun tunnustamaan, että jostain syystä en ollut kumpaakaan kirjaa aiemmin lukenut. En tiedä, olivatko poistuneet lainahyllyistä varastojen puolelle jo siinä vaiheessa, kun Pikku-Jaskaa alkoi kiinnostaa muunkin kuin Aku Ankan lukeminen. Painovuodet kirjoilla kun olivat 1956 ja 1950.\nArvo ”Poika” Tuomisen tarina on varhaisvuosien kommunistille tyypillinen. Köyhän perheen lapsi, joka hurahti kommunismin lupaaman autuuden pauloihin. Älykäs poika ei ajalle (s. 1894) tyypilliseen tapaan päässyt jatkamaan oppikouluun. Henkisiä kykyjä vastaavia tehtäviä löytyi aatekentän vasemmalta laidalta. Tuominen pääsi Kansan Lehteen toimittajaksi 1917 ja oli vapaussodan aikana päätoimittaja, vasta 23-vuotiaana. Niinpä rintamalle asti ei ollut aikaa. Sodan jälkeen Tuominen selvisi valkoisten kavereiden ansiosta kuin koira veräjästä ilman kuulaa rintaan tai edes vankileiriä – paitsi mitä nyt joutui lyhyeksi ajaksi valkoinen nauha käsivarressaan vanginvartijaksi. Olojen rauhoituttua taistelu kommunismin puolesta jatkui ja sittemmin vankilakin tuli tutuksi. Osoite oli Tammisaaren pakkotyölaitos vuosina 1922-26 ja uudelleen 1928-33. Toistamiseen vapauduttuaan Tuominen katsoi toiminnan tulleen Suomessa mahdottomaksi ja siirtyi Tukholman kautta Moskovaan, josta palasi takaisin Tukholmaan 1939. Näihin vuosiin sijoittuu Kremlin kellot. Kirja julkaistiin vasta 1956, jolloin Tuominen katsoi ajan koittaneen. Stalinin eläessä ei julkaisua olisi voinut edes ajatella, sillä vaikka poloniumia ei tuolloin tunnettu, osasivat NKVD:n murharyhmät käyttää alkeellisempiakin konsteja. Julkaisun aika tuli vasta Hrustsevin tuomittua Stalinin teot XX puoluekokouksessa.\nVäinö Tanner valitsi pari pykälää maltillisemman tien. Köyhistä oloista lähti hänkin ja ajasta (s.1881) huolimatta kävi koulunsa ylioppilaaksi, sitten Suomen Liikemiesten Kauppaopiston ja valmistui lopulta lakimieheksi 1911. Valmistuminen viivästyi myös politiikan takia, sillä Tanner oli jo nuorena omaksunut sosialistisen maailmankatsomuksen ja tullut valituksi SDP:n riveissä eduskuntaan 1907 vasta 26-vuotiaana. Suomen itsenäistyessä 1917 hän oli jo senaatin eli silloisen hallituksen jäsen. Vapaussodassa Tanner pysytteli sivussa ja oli yksi harvoista sosialistien johtomiehistä, joka selvisi rangaistuksetta. Niinpä Tanner pääsikin SDP:n puheenjohtajaksi heti toiminnan käynnistyessä uudelleen 1918 (tuleeko muuten mieleen toista sisällissotaa, jossa hävinnyt osapuoli aloittaa toimintansa samalla nimellä vielä samana vuonna tappion jälkeen?) ja oli puheenjohtajana vuoteen 1926 asti. Tämän jälkeen hän pääsi yllättäen vähemmistöhallituksen pääministeriksi vuoden ajaksi. Toimiessaan presidentin sijaisena 16.5.1927 hän otti vastaan armeijan lippujuhlaparaatin, joka järjestettiin tavan mukaan vapaussodan päättymispäivänä. Temppu kuului protokollaan, mutta herätti puoluepukareissa pahennusta sekä vasemmalla että oikealla. Isänmaallisten keskuudessa se herätti kunnioitusta niin vasemmalla kuin oikeallakin. Poliittisen uran merkittävin hetki osui kuitenkin kohdalle talvisodan sytyttyä, jolloin Cajanderin hallitus joutui eroamaan. Tanner päätyi tehtävään, josta Olin ulkoministerinä talvisodan aikana kertoo. Kirja julkaistiin 1950, kolme vuotta sen jälkeen kun Tanner oli vapautunut sotasyyllisyysvankeudesta ja samana vuonna, kun hän palasi kansanedustajaksi.\nArvo "Poika" Tuominen pakeni siis Suomesta Tukholmaan 1933. Reilun parin kuukauden oleskelun jälkeen järjestyi laivakyyti ihannemaa Neuvostoliittoon. Leningradista matka jatkui Moskovaan, missä Tuominen työskenteli seuraavan kuuden vuoden ajan lähinnä kommunistisen internationaalin hallintotehtävissä. Usko kommunismiin oli kylläkin saanut jo rajun iskun ensimmäisenä maanpakolaisvuonna vierailulla vasta avatulla Stalinin kanavalla. Tuomiselle oli käynyt nopeasti ilmi, millaisella orjatyöllä kanava oli tehty. Sittemmin on arvioitu urakan vaatineen 25 000 kuollutta. Kommunismi ei ollutkaan sellainen onnela kuin hän oli kuvitellut, vaan kehitys vei jatkuvasti huonompaan suuntaan.\nLopullinen isku uskolle kommunismiin tuli maatalouden kollektivisointia seuratessa. Tuominen kuvaa eloisasti, kuinka kolhooseja pakotettiin luovuttamaan kaikki siemenviljoja myöten. Traagista oli se, että tämän piti tapahtua vapaaehtoisesti. Aluksi politrukki äänestytti, myydäänkö vilja naurettavaan pilkkahintaan valtiolle vaiko ei. Vain yksi äänesti myynnin puolesta. Seuraavana päivänä äänestettiin uudelleen. Tällä kertaa matkassa mukana olivat GPU:n miehet. Aluksi pidätettiin kolhoosin puheenjohtaja ja kaksi muuta, jotka olivat edellisenä päivänä äänekkäimmin vastustaneet viljan myyntiä. Ilmoitus oli, että olivat, mokomat, harjoittaneet laitonta viljakauppaa josta seuraa vähintään kaksi vuotta vankeutta ja karkoitus. Sitten äänestettiin taas. Tälläkin kertaa enemmistö vastusti, mutta myyntiä kannatti jo kuusi. Tämän jälkeen pidätettiin kaksi työntekijää lisää samalla tuomiolla ja äänestettiin uudelleen. Nyt tuli jo parikymmentä puoltoääntä, mutta se ei vielä riittänyt. Näytelmä toistui vielä kahdesti ja viisi uutta työntekijää sai menolipun Siperiaan. Kolhoosi vastusti edelleen, viljanmyynnistä kun olisi seurannut nälänhätä ja mahdollinen nälkäkuolema. Seuraavana päivänä palattiin uudelleen kolhoosille, tällä kertaa miliisin ja GPU:n lisämiehityksen tukemana. Muutaman äänestyksen ja toistakymmentä vangitsemista myöhemmin äänestyksessä saatiin pieni enemmistö viljan myynnin puolesta. Sepä sitten riittikin ja proletariaatin diktatuuri oli taas saanut riemuvoiton.\nNähtyään Stalinin hallintojärjestelmän ja salaisen poliisin terrorin toiminnassa Tuominen oli saanut tarpeekseen. Suuri osa hänen työtovereistaan oli vangittu tai surmattu vainoissa. Vahingoittumattomana selvisi vain Otto Wille Kuusinen, jonka perseennuolennan Suomen ennätystä hätyyteltiin vasta 2000-luvulla EU:n jäsentenvälisissä. Kuusinen koki yhtenä harvoista Stalinin läheisistä luonnottoman kuoleman, siis eli vanhaksi joutumatta epäsuosioon. Vähemmästäkin on ansaittu hautapaikka Kremlin muurissa. Tuomisen tuomio Kuusiselle on varsin tyly: Kuusinen ei koskaan auttanut ketään, ei edes omia sukulaisiaan. Tärkeintä oli koiran lojaliteetti sille, joka kulloinkin oli vallassa.\nVuonna 1938 Tuominen palasi Tukholmaan vähin äänin. Kreml ei käsittänyt illusioiden kadonneen, vaan lähetti 13.11.1939 kirjeen, jossa käski palata kiireesti Moskovaan "mielusta tehtävää" varten. Tuominen aavisti minkätapaisesta toimenkuvasta oli kyse ja kieltäytyi. Niinpä aina uskollinen Kuusinen päätyi hänen sijaansa Terijoen hallituksen pääministeriksi. Tuominen puolestaan tuki Suomen laillista hallitusta ja kehotti kommunisteja taistelemaan Suomen puolesta.\nPääministeri Cajanderin hallitus erosi heti talvisodan sytyttyä. Tämä oli poliittisesti välttämätöntä, koska Suomen tavoite oli saada rauha aikaan mahdollisimman pian ja hallitus, etenkin sen ulkoministeri Eljas Erkko, oli menettänyt toimintakykynsä Neuvostoliiton suhteen. Niinpä hallitus erosi - tosin uusi Risto Rytin luotsaama hallitus oli suurelta osin miehitykseltään sama. Pääministeriksi haluttiin Suomen Pankin pääjohtaja Ryti hänen kyvykkyytensä ja politiikan ulkopuolisuutensa takia - hän ei moneen vuoteen ollut hoitanut poliittisia tehtäviä. Väinö Tanner ja presidentti Kyösti Kallio sattuivat samaan aikaan paikalle Rytiä suostuttelemaan. Tämä oli aluksi hyvin vastentahtoinen, kunnes Tanner lupasi ryhtyä ulkoministeriksi. Asia oli sillä päätetty.\nOn helppoa syyllistyä jälkiviisauteen, kun tietää kahdeksankymmentä vuotta myöhemmin mistä oikeasti oli kyse. Tämän myöntää osin Tanner itsekin muistelmissaan todetessaan, että ennen toisen maailmansodan alkua uskottiin vielä kansainvälisiin sopimuksiin ja Kansainliittoon. Tästä huolimatta on kummasteltava suomalaisten poliitikkojen naiiviutta. Tanner oli mukana toisella ja kolmannella Moskovan neuvottelumatkalla ennen talvisotaa. Tuolloin toinen maailmansota oli jo käynnissä, joten Puolan kohtalon olisi luullut kertovan mitä merkitystä sopimuksilla ja Kansainliitolla on. Ellei Italian Abessinian-miehitys jo reilut kolme vuotta aiemmin ollut sitä tehnyt. Silti usko kansainväliseen yhteisöön ja Neuvostoliiton nöyryyteen sen edessä oli vahva.\nToinen kummastelun aihe oli naiivius venäläisten neuvottelutaktiikan edessä. Käytiin yksityiskohtaisia pohdintoja siitä, minkä osan Hankoa tai Suomenlahden saaria Suomi olisi valmis luovuttamaan ja mihin kohtaan raja asettuisi Kannaksella. Tajuamatta että Stalin halusi ihan jotain muuta, kuten Enson ja Värtsilän tehtaiden tuotantoa. Ei kyse ollut Leningradin turvallisuudesta. Erityisen kummallista on se, että Suomessa oli tuolloin vahvaa Venäjän tuntemusta aina Mannerheimia myöten, mutta silti ei tajuttu että venäläiset eivät neuvotteluissa kerro koskaan mitä he oikeasti haluavat.\nOlisi mielenkiintoista tietää, mihin asentoon Stalinin viikset olisivat nytkähtäneet jos suomalaiset olisivat antaneet vastaehdotuksen. Raja pysyy ennallaan, mutta saatte kauppasopimuksen myötä teollisuustuotantoa asevelihintaan. Ja miettikääpäs, toveri Stalin, seuraavaa. Te sanotte olevanne huolissanne Saksan hyökkäyksestä Suomen alueen kautta. Me emme luovu Suomen alueesta edes teidän uhkanne edessä. Vielä vähemmän meren takana olevalla Saksalla on mitään toivoa käyttää meidän aluettamme. Kuvitelkaa sitten seuraavaa. Te otatte Suomelta väkisin tai puoliväkisin osan sitä maata, jota suomalaiset ovat aina asuttaneet. Haluatteko te mieluummin että teillä on luotettava naapuri kolmenkymmenen kilometrin päässä Leningradista vai nyrkkiä taskussaan puristava naapuri sadan kilometrin päässä Leningradista? Haluatteko että teillä on kauppaa käyvä naapuri, joka puolustaa omaa aluettaan henkeen ja vereen ketä tahansa vihollista vastaan vai naapuri, joka on altis taipumaan vieraan maan sille antamiin lupauksiin oman alueensa takaisin saamisesta, jos se sallii käyttää aluettaan läpikulkuun Neuvostoliittoa vastaan? Kumpaa te, toveri Stalin, haluatte?\nMutta näin ei tapahtunut. Ehkä tuollakaan ei olisi ollut mitään merkitystä, ehkä talvisota oli jo päätetty asia samaan tapaan kuin Preussille oli välttämätöntä kokeilla armeijaansa pientä Tanskaa vastaan ennen Ranskan sotaa ja Saksan yhdistämistä keisarikunnaksi.\nSeuraava naiivius nähtiin talvisodan aikana, kun mietittiin ulkomaisen avun vastaanottamista. Onhan tietysti ymmärrettävää, että äärimmäisessä hädässä turvautuu vähäiseenkin oljenkorteen ja deus ex machina -toiveajatteluun. Silti ei voi olla kummastelematta sitä naiiviutta, jolla brittiläis-ranskalaisten joukkojen saapumisen uskottiin pelastavan tilanteen. Kuinka vaikeaa olisi ollut pelkästään saada joukot paikalle, vaikka Ruotsi olisikin myöntänyt täydellisen tukensa kauttakululle - jota se ei todellakaan tehnyt. Toiseksi, mikä olisi ollut joukkojen taisteluarvo niille vieraassa maastossa ja maassa? Tehdäkseen ratkaisevan vaikutuksen joukkojen määrän olisi pitänyt olla samaa luokkaa kuin koko suomalaisen kenttäarmeijan vahvuus. Millä tällainen joukko, tai edes neljännes siitä, olisi huollettu? Kuten vanha viisaus sanoo, amatöörit tutkivat strategiaa ja ammattilaiset logistiikkaa. Ja kolmanneksi, kuinka sitten olisikaan käynyt kun Saksan salamasota muutamaa kuukautta myöhemmin murskasi Tanskan, Norjan ja koko Länsi-Euroopan?\nSuomalaisten puolustukseksi voi toki sanoa, että samanlainen naiivius tuntui vallitsevan muuallakin. Ranskan ollessa jo musertumisen partaalla pääministeri Reynaud lähetti Rooseveltille vetoomuksen, jossa hän pyysi kalustoapua, kuten lentokoneita. Ikään kuin lentokoneet olisi saatu Atlantin yli hetkessä ja ne olisivat ihmeaseita, joihin ensi kertaa istuvat lentäjät kykenisivät kääntämään sodan kulun.\nLopulta todettiin ulkomaisen avun mahdottomuus ja lähtetettiin valtuuskunta matkaan. Nykyihmiselle voi olla vaikea käsittää, kuinka hitaasti tieto kulki Tukholman kautta Moskovaan matkustaneen rauhanvaltuuskunnan kanssa. Sähkösanomat viipyivät yleensä puoli vuorokautta ja jäivät joskus kokonaan tulematta. Jokainen puoli vuorokautta tarkoitti sodan loppuvaiheen tahdilla noin neljääsataa kuollutta suomalaista.\nRauha solmittiin ja aseet vaikenivat, mutta eduskunnan piti se vielä hyväksyä. Rauhansopimuksen harvoihin vastustajiin kuuluivat sotaa edeltäneen hallituksen sisäministeri Urho Kekkonen ja IKL:n kansanedustaja, Lapuan liikkeen johtohahmoihin kuulunut rovasti K. R. Kares. Näistä jälkimmäinen pysäytti Tannerin muutamaa kuukautta myöhemmin eduskunnan käytävällä ja tunnusti olleensa väärässä. Kekkonen ei katumusta osoittanut silloin kuten ei myöhemminkään. Kumma kyllä, tämä ei haitannut Kekkosen idänsuhteita myöhemmin. Tätä en muista liiemmin kummastellun. Selitys on selvä. Pragmaattiset neuvostokommunistit tajusivat Kekkosen olleen jo tuolloin opportunisti. Hän oli joutunut politiikassa sivuraiteelle ja silloin on turha pyrkiä vallanpitäjien suosioon, vaan toimia vastakkaisesti ja toivoa parasta.\nSodan päätyttyä Arvo Tuominen palasi Suomeen 1956. Hän liittyi SDP:hen hylättyään kommunismin lopullisesti ja istui eduskunnassa 1958-62. Tuominen pysyi yhteiskunnallisena keskustelijana lähes kuolemaansa 1981 asti. Tsekkoslovakian miehityksen aikaan 1968 Tuominen varoitti Neuvostoliiton solutustaktiikasta, millä pyrittiin mädättämään Suomi sisältäpäin. Kokenutta miestä ei kuunneltu riittävän tarkkaan ja sen hintaa maksamme yhä vihervasemmistolaiseksi suomalaisuusvihaksi mutatoituneen kommunistimädätyksen myötä.\nTanner puolestaan palasi politiikkaan, istui vielä vuosia eduskunnassa ja oli SDP:n puheenjohtajana 1957-1963. Hän kuoli 1966.\nMolempien miehien muistelmissa teki vaikutuksen heidän rohkeutensa ja uhrivalmiutensa. En kannata kummankaan arvomaailmaa, mutta se ei estä arvostusta.\nTuominen istui vuosikausia vankilassa aatteensa vuoksi ja vietti parikymmentä vuotta maanpaossa. Neuvostoliitossa hän näki jatkuvasti, kuinka lähipiiri joutui vankileireille ja joskus teloitusryhmän eteen. Hän olisi voinut selvitä helpolla luopumalla aatteestaan 1920-luvulla. Ei voi olla miettimättä, miltä miehestä on todella tuntunut, kun hän on tajunnut viettäneensä kolmekymmentä vuotta elämästään vankeudessa ja maanpaossa valheen takia.\nTanner suostui ulkoministeriksi vaikeassa tilanteessa ja istui jatkosodan jälkeen vankilassa "sotasyyllisenä". Hän olisi aivan hyvin voinut kieltäytyä ryhtymästä mahdottomaan tehtävään, mutta velvollisuudentunto ja isänmaallisuus eivät tarjonneet vaihtoehtoja.\nKun vertaa tuon ajan poliitikkojen rohkeutta nykyihmiseen, tuntee itsensä pieneksi. Poliittisella toisinajattelijalla ei ole vaaraa teloitetuksi tulemisesta ja vankilan riskikin on olematon, kunhan ei nyt aivan kaikkia totuuksia mene laukomaan epäsopivalla tavalla ilmaistuna. Isoimmat riskit ovat työpaikan menetys ja julkinen maineen teilaus, jotka muutamat päänsä anonymiteettipensaasta nostaneet ovat joutuneet kokemaan. Nimimerkin takaa kirjoittamista voi toki perustella sillä, että on aivan sama kuka asiaa kirjoittaa, kunhan teksti on oikein. Toisaalta lukijamäärät kasvaisivat jokaisella anonyymilla varmasti, jos tulisi kaapista ulos. Mutta maan tapa on niin 1920-luvulla kuin 2010-luvulla ollut anonymiteetti muilla paitsi niillä, joilla on pyrkyä poliittisiin luottamustehtäviin. Siitä huolimatta entisaikoina oltiin rohkeampia. Kommunistit olivat julkisesti kommunisteja, kun taas nykyään perussuomalaiseksi tai ylipäätään haittamaahanmuuton vastustajaksi ja kansallisten arvojen kannattajaksi julkisesti tunnustautuvalla on oltava melkoisesti siviilirohkeutta.\nTai ehkä asiamme ovat kuitenkin niin hyvin, että meillä on yksinkertaisesti liian täydet vatsat kapinoimaan mokutusta vastaan. 1920-luvun kommunistilla oli vain voitettavaa, vaikka hän väärää hevosta veikkasikin. Meillä on yksinkertaisesti sanottuna liian hyvät oltavat ja liikaa menetettävää, että uskaltaisimme pistää elämämme peliin Suomen puolesta - niin kauan kun asiat ovat kuitenkin kohtuullisen hyvin. Tämä siitä huolimatta, että toisin kuin kommunisteilla aikanaan, haittamaahanmuuton vastustamisen oikeudellisuudesta ei voi erehtyä. Jopa haittamaahanmuuton kannattajat tunnustavat - pahimmin höynäytettyjä avohoitopotilaita lukuunottamatta - sen turmiollisuuden Suomelle ja vetoavat ainoastaan sosiaaliseen oikeudenmukaisuuteen. Käsitys oikeudenmukaisuudesta on kylläkin kummallinen, mutta suotakoon heille kaikin mokomin oikeus mielipiteeseensä - kunhan he suovat muille oikeuden faktoihin.\nLähettänyt Jaska Brown klo 21.16 22 kommenttia:\nTunnisteet: Historia, Sananvapaus, Viikkojuttu\nUusinta: Elämää juoksuhaudoissa\nLukijalle: Pistetäänpä tässä uusiksi yksi blogin historian suosituimmista jutuista. Lisätään samalla yksi tuore juttu tähän armeijatarinoita käsittelevään kirjoitukseen, kun nyt sen julkaisun jälkeenkin on tullut varusvarastolta tavaraa kuitattua. Lukija saa vapaasti arvata onko kyseessä tornihuhu vai tosijuttu. Tiesittekö, että kertausharjoituksista lähtiessä armeijan vihreän kenttäpullon saa pitää itsellään siksi, että sen peseminen tulisi kalliimmaksi kuin pois lahjoittaminen?:\nVeikkaus julkaisee videosarjaa, jossa legendat Kymppi ja Kasi eli Jari Litmanen ja Teemu Selänne testaavat taitojaan eri lajeissa. Tällä kertaa miehet oli rahdattu urheilukentälle kokeilemaan heittolajeja:\nSe, mitä videossa ei mainittu, oli heittovälineiden laatu. Satunnaiselle katsojalle syntyy varmasti väärä käsitys tulostasosta. Käytetyt välineet eivät olleet miesten välineitä – ainakaan useimmiten. Yksi kommentoija esitti lähes varmana arvionaan, että kyseessä olisivat naisten välineet. Tämä ei toki poista saavutusten arvoa ja jos joku niin epäilee niin voi mennä itse kentälle kokeilemaan miten naisten keihäs lentää. Jopa elämänsä parhaassa fyysisessä kunnossa olevat miehet ottaisivat useimmiten parivaljakon molemmilta edustajilta takkiinsa joka lajissa. Puhumattakaan jo neljäkymmentä ylittäneistä.\nMiehet kokeilivat heittolajit järjestyksessä kiekko, kuula, keihäs. Moukari jätettiin suosiolla pois ohjelmasta. Kommentoidaan jokainen suoritus kerrallaan, esitetään perustellut epäilyt käytetystä välineestä ja suhteutetaan tilastoilla, kuinka hyviä suoritukset todella olivat.\nSuoritustasoa pitää suhteuttaa siihen, että Teemu täyttää tänä vuonna 48 ja Litti 47. Molemmilla on toki pitkälle jatkunut, vain muutama vuosi sitten päättynyt ura takanaan ja lisäksi yleisurheilutaustaa. Teemu oli noin kymmenvuotiaana juniorina eri juoksumatkoilla aivan Suomen kärjen tuntumassa ja Litti pärjäsi samanikäisenä Lahden seudulla maastojuoksussa hyvin, kuten elämäkerta paljastaa.\nKisa käytiin Leppävaaran stadionilla Espoossa eli suorituspaikat olivat ainakin korkeatasoisessa kunnossa. Tiedossa ei ole, edustivatko herrat seuraa nimeltä Leppävaaran Kunto.\nKohdassa 0:25 näkee selvästi, miten kiekko asettuu Teemun käteen. Litille vastaava kuvakulma vähän heikompana saadaan kohdassa 0:39. Sormet koukussa kiekon keskipiste on kutakuinkin ranteen ja kämmenen yhtymäkohdassa. Epäilen että oma lapioni on kutakuinkin samaa kokoa kuin videon herroilla ja omassa kädessä kiekon keskipistettä vastaava kohta antaa kiekon halkaisijaksi 20-22 cm. Naisten kiekon (1 kg) halkaisija on 18,0-18,2 cm. Seuraava kiekkokoko on M17-sarjan 1,5 kg, sen halkaisija on 20,0-20,2 cm ja M19-sarjan 1,75-kiloisen halkaisija on 21,0-21,2 cm. Miesten kahden kilon limpun halkaisija on 21,9-22,1 cm. Tämän arvion mukaan kyseessä ei ole naisten kiekko ja koska 1,5- ja 1,75-kiloiset kiekot ovat harvinaisempia, kyseessä on luultavasti miesten kiekko. Tätä tukee kohdassa 0:47 pyörivä kiekko. Kaikissa kiekoissa – painosta riippumatta – keskilaipan halkaisija on 50-57 mm. Ruudulta mitaten kiekon keskilaipan ja halkaisijan suhde on noin 0,25. Miesten kiekossa tämä suhde on välillä 0,228-0,259. Naisten kiekossa se on välillä 0,278-0,316 eli kyseessä ei voi olla naisten kiekko. Periaatteessa kyseessä voisi olla myös junnukiekko (1,5-kiloisessa suhde on 0,25-0,285 ja 1,75-kiloisessa 0,238-0,271, mikä on mahdollisuuksien rajoissa), mutta pyörivästä kiekosta erottuu epäselvänä tussimerkintä, jossa luultavasti lukee 2,0 kg.\nVaikutuksen teki herrojen tekniikka. Kumpikaan ei ole luultavasti kiekkoon koskenut kolmeenkymmeneen vuoteen, jos koskaan. Lyödäänpä tavalliselle pulliaiselle kiekko kouraan, niin lähes varmasti se lentää pidemmälle paikaltaan kuin pyörähdyksellä heitettynä. Ei ole nimittäin helppoa hommaa. Juniorit heittävät pitkään paikaltaan, ennen kuin aletaan pyörähdystä edes opettaa. Äijien mielettömän kova urheilullisuus näkyi pyörähdyksissä. Okei, eivät ne mallisuorituksia olleet, mutta kropanhallinta oli uskomatonta. Kiekko lähti oikea-aikaisesti ja oikeaan suuntaan. Ei voinut muuta kuin ihmetellä. Molemmissa miehissä on mennyt potentiaalinen kansallisen tason urheilija ihan hukkaan palloilijana.\nTeemu heitti 27,75 ja Litti 20,79. Tulokset ovat kovia miesten kiekolla heitettynä, etenkin kun kummallakaan miehistä ei ole poikkeuksellisen pitkiä käsiä. Vanha totuushan on, että jos syliväli jää alle kahden metrin, kiekonheitossa on turha haaveilla kansallista tasoa pidemmälle. Tämän kauden Suomen tilastoissa on kolmenkymmenen parhaan joukossa vain kolme alle 185-senttistä heittäjää. Paras alle 180-senttinen löytyy sijalta 42 tuloksella 42,29. Herrojen tulosten 27,75 ja 20,79 väliin sijoittuu SUL:n entinen valmennusjohtaja Into Turvanen tuloksella 24,98. Ikää 78 vuotta. Mutta kiekonheittotietoutta ja –kokemusta moninkertaisesti enemmän.\nVälineen kokoa on vaikea arvioida ja painoa vielä vaikeampi, koska kuulan mittoja ei ole määrätty kovinkaan tarkasti. Päätellen tavasta, jolla kuula kämmeneen uppoaa (Teemu 1:58, Litti 2:21), se lienee halkaisijaltaan 10 cm plusmiinus puoli senttiä. Miesten kuulan halkaisija on 11-13 cm, liian iso. Ja Litin tekniikka paljastaa: 7,26 kilon mötikkää ei työnnetä ranteella. Seuraavat kaksi kuulakokoa eli nuorten miesten 6 kg (halkaisija 10,5-12,5 cm) ja 5 kg (halkaisija 10-12 cm) ovat harvinaisempia ja vaikuttavat sekä kämmenen kokoon että käytettyyn tekniikkaan liian isoilta. Naisten 4 kg kuulan halkaisija on 9,5-11 cm ja se vaikuttaa uskottavalta. Tosin 3 kg:n kuulan halkaisija 8,5-11 cm (kyllä, sama maksimi kuin nelikiloisella) on myös mahdollinen. 2,5 kg (8,5-9,5 cm) ja 2 kg (8-9 cm) kuulat ovat jo liian pieniä. Videon kommentaattori veikkasi kuulaa kolmikiloiseksi, mutta pidättäydytään neljän kilon olettamuksessa. Lähikuvassa pyörivässä kuulassa (1:47-1:51) on joitakin merkintöjä, mutta niistä ei saa selvää.\nTekniikasta ei voi oikeastaan sanoa muuta kuin että kumpikaan ei onneksi turvallisuutta ajatellen pyörähtänyt. Työnnöt kuitenkin lähtivät osin myös vartalon avittamina eivätkä pelkästään kädellä, kuten yleensä satunnaisella kokeilijalla käy.\nTeemu 12,24, Litti 11,01. Mikäli kyseessä oli naisten kuula, Teemu menisi Suomen tilastoissa sijalle 36 ja Litti sijalle 72. Niukasti Littiä paremmin pukkasi tuore naisten kuulan 12-vuotiaiden SE-työntäjä Ella Mäntylä, 11,09. Pienellä lajiharjoittelulla ja sukupuolenvaihdosoperaatiolla sekä Teemu että Litti olisivat jo Kalevankisatasoa. Terveisiä vaan Räsäsen Veralle, tällä kaudella 51-vuotiaana 12,29 ja Kalevan Kisojen karsinnassa 16. sija tuloksella 11,95. Yli 45-vuotiaiden naisten SE on hänen hallussaan tuloksella 13,15. Yli 40-vuotiaiden naisten SE on vain 12,44 siksi, että Vera oli vielä siinä iässä Vesa.\nNäihin tuloksiin suhteutettuna Teemu ja Litti työnsivät todella hyvin, kun lajitekniikka ei atleettisuudesta huolimatta ollut tietenkään parhaassa kunnossa. Olettaen että kyseessä tosiaan oli naisten kuula eikä kolmikiloinen.\nHävittyään kaksi ensimmäistä lajia Litti marssittaa kentälle yllätysneuvonantajan: Seppo Räty ilmaantuu paikalle. Mutta mikä onkaan keihään malli ja jos kyseessä on naisten keihäs, tuleeko sama legendaarinen neuvo kuin Heli Rantaselle ennen Atlantan finaalia: heitä niin että kusi lentää!\nKohdassa 3:44 Litti nojaa keihääseen siten, että keihään perä on pari senttiä hänen takaraivonsa yläpuolella ja kärki on maassa noin 100-160 cm Litin edessä. Koska Litti on 182-senttinen, voidaan olettaa keihään olevan 185 cm korkeudella. Tästä voi Pythagoraan lauseen avulla helposti laskea keihään pituuden olevan välillä 210-245 cm. Kohdassa 4:13 keihäs näkyy vaakasuorassa Litin heittäessä ja se vaikuttaa ruudulta katsoen olevan noin päänmitan Littiä pidempi eli noin 210-220 cm. Kohdassa 4:24 sama havainto Teemusta antaa keihään vain hieman heittäjää pidemmäksi, mutta etuviistosta otettu kuvakulma valehtelee jonkin verran.\nMiesten keihään pituus on 260-270 cm. Jo ensivilkaisulla ilman laskemistakin näkee, että kyseessä ei ole miesten 800-grammainen. Seuraava keihäsmalli on 17-vuotiaiden miesten 700-grammainen, joka 230-240 -senttisenä olisi mahdollisuuksien rajoissa. Todennäköisimmin kyseessä on kuitenkin naisten 600-grammainen, jonka pituus on 220-230 cm. N17-sarjan käyttämä 500-grammainen on 200-210 -senttisenä myös mahdollinen, mutta harvinaisempi (kuten myös 700-grammainen). Pienin keihäsmalli on 185-205 -senttinen 400-grammainen, joka on jo liian pieni. Sen näkee jo paksuudesta - piti käydä tässä välissä kokeilemassa ja totta arvio oli, neljäsatanen on ohuempi kuin kuvissa. Vaikka säännöt sallivat paksujen neljäsatasten olevan ohuiden kuussatasten paksuisia, ovat neljäsataset yleensä ohuempia kuin tässä klipissä näkyvä keihäs. Näin ollen se on hyvin todennäköisesti 600- tai 500-grammainen. Näillä ei käytännössä ole mitään eroa, jos voimataso on riittävä. 500-grammainen on nimittäin vaikeampi heittää kuin 600-grammainen, sillä se on lähes yhtä pitkänä herkempi virheasennolle. (Tästä syystä miesten sarjassa siirtymä 700-grammaisesta 800-grammaiseen on vaikea, sillä kasisatanen on selvästi pidempi eikä anna tekniikkavirheitä anteeksi.) Jos 17-vuotias tyttöheittäjä on riittävän vahva, hän saattaa heittää kuusisatasta pidemmälle kuin viisisatasta. Ja näillä miehillä ei ole voimasta kiinni, joten on yhdentekevää heittävätkö he kumpaa mahdollisista keihäistä.\nTässä lajissa näkyy taas herrojen huikea fyysinen lahjakkuus. Värikkäistä kommenteistaan huolimatta jopa Seppo Räty vaikuttaa vakuuttuneelta. Litin viimeiseen heittoon tulee jopa kommentti "kato kato, jumalauta!" Keihäänheitto jopa näyttää keihäänheitolta, mikä on hemmetinmoinen suoritus. Jos tavalliselle ihmiselle antaa keihään käteen ja käskee heittää, näky ei ole lapsille sopivaa katsottavaa. Otteesta ei saa selvää, koska kuva on liian kaukaa otettu. Ilmeisesti otetta on kuitenkin neuvottu, sillä keihäs ei lipsahda kädestä ainakaan pahasti.\nLitti 30,26, Teemu 27,82. Tämän kauden tilastoissa Suomen sadanneksi parhaan naisen tulos on 32,81. Yli 45-vuotiaista naisista vain neljä on tänä vuonna ylittänyt 30 metrin rajan, joten tähän suhteutettuna tulokset ovat melkoisen kovia. Nuorempiin ikäluokkiin päin vertailua on vaikeampaa tehdä, koska he heittävät kevyempää keihästä. Jonkinmoista "ristiinheittoa" kuitenkin on 15-vuotiaissa ja niistä tuloksista voi lukea, että 600-grammaista 30 metriä heittävä juniori heittää 400-grammaista noin 40 metriä. 12-vuotiaiden tyttöjen tämän kauden tilastoissa on kaksi 40 metrin ylittäjää ja viisi 37 metrin ylittäjää, mikä siis on suunnilleen 30 ja 27 metrin tuloksia vastaava taso 600-grammaisella. Tämä tulostaso (12-vuotiaiden tyttöjen parhaat) on aika lailla linjassa parivaljakon kuulatulosten kanssa. Mikä kertoo urheilullisuudesta, sillä kuulantyönnössä pärjää puhtaalla voimallakin jonkin verran, mutta keihäässä tekniikka ratkaisee huomattavasti enemmän.\nKunniakkaat ja rohkeat suoritukset emerituspalloiljoilta, onnea ja menestystä!\nUusinta: Suora kannustin\nLukijalle: Minulla on tapana todeta, että haittamaahanmuutosta ei voi esittää niin typerää ja Suomen kansalle vahingollista ideaa, ettei sitä lähdettäisi toteuttamaan. Ehkä olen erehtynyt, sillä tätä neljä vuotta sitten esittämääni typeryydenleimausta ei ole vielä ainakaan sellaisenaan toteutettu. Mitä nyt rikolliset saavat joskus turvapaikan sillä perusteella, että Suomi suhtautuu rasistisesti muihin kulttuureihin eikä hyväksy niiden tapaa hoitaa rikollisongelmaa lyhentämällä rikollisen pituutta noin 30 senttimetrillä. Toisaalta voi yrittää ajatella positiivisesti ja pitää tämän ehdotuksen toteutumattomuutta merkkinä siitä, että haittamaahanmuuttopolitiikan suunta on vihdoinkin kääntymässä järkevään päin aiheutettuaan Suomen väestörakenteelle vasta yhtä pahat vahingot kuin toinen maailmansota. Siinä näet kuoli kansamme parasta osaa suunnilleen yhtä paljon populaatiota kuin haittamamuja on maahan tullut ja täällä lisääntynyt:\nUusinta: Murhatut urheilijat


Jätkäsaaren hotellitornin asemakaava hylättävä » Yrjö Hakanen\nJätkäsaaren hotellitornin asemakaava hylättävä\nTätä Jätkäsaaren hotellitorniin asemakaavaa on perusteltu sillä, että näin saadaan maamerkki, positiivista imagoa ja työpaikkoja. 33-kerroksen tornin sanotaan esityksessä olevan luonteva osa kaupungin korkean rakentamisen kokonaisuutta.\nItse vastustin jo nykyiseen kaavaan sisältyvää 16-kerroksista hotellia tälle ranta-alueelle liian korkeana. Olen nyt ehdotetun kaavan hylkäämisen kannalla, kannatan valtuutettu Rantasen hylkäysesitystä.\nKaupunkikuva ja ekologia\nKyse on merellisen Helsingin kaupunkikuvan rikkomisesta. 33-kerroksen torni on kaikkea muuta kuin ”luonteva” osa kaupunkikuvaa. Pikemminkin se vandalisoi näkymiä.\nYlikorkea rakentaminen ei edusta myöskään ekologisesti kestävää kehitystä. Tornin rakentamisen ja käytön vaatima energia on paljon matalampia rakennuksia suurempi. Esityksestä puuttuvat selvitykset tuulen torjunnasta. Liikenteellisesi kongressihotelli varmistaisi Jätkäsaaren kulkuyhteyksien ruuhkautumisen.\nTällainen piittaamattomuus asuinympäristöstä ja omasta kulttuurista ei edusta positiivista, dynaamista tulevaisuuden rakentamista. Se on kaupunkikuvan ja -tilan alistamista kansainväliselle kiinteistöbisnekselle. Samalla tämä esitys jää historiaan esimerkkinä siitä, miten vielä 2000-luvulla kaupungin johto tekee suursijoittajien kanssa hyvä veli –sopimuksia, joiden piti olla 60- ja 70-lukujen grynderiajan rumaa historiaa. Kaikki on kaupan, se on tämän esityksen viesti Helsingistä.\nDemokratia vai rahavalta?\nValtuuston päätösten mukaan Helsingissä pitäisi olla käynnissä demokratiahanke, jossa kehitetään osallistuvaa suunnittelua ja lisätään asukkaiden vaikutusmahdollisuuksia. Tässä tapauksessa vain raha puhuu. Yhden suursijoittajan sanelemat ehdot ovat sivuuttaneet asukkaat ja avoimen keskustelun vaihtoehdoista.\nHyvän suunnittelun periaatteiden mukaista ei ole sekään, että esityksessä on sivuutettu olankohautuksella niin pelastustoimen, kiinteistölautakunnan, yleisten töiden lautakunnan, kaupunginmuseon kuin Arkkitehtiliiton ja kaupunginosayhdistysten lausunnot, joista monissa asetettiin kyseenalaiseksi myös kaavaesityksen laillisuus.\nHotellitornin taloudelliset perustelut ovat jo lähtökohdiltaan kyseenalaiset. Jos on haluttu investointeja hotellibisnekseen, miksi asiasta ei ole järjestetty avointa kilpailua? Arviot tornihotellin työllisyysvaikutuksista ovat yhtä tyhjän kanssa, kun ei ole edes selvitetty miten työllistävää olisi rakentaa jokin muu hotelli tai lisääntyykö hotellimatkailun kokonaismäärä Helsingissä.\nKaupungin omien matkailutilastojen mukaan työhön ja ammattiin liittyvien hotelliyöpymisten määrä on Helsingissä selvästi vähenemässä. Sesonkien aikaankin hotellien käyttöaste jää alle 80 prosenttiin ja suuren osan vuodesta hädin tuskin 50 prosentin tasolle. Uuden suurhotellin tulo markkinoille voi johtaa muiden hotellien talouden ja työllisyyden heikentymiseen.\nVoi myös kysyä, miten kestävää kehitystä edustaa Helsingin konferenssi- ja hotellimarkkinoiden rakentaminen suurten, tuhansien osanottajien kansainvälisten tapahtumien varaan. Eikö Helsinki kiinnosta pilvenpiirtäjiä enemmän juuri ihmisen kokoisen mittakaavan, luonnonläheisyyden ja rauhallisuuden takia?\n(Vihreiden Tuomas Rantasen tekemä ja Hakasen kannattamahylkäysesitys voitti äänin 42 – 43)


Eino Grön laulaa jazzia Kotkassa keskiviikkona – Presidentti Trumpin naapurissa Floridassa asuva tangotähti seuraa Yhdysvaltain vaalitaistoa: "Olisi mielenkiintoinen tilanne, jos viimeisellä kierroksella olisivat vastakkain suuren rahan ehdokkaat" - Kymen Sanomat\nEino Grön laulaa jazzia Kotkassa kesk...\n81-vuotias Eino Grön ei aio jäädä eläkkeelle. Hän esittää amerikkalaisia ikivihreitä ravintola Kairossa Lasse Hirven jazztrion kanssa. Satamakapakka on laulajalle tuttu jo Junnu Vainion kautta.\nTangotähti Eino Grönillä on paitsi Suomen myös Yhdysvaltojen kansalaisuus. Puolet vuodesta Floridassa viettävä laulaja kertoo kuitenkin olevansa sydämeltään suomalainen.\nEino Grön on seurannut Yhdysvaltain tulevien presidentinvaalien esitaistelua aitiopaikalta. Tangotähti asuu puolet vuodesta Palm Beachissä, lähes presidentti Donald Trumpin kesäasunnon naapurissa.\n– Olen aika tavalla seurannut amerikkalaista paikallispolitiikkaa. Yhdysvalloissa kampanjointi on täysin erilaista kuin meillä Suomessa, Grön sanoo.\nGrön on asunut talvet Floridassa vuodesta 1977 lähtien. Laulajalla on paitsi Suomen myös Yhdysvaltojen kansalaisuus.\nSai kaksoiskansalaisuuden vuonna 2008\nGrön sai kaksoiskansalaisuuden vuonna 2008 ja näin ollen voisi äänestää marraskuun vaaleissa.\n– Viime presidentinvaaleissa en äänestänyt, mutta jos tällä kertaa olen paikalla, täytyy rekisteröityä äänestäjäksi. Näin suomalaisesta näkökulmasta älykkäimmät ja fiksuimmat ehdokkaat ovat demokraatteja. Luultavasti Trump kuitenkin voittaa vaalit. Hänellä on rahamiesten tuki.\nGrön sanoo, että demokraattien rivistä mielenkiintoinen haastaja on New Yorkin entinen pormestari Michael Bloomberg, jonka kannatus on ollut viime aikoina nousussa. Bloomberg on mainostanut ja kampanjoinut ahkerasti televisiossa.\n– Olisi mielenkiintoinen tilanne, jos viimeisellä kierroksella olisivat vastakkain suuren rahan ehdokkaat.\nAlkukielellä kappaleet svengaavat paremmin\nHelmikuun ja osan maaliskuusta Grön viettää Suomessa. Keskiviikkona hän konsertoi ravintola Kairossa. Tangoista parhaiten tunnettu laulaja saapuu Kotkaan hieman erilaisen ohjelmiston kanssa.\n– Tulen Kotkaan pianisti Lasse Hirven jazztrion kanssa. Esitämme amerikkalaisia ikivihreitä 1950-luvulta lähtien.\nGrön kertoo, että valtaosa konsertin kappaleista on englanninkielisiä.\n- Alkukielellä tehdyt kappaleet svengaavat aina paremmin. Laulan muun muassa Frank Sinatraa ja Nat King Colea.\nKairo tuttu Junnun kautta\nLaulaja muistuttaa, että yli 60-vuotisella urallaan hän on esittänyt muutakin kuin iskelmää ja tangoa.\n– 1950-luvulla kuuntelin Sinatraa ja Olavi Virtaa, tasapuolisesti. Aloitin urani nimenomaan evergreeneillä. Olen tehnyt iskelmämusiikin lisäksi niin gospelia kuin jazzia.\nKairo on Grönille tuttu keikkapaikka. Hän on esiintynyt satamakapassa sekä jazzjameissa että tanssikeikoilla.\n– Tunnen Kairon tarinan jo ystävieni Junnu Vainion ja Pertti Metsärinteen kautta. Olen itsekin satamakaupungin kasvatti, joten minulla on samanlaiset lähtökohdat kuin kotkalaisilla muusikoilla, Porissa syntynyt Grön sanoo.\nTäytti 81 vuotta tammikuussa\nGrön täytti 31. tammikuuta 81 vuotta. Eläkkeelle jääminen ei ole vielä käynyt artistin mielessä.\n– Miksi jäisin, kun ääni soi edelleen hyvin? Ääneni soi melkein samalla tavalla kuin parhaimpina päivinä. Myös fyysinen kuntoni on hyvä. Elän säännöllistä elämää, mikä on edesauttanut kunnossa pysymistä.\nParhaillaan uutta levyä tekevä Grön kertoo yhä nauttivansa laulamisesta ja esiintymisestä.\n– Laulaminen ja esiintyminen kulkevat käsi kädessä. Molemmat ovat asioita, jotka vetävät estradille. Minulla on ollut esiintymisvietti pikkupojasta asti, jonkinlainen sisäinen palo. Ehkä se tulee halusta näyttää, että minä osaan laulaa.\nKiertue Kanadan suomalaiskaupungeissa\nMaalikuussa Grön lähtee lyhyelle Euroopan-kiertueelle. Hän esiintyy Roomassa sekä Espanjan Fuengirolassa ja Las Palmasissa.\nTämän jälkeen hän palaa Pohjois-Amerikkaan. Ennen Floridan golfkentille pääsyä muusikko piipahtaa Kanadassa, jossa hän konsertoi niin sanotuissa suomalaiskaupungeissa.\n– Edellisen kerran esiinnyin Kanadassa 30 vuotta sitten.\nKesällä Grön tekee tanssilavakeikkoja. Lisäksi hänet nähdään Sappeen kesäteatterissa Tango D’amore – musikaalissa, joka kertoo Grönin elämästä.\nEino Grön ja Lasse Hirvi trio ravintola Kairossa keskiviikkona 19.2. kello 19.\nSyntynyt Porissa 31.1.1939. Ensimmäinen levytys vuonna 1958. Sittemmin julkaissut kymmeniä albumeita.\nEntinen painija. Voitti 67-kiloisten sarjassa Työväen urheiluliiton mestaruuskilpailuissa vuonna 1959 pronssia.\nSyksyn sävel -voittaja vuonna 1997. Sai elämäntyöstään Iskelmä-Finlandia -palkinnon vuonna 2007.