8.11.2020 Zelda muutti omaan kotiin Helsinkiin.\nZelda on kiltti ja ujo tyttö, joka etsii loppuelämän kotia ainoana kissana.\nZelda saapui sijaiskotiin yhdessä siskojensa Beanin ja Poppyn kanssa Kankaanpään eläinsuojelusta. Kissat tulivat luultavasti kissapopulaatiosta, ja olivat tullessaan likaisia ja arkoja. Aluksi kolmikko oli Rekku Rescuen sijaiskodissa hyvin peloissaan ja arasteli lähestyvää ihmistä. Kolmikko viettikin ensimmäisen viikkonsa pesukoneen takana piilossa. Sen jälkeen sekä Zelda että siskonsa ovat rohkaistuneet huomattavasti.\nZelda on sisaruskolmikon arin ja kiltein kissa. Ensimmäisen sijaiskodissa vietetyn viikon aikana Zeldaa saattoi löytää mitä kummallisimmista piilopaikoista kuten kirjahyllystä kirjojen takaa. Zelda on kuitenkin alun ujostelun jälkeen rohkaistunut huomattavasti, ja on nykyään aina vastassa sijaiskodin ihmisten tullessa kotiin, noustessa sängystä aamulla, minkä lisäksi Zeldan voi varmasti bongata ruoka-aikaan keittiöstä.\nMyös rapsutukset kelpaavat Zeldalle, ja se kehrää ja puskee innoissaan saadessaan rapsutuksia, vaikka saattaakin edelleen satunnaisesti säikähtää yllättäen lähestyvää ihmiskättä. Sylissä istumista on Zeldan kanssa harjoiteltu herkkujen avulla ja herkkujen syönnin jälkeen Zelda on jäänytkin mielissään peseytymään ihmisen syliin.\nLeikkiminen on Zeldasta myös ihan hauskaa, mutta toistaiseksi Zelda tykkää enimmäkseen leikkiä itsekseen – usein ihmisen huiskalelua heiluttava käsi herättää vielä epäilyä. Oikealla tuulella ollessaan Zelda saattaa kyllä innostua ihmisenkin kanssa leikkimään. Sen lisäksi Zeldasta on jännittävää katsella ulkona lintulaudalla ruokailevia lintuja, joille se säksättää innokkaasti.\nZelda on ollut sijaiskodissa kahden sisaruksensa kanssa. Vaikka hänestä siskot ovatkin ihan kivoja, niin käyvät siskot kuitenkin päivittäin Zeldan hermoille. Usein Zeldan saattaakin kuulla murisemassa siskoilleen, ja liian lähelle väkisin änkeävä katti saa tassusta! Uudessa kodissa Zelda viihtyisi siis todennäköisesti parhaiten ainoana kissana. Vaikka Zelda joskus läpsii ja äriseekin kissasiskoilleen, ei se ole koskaan osoittanut tätä puolta ihmiselle, vaan on ihmistä kohtaan erittäin kiltti.\nZelda is a sweet and shy young girl who is looking for a home as the only cat of the household. She’s starting to really like scratchies and cuddles but might still get scared if the human hand happens to move too fast towards her. Zelda enjoys watching birds through the window and playing but mostly on her own. Her sisters tend to get on her nerves and she doesn’t seem to like their company so she would most likely be happy as the only cat in her new home.


Ajankohtaista – LegendTrick\n7-14-vuotiaiden trikkausleirit kesällä 2020!\nJärjestämme Tampereella ainutlaatuiset, Suomen ainoat trikkausleirit. Leireillämme lapset pitävät hauskaa, saavat uusia kokemuksia ja itseluottamusta. Harjoittelemme ryhmätyöskentelyä ja ohjeiden seuraamista, käytöstapoja ja tietenkin trikkauksen, akrobatian ja esiintymisen perusteita.\nLue lisää täältä: www.gym.legendtrick.com/kesaleirit\nSalimme ovet aukeavat jälleen 14.5.2020 alkaen.\nToiminta jatkuu varovaisesti ja asteittain, erikoishuomiota hygieniaan ja koronan leviämisen ehkäisyyn osoittaen. Muutoksia:\nTunneille ilmoittaudutaan etukäteen tästä linkistä: https://legendtrickgym.nimenhuuto.com/public_join\nMax osallistujamäärä per tunti: 9 harrastajaa\nTunneilta poistutaan nopeasti, ja paikalle pääsee aikaisintaan 5 minuuttia ennen tunnin alkua.\nPäivittäistä desinfiointia ja siivousta lisätään.\nSalilta löytyy käsidesi asemia. Kädet pestään huolellisesti saippualla tunnille tultaessa ja sieltä lähtiessä.\nUusi online opetuspalvelu: LegendTrick Online\nAuttaaksemme oppilaitamme harjoittelemaan karanteeninkin aikana, ovat ohjaajamme työskennelleet kovaa ja rakentaneet teitä varten online kursseja. Siirry upouuden LegendTrick Onlinen nettisivulle tästä: www.legendtrickonline.com\nOnline tunnit salillamme alkavat 19.03.2020 ! Ensimmäisen viikon tunnit ovat kaikille avoimia, joten kutsumme teidät, ystävänne ja perheenne lämpimästi mukaan. Ensimmäisen viikon livestream ohjelma:\nTo 19.03. klo 18:00 – 19:00 – Trikkaus\nPe 20.03. klo 19:00 – 20:00 – Motivaatio kysymykset & vastaukset\nTi 24.03. klo 18:00 – 19:00 Käsilläseisonta\nTi 24.03. klo 19:00 – 20:00 Venyttely\nLivestreamit löytyvät LegendTrick Gymin youtube kanavalta\nLegendTrick Gym suljetaan väliaikaisesti pe 13.3.2020 alkaen ennaltaehkäisevänä toimenpiteenä covid-19-viruksen leviämisen hillitsemiseksi.\nSalin 1-vuotissyntymäpäivä tapahtuma ja ulkomaalaisten trikkaustähtien workshopit 14. – 15.03. ovat valitettavasti peruttu toistaiseksi hillitäksemme viruksen leviämistä.\nSiirrämme tapahtumaa myöhemmälle ajankohdalle, josta infotaan niin pian kuin mahdollista. Edetään päivä kerrallaan.\n1-VUOTIS SYNTYMÄPÄIVÄT SALILLAMME 14.03.2020 OVAT PERUTTU\nLauantaina 14.03. luvassa:\nDemotunnit trikkauksesta, käsilläseisonnasta, voima & liikkuvuudesta, akrojoogasta, bachatasta ja tanssiakrobatiasta\nVapaata harjoittelua ja yhdessä oloa\nTuomme ulkomaalaiset huipputrikkaajat pitämään teille shown klo 18:00 alkaen! Kaikki tämä 15€:n edulliseen hintaan: https://www.facebook.com/events/864881147281415\nAinutlaatuinen workshop + vapaaharjoittelu huipputrikkaajien kanssa su 15.03.2020 ON PERUTTU!\nTolya Galushkin & Stepan Berketov workshop\nVenäläiset ammattilaistrikkaajat pitävät ainutlaatuisen workshopin salillamme sunnuntaina 15.03. Ryhmä jaetaan taitotason mukaan kahteen, kaiken tasoiset 7-77-vuotiaat ovat tervetulleita mukaan\n12:00 – 13:30 Workshop: Potkut ja ajattelutapa trikkaukseen\n13:30 – 15:00 Vapaaharjoittelu trikkaustähtien kanssa\n25€ – Workshop + vapaaharjoittelu\n15€ – pelkkä vapaaharjoitteluHUOM! Lasten trikkauskerhot ja tanssiakrobatia ovat poikkeuksellisesti peruttu sunnuntaina 15.03. Muut tunnit normaalisti.\nEdistyneiden kurssin oppilaillamme on mahdollisuus päästä esiintymään lavalle ja alkaa oppimaan mitä on olla oikea artisti. Ennen esiintymistä lavalla oppilaamme saavat ILMAISIA oppitunteja näyttelystä ja olemisesta lavalla. Harjoitusten aikana oppilaamme harjoittelevat näyttelytekniikoiden ja teatteritaiteiden perusteiden yhdistämistä trikkaukseen ja akrobatiaan.\nTag & Hashtag Kilpailu!\nTägää @LegendTrickGym instagram postauksessasi ja käytä #legendtrickgym hashtagia ja voit voittaa yllätyspalkinnon!\nLIFT Gathering / 6.-8.9.2019\nTrikkaus ry järjesti huikean koko viikonlopun trikkaustapahtuman LegendTrick Gymillä 6.-8.9.2019 ! Kiitos osallistuneille! Lisätietoja:\nTrikkausmiitti LegendTrick Gymillä!\nOdotuksiinne on vastattu: Koko viikonlopun mittainen trikkaus tapahtuma Tampereella syyskuun alussa. Lisää infoa: https://www.facebook.com/events/400400587488713/\nHaluaisitko ehdottaa vaihtokauppaa treenimaksun sijaan? Olemme avoimia monenlaiselle yhteistyölle, tule juttelemaan.


Helsinkiläisellä kaksiolla 100 neliötä Oulun keskustasta - Kotimaa - Uutiset - MTV.fi\nJulkaistu 20.05.2011 13:42\nEteläisessä Helsingissä sijaitsevalta Pietarinkadulta saa 50 neliön keittokomerollisen kaksion 900 eurolla kuussa. Kun tullaan vähän keskustammaksi, Bulevardille, 59 neliön kaksion saadakseen on ladottava euroja pöytään 1450. Samalla rahalla saa Oulun ydinkeskustasta hieman yli sadan neliön vuokra-asunnon.Helsingin keskustasta joitain kilometrejä pohjoiseen, sieltä löytyy Oulunkylä. Sieltä vastaavasti 56 neliö kaksio kahdeksallasadalla eurolla.\nKun palataan takaisin Ouluun, keskustan Toppilassa on tarjolla 53 neliötä hintaan 485 euroa. Heinäpäästä voi vuokrata 62 neliötä 564 eurolla.Kauempanakin on kallistaOikotieltä etsiessä Joensuussa vuokra-asuntojen tarjonta on vähäistä. Keskustassa kaksi kaksiota, hintaan 680-995 euroa. Kuopiossa, Puijonlaaksossa 62-neliöisestä kolmiosta pyydetään 700 euroa. Ydinkeskustassa 57 neliön kaksio maksaa 680 euroa. Vuokraturvan hallituksen puheenjohtaja Timo Metsola ajaa voimakkaasti pienasuntotuotannon kasvattamista. Metsolan mukaan pienten asuntojen puuttuminen on suurin syy vuokrien nousuun. Vuokrien korkeat hinnat vaikuttavat laajemmallekin yhteiskunnassa.- Osa vuokralla asuvista ei maksa todellisuudessa vuokraansa itse. He saavat asumistukea tai toimeentulotukea vuokran maksamiseen. Yhteiskunnan kustannukset nousevat. Korotukset nostavat myös niiden määrää, jotka joutuvat turvautumaan yhteiskunnan tukeen selvitäkseen.Korotuksia säädelläänSuomessa on noin 800 000 vuokra-asuntoa. Niistä hieman alle puolet on vapaarahoitteisia, loput valtion tukemia. Tampereelta vuokra-asuntoa etsivä voi muuttaa aivan keskustaan, Ratinaan, 730 eurolla. Summalla saa 53,5 neliön kaksion. Kalevan kaupunginosassa tavaransa voi viedä 57-neliöiseen kaksioon, jos maksaa 750 euroa kuukaudessa. Vapailla markkinoilla asunnosta saa pyytää niin suurta vuokraa, kuin nahka kestää. Vuokrasopimuksen solmimisen jälkeen omistaja ei voi määrättömästi korottaa vuokran hintaa. Korotusperusteista on yleensä sovittu erikseen. Kuitenkin, jos vuokra on jäänyt yleisestä tasosta pahasti jälkeen, on mahdollista tehdä vuosikorotusten lisäksi tasokorotus. Sekin voi kerralla olla huima, jopa 15 prosenttia.\nTalouselämä: 80 korkeakouluyksikköä opetusministeriön "tappolistalla"


Rengastrapetsi on suuri katosta roikkuva metallinen rengas. Renkaan avulla tehdään koko kroppaa vahvistavia liikkeitä ilmassa. Laji kehittää etenkin keskivartaloasi, jonka hallintaa tarvitaan tasapainoiluun ja liikkumiseen renkaassa. Myös käsien lihakset saavat renkaassa trenaattavista liikkeistä lisää voimaa. Rengas tarjoaa uudenlaista haastetta kehonhallintaan ja tuo varmasti tutuksi uusia lihaksia aktiivisesti treenavillekin.\nTule harrastamaan rengasta meille!\nVoit aloittaa rengastrapetsin koska tahansa tulemalla Rengastrapetsi, alkeis -viikkotunnillemme, joka on tarkoitettu aloittelijoille. Varaa tuntisi varausjärjestelmästä, jonka löydät sivumme oikeasta ylälaidasta.\n× Tunnille pääset kertamaksulla sekä 5 ja 10 kerran kortillamme.\n× Liittymällä kulta- tai tankojäseneksemme voit käydä rajattomasti kaikilla Rengastrapetsin tunneillamme.\nSopiiko rengastrapetsi minulle?\nRengastrapetsi sopii kaikille kuntoon ja ikään katsomatta. Emme kuitenkaan suosittele lajin aloittamista raskaana ollessa tapaturmariskin vuoksi.\nSuosittelemme pukeutumaan tunnille pitkiin, ihonmyötäisiin housuihin ja pitkähihaiseen, huputtomaan paitaan. Myös lyhythihainen käy, mutta pitkät hihat suojaavat ihoa hiertymiltä. Olemme renkaassa paljain jaloin. Tunnille kannattaa ottaa pikkupyyhe käsien ja renkaan pyyhkimistä varten.\nRengastrapetsin jatkotunnillemme voit tulla, kun sinulla on jo kokemusta rengastrapetista ja osaat tehdä taiton. Treenaamme vaativimpia liikkeitä ja yhdistämme asentoja sarjaksi. Tunti vastaa vaativuudeltaan tankotanssituntiemme Jatko 1 – Jatko 2 -tunteja.


ke 17. kesäkuuta 2020 17.02.31\nLämmittely ennen ensimmäistä lyöntiä voi pelastaa kierroksesi. Hyvä fiilis lähtee siitä. Lisää hyviä harjoitteita ja tietoa: https://view.creator.taiqa.com/honourgolf/magazine-04-2020#/page=11\nGolfarin alkulämppään vinkkejä⛳ Keho olisi hyvä lämmitellä ennen rangelle tai kierrokselle lähtöä. 5-10 minuuttia kehon lämmittelyä ennen ensimmäistäkään pallonlyöntiä ja olet valmiina peliin heti ykköstiiltä👌🏻 Jos sun selkä kipeytyy golfatessa niin alkulämmittelyn merkitys on vieläkin suurempi. Tutkimuksen mukaan 10 minuutin alkulämmittelyllä selkäkivut vähenivät 50%💥 Tärkeintä on, että käyt läpi koko kropan. Liu’uttelet fasciakudoksia ja pidennät lihaksia, herättelet hermoston ja lihakset, vetreytät selkärangan ja muut nivelet ja sen jälkeen tiitä nurtsiin ja palloa ilmaan 🏌🏻♀🏌🏼♂ Tunnistatko kentän?


Pohjois-Suomen Demarinuoret: Parempia raideyhteyksiä pohjoiseen! - Demarinuoret\nPohjois-Suomen Demarinuoret: Parempia raideyhteyksiä pohjoiseen!\nmennessä Jenni Lang | tammi 25, 2021 | Ajankohtaista, Alue- ja paikallistoiminta, Pohjois-Suomen Demarinuoret\nPohjois-Suomen Demarinuoret yhtyy Vihreiden ehdotukseen lähijunaliikenteen kehittämisestä Suomen kaupungeissa. Erityisesti kannatamme ajatusta lähijunaliikenteen avaamisesta Raahen, Oulun, ja Tornion välille. Me emme kuitenkaan halua tyytyä vain lähijunaliikenteen kehittämiseen, ja esitämmekin kunnianhimon ulottamista tulevina vuosina ja vuosikymmeninä myös osaksi laajempaa pohjoisen rataverkon kehittämistä osana yleiseurooppalaista kokonaisuutta.\nPohjoisen rataverkon kehittämisellä olisi useita positiivisia vaikutuksia alueen elinvoimaisuulle, elinkeinoelämlle ja saavutettavuudelle. Esimerkiksi lähijunaliikenteen kehittämisellä pitkien välimatkojen Pohjois-Suomessa kasvukeskuksia ympäröivät kaupungit ja taajamat voidaan sitoa tiiviimmin osaksi alueidensa kasvukeskusten talous- ja työssäkäyntialueita.\nSuomen läpi kulkevan kaksoisraiteen ulottaminen Rovaniemelle, tai pohjoisemmaksi, ja sen liittäminen Ruotsin kautta Keski-Eurooppaan kulkevaan rataverkkoon hyödyttäisi pohjoisen teollisuutta ja yrityksiä. Pohjois-Suomen matkailualaa voitaisiin tukea esimerkiksi laajentamalla junayhteyksiä laskettelukeskuspaikkakunnille.\nLähijuna- ja muun rataliikenteen ilmasto- ja ympäristöystävällisyys on kiistaton. Varsinkin lähijunaliikenteen kehittäminen kaupunkien ja taajamien välillä tarjoaisi vaihtoehdon yksityisautoilulle. Kattava ja pohjoiseen kytkeytyvä yleiseurooppalainen rataverkko tarjoaisi puolestaan pohjoiseen matkaaville turisteille ja heidän suosimalleen lentoliikenteelle ilmastoystävällisen vaihtoehdon. Pohjoisen rataverkkoa laajennettaessa on ehdottomasti kuunneltava paikallisten näkemyksiä sekä huomioitava alueen luontoarvot ja porotalouden tarpeet.\nSuomen rataverkon kehittäminen olisi hyödyllistä niin taloudellisesti, kuin myös ilmaston ja ympäristön kannalta. Pohjois-Suomelle investoinnit rataverkkoon olisivat merkittävä taloudellinen piristysruiske, parannus alueen saavutettavuuteen, ja niiden myötä alueen mahdollisuudet kehittää elinkeinoelämää parantuisivat huomattavasti. Onkin hienoa että rataverkkojen ja lähijunaliikenteen laajentaminen saavat puolueilta laajaa kannatusta.\nPuheenjohtaja Maija Mietala, puh. 050 4314026\nJärjestösihteeri Janne-Pekka Niemimäki, puh. 0404846773


Muusikoiden.net - Keskustelu - Saako äänenmurroksessa laulaa?\nAihe: Saako äänenmurroksessa laulaa?\n34 euron nais laulunopettaja sanoi etta saa laulaa vaikka olisi äänenmurros.. 15 eruon mies laulunopettaja sanoi että ei saa laulaa kun on äänenmurros.. onko kellään faktatietoa ?? jos on nii olisin kiitollinen jos voisi vastata kysymykseeni ja vielä perustella vastauksensa =)\nSaa ja pitääkin laulaa.Tämä on luettua tietoa.\n24.11.2010 22:28:38 (muokattu 24.11.2010 22:33:01)\nSaako kasvuiässä urheilla?\n(siltä varalta ettei ymmärrä vertausta: saa ja kannattaakin. äänenmurros johtuu äänihuulten kasvamisesta ihmisen muutenkin kasvaessa. äänihuulet kasvaa parikymppiseksi, joillain jopa 23-vuotiaaksi asti. äänihuulet ovat vähän niinkuin muutkin lihakset - kyllä niitä saa käyttää vaikka kasvaa "samaan aikaan". tytöilläkin on äänenmurros, joskin huomaamattomammassa mittakaavassa. äänenmurroksen aikaisen laulamisen "vaara" on osittain vanhaa taikauskoa, osittain epäpätevien maikkojen tulosta, osittain vaan sitä, että jos ääni on tosi pahassa kiksausvaiheessa niin kuulijoiden korvat on kovilla.)\nEi se itseä ainakaan pysäyttänyt, mutta uskon että ns. Puskeminen korkeisiin ääniin ei kannata, ettei tule kyhmyä, itsellä ääniala putosi lähes oktaavin. Äänenmurroksen jälkeen noin 15vuotiaana, sävel E (seksti korkean tenori C alapuolella) oli huutamisen ja tuskan takana. Mutta vuosi vuodelta kun on reenannu, niin ääni ala on kasvanut jo lähes tenorin mittoihin. Aluksi kun rupesi pikku hiljaa pyrkimään korkeammalle ja korkeammalle, nyt on ikää 21 ja pystyn rintaäänellä laulamaan H nuotin korkean tenori Ceen alapuolelta, C# on tavoite, sitten saa riittää. Kaikki " et sä siihen pysty, se on fysiologinen juttu" on paakapuhetta. Eli äänenmurroksessa pitää laulaa, mutta varovasti, kaikki tulee aikanaan, äänen kehittäminen vie vuosia.\nKiitos vastauksista! Nyt on mielenrauha :)


25.05.2020 klo 17:00, C More Juniori\nPilapuhelut / Maailmanvalloitus....\nAamiaissota / Kiveen kirjattu....\nKokkikkisa / Pahiskamu. Humoristinen...\nPilapuhelut / Maailmanvalloitus. Humoristinen animaatiosarja joukosta hieman pöhköjä pahiksia, jotka haluaisivat hallita naapurustoaan ja lopulta koko maailmaa. Joukon johtajana on pieni sisupussi Voltar. Kavalat juonet tyssäävät kerta toisensa jälkeen, koska kaikki jäsenet ovat toivottomia tapauksia, jokainen omalla persoonallisella tavallaan. Samoissa ympyröissä pyörii myös ihan oikeita pahiksia, joiden touhut tuovat elämään oman jännityksensä.\nAamiaissota / Kiveen kirjattu. Humoristinen animaatiosarja joukosta hieman pöhköjä pahiksia, jotka haluaisivat hallita naapurustoaan ja lopulta koko maailmaa. Joukon johtajana on pieni sisupussi Voltar. Kavalat juonet tyssäävät kerta toisensa jälkeen, koska kaikki jäsenet ovat toivottomia tapauksia, jokainen omalla persoonallisella tavallaan. Samoissa ympyröissä pyörii myös ihan oikeita pahiksia, joiden touhut tuovat elämään oman jännityksensä.\nKokkikkisa / Pahiskamu. Humoristinen animaatiosarja joukosta hieman pöhköjä pahiksia, jotka haluaisivat hallita naapurustoaan ja lopulta koko maailmaa. Joukon johtajana on pieni sisupussi Voltar. Kavalat juonet tyssäävät kerta toisensa jälkeen, koska kaikki jäsenet ovat toivottomia tapauksia, jokainen omalla persoonallisella tavallaan. Samoissa ympyröissä pyörii myös ihan oikeita pahiksia, joiden touhut tuovat elämään oman jännityksensä.\nViimeinen pahis / Muurahaisvalta. Humoristinen animaatiosarja joukosta hieman pöhköjä pahiksia, jotka haluaisivat hallita naapurustoaan ja lopulta koko maailmaa. Joukon johtajana on pieni sisupussi Voltar. Kavalat juonet tyssäävät kerta toisensa jälkeen, koska kaikki jäsenet ovat toivottomia tapauksia, jokainen omalla persoonallisella tavallaan. Samoissa ympyröissä pyörii myös ihan oikeita pahiksia, joiden touhut tuovat elämään oman jännityksensä.\nPormestari / Superpahisten oma elokuva. Humoristinen animaatiosarja joukosta hieman pöhköjä pahiksia, jotka haluaisivat hallita naapurustoaan ja lopulta koko maailmaa. Joukon johtajana on pieni sisupussi Voltar. Kavalat juonet tyssäävät kerta toisensa jälkeen, koska kaikki jäsenet ovat toivottomia tapauksia, jokainen omalla persoonallisella tavallaan. Samoissa ympyröissä pyörii myös ihan oikeita pahiksia, joiden touhut tuovat elämään oman jännityksensä.\nLemmikki hukassa / Paluu kuponkeihin. Humoristinen animaatiosarja joukosta hieman pöhköjä pahiksia, jotka haluaisivat hallita naapurustoaan ja lopulta koko maailmaa. Joukon johtajana on pieni sisupussi Voltar. Kavalat juonet tyssäävät kerta toisensa jälkeen, koska kaikki jäsenet ovat toivottomia tapauksia, jokainen omalla persoonallisella tavallaan. Samoissa ympyröissä pyörii myös ihan oikeita pahiksia, joiden touhut tuovat elämään oman jännityksensä.\nMegaformerit / Erikoistaistelijat VI. Humoristinen animaatiosarja joukosta hieman pöhköjä pahiksia, jotka haluaisivat hallita naapurustoaan ja lopulta koko maailmaa. Joukon johtajana on pieni sisupussi Voltar. Kavalat juonet tyssäävät kerta toisensa jälkeen, koska kaikki jäsenet ovat toivottomia tapauksia, jokainen omalla persoonallisella tavallaan. Samoissa ympyröissä pyörii myös ihan oikeita pahiksia, joiden touhut tuovat elämään oman jännityksensä.\nPop-fani / Herre Välly. Humoristinen animaatiosarja joukosta hieman pöhköjä pahiksia, jotka haluaisivat hallita naapurustoaan ja lopulta koko maailmaa. Joukon johtajana on pieni sisupussi Voltar. Kavalat juonet tyssäävät kerta toisensa jälkeen, koska kaikki jäsenet ovat toivottomia tapauksia, jokainen omalla persoonallisella tavallaan. Samoissa ympyröissä pyörii myös ihan oikeita pahiksia, joiden touhut tuovat elämään oman jännityksensä.\nDoomaggeddonin kulta / Purkkikruokaa. Humoristinen animaatiosarja joukosta hieman pöhköjä pahiksia, jotka haluaisivat hallita naapurustoaan ja lopulta koko maailmaa. Joukon johtajana on pieni sisupussi Voltar. Kavalat juonet tyssäävät kerta toisensa jälkeen, koska kaikki jäsenet ovat toivottomia tapauksia, jokainen omalla persoonallisella tavallaan. Samoissa ympyröissä pyörii myös ihan oikeita pahiksia, joiden touhut tuovat elämään oman jännityksensä.\nGlobulus / Uutismiehet. Humoristinen animaatiosarja joukosta hieman pöhköjä pahiksia, jotka haluaisivat hallita naapurustoaan ja lopulta koko maailmaa. Joukon johtajana on pieni sisupussi Voltar. Kavalat juonet tyssäävät kerta toisensa jälkeen, koska kaikki jäsenet ovat toivottomia tapauksia, jokainen omalla persoonallisella tavallaan. Samoissa ympyröissä pyörii myös ihan oikeita pahiksia, joiden touhut tuovat elämään oman jännityksensä.\nVoltina / Luuseripalkinto. Humoristinen animaatiosarja joukosta hieman pöhköjä pahiksia, jotka haluaisivat hallita naapurustoaan ja lopulta koko maailmaa. Joukon johtajana on pieni sisupussi Voltar. Kavalat juonet tyssäävät kerta toisensa jälkeen, koska kaikki jäsenet ovat toivottomia tapauksia, jokainen omalla persoonallisella tavallaan. Samoissa ympyröissä pyörii myös ihan oikeita pahiksia, joiden touhut tuovat elämään oman jännityksensä.\nBuffettisota / Kahmija. Humoristinen animaatiosarja joukosta hieman pöhköjä pahiksia, jotka haluaisivat hallita naapurustoaan ja lopulta koko maailmaa. Joukon johtajana on pieni sisupussi Voltar. Kavalat juonet tyssäävät kerta toisensa jälkeen, koska kaikki jäsenet ovat toivottomia tapauksia, jokainen omalla persoonallisella tavallaan. Samoissa ympyröissä pyörii myös ihan oikeita pahiksia, joiden touhut tuovat elämään oman jännityksensä.\n30.07.2020, klo 17:00\nEtelänmatka / Pönttö. Humoristinen animaatiosarja joukosta hieman pöhköjä pahiksia, jotka haluaisivat hallita naapurustoaan ja lopulta koko maailmaa. Joukon johtajana on pieni sisupussi Voltar. Kavalat juonet tyssäävät kerta toisensa jälkeen, koska kaikki jäsenet ovat toivottomia tapauksia, jokainen omalla persoonallisella tavallaan. Samoissa ympyröissä pyörii myös ihan oikeita pahiksia, joiden touhut tuovat elämään oman jännityksensä.\n31.07.2020, klo 17:00


Ministeri Mykkänen: Pidetään huolta maailman naisten ja tyttöjen terveydestä ja oikeuksista - Artikkeli - International Gender Equality Prize\nMinisteri Mykkänen: Pidetään huolta maailman naisten ja tyttöjen terveydestä ja oikeuksista\nUlkoasiainministeriöValtioneuvoston viestintäosasto 22.12.2017 11.26\nUlkomaankauppa- ja kehitysministeri Kai Mykkänen painottaa kirjoituksessaan, että naisten ja tyttöjen terveyteen ja oikeuksiin kannattaa panostaa.\nOlemme halunneet pitää tasa-arvokysymyksiä esillä myös uusin tavoin. Juhlistaakseen Suomen satavuotiasta itsenäisyyttä Suomen hallitus perusti kansainvälisen tasa-arvopalkinnon, International Gender Equality Prize. Palkinto myönnetään henkilölle tai toimijalle, joka on edistänyt sukupuolten tasa-arvoa kansainvälisesti merkittävällä tavalla. Palkinto on suuruudeltaan 150 000 euroa, jonka palkinnon saaja ohjaa naisten ja tyttöjen asemaa vahvistavaan avustuskohteeseen. Palkinnon ensimmäinen saaja julkistettiin 14. joulukuuta Eurooppa-neuvostossa, Brysselissä. Olen iloinen, että Saksan liittokansleri Angela Merkel on tämän vuoden hyvin ansioitunut palkinnon saaja.


Osta akku Dyson V7 pölynimuriin | fi.dyson.com\nVaihda akku Dyson pölynimuriisi.\nSoveltuu kaikkiin Dyson V7 -malleihin.\nOtamme Dyson -tuotteiden omistajien turvallisuuden vakavasti ja haluamme, että kaikki varaosat ja tarvikkeet vaihdetaan asianmukaisesti. Viimeisten viikkojen aikana olemme saaneet kasvavan määrän yhteydenottoja huolestuneilta asiakkailtamme, jotka ovat ostaneet litiumioniakkuja jälleenmyyjiltä, jotka eivät ole tunnettuja Dyson -vähittäiskauppiaita. Joissain tapauksissa nämä valmistajan sertifioimattomat, kolmannen osapuolen valmistamat akut ovat huonolaatuisia ja voivat aiheuttaa ongelmia käyttöturvallisuudessa.\nMeillä Dysonilla turvallisuutesi on ensiarvoisen tärkeää ja siksi kehoitammekin, oman turvallisuutesi vuoksi, että käytät ainoastaan alkuperäisiä varaosia ja tarvikkeita. Niitä voit hankkia Dysonin verkkokaupoista kaikkialta maailmasta sekä lisäksi Dysonin hyväksymiltä jälleenmyyjiltä.


Pekkala vaatii työmarkkinoiden uudistumista - Palvelualojen ammattiliitto PAM\nEtusivu / Uutiset / Uutinen / Pekkala vaatii työmarkkinoiden uudistumista\nUutinen - 03.08.2015 klo 15.58\nPekkala vaatii työmarkkinoiden uudistumista\nTyömarkkinoilla pitää ajatella uudella tavalla ja sopia paikallisesti, sanoo Kaupan liiton toimitusjohtaja Juhani Pekkala.\nTyömarkkinoiden pitää uudistua, vaatii Kaupan liiton toimitusjohtaja Juhani Pekkala. Uudistusten pitää hänen mukaansa tavoitella ensi sijassa talouskasvua ja työllisyyden parantamista.\n- Se vaatii uutta ajattelua ja paikallista sopimista. Nykyinen työmarkkinajärjestelmä ei ole kyennyt vastaamaan tähän haasteeseen, Pekkala sanoo.\nPekkala ennakoi maanantaina sitä mahdollisuutta, että yhteiskuntasopimus jää toteutumatta. Hän toteaa, että maan hallituksella on välineitä uudistaa työmarkkinoita. Ainoa talouspoliittinen vaihtoehto eivät ole veronkiristykset ja lisäleikkaukset.\nKaupan liitto on huolissaan vähittäiskaupan myynnin huonosta kehityksestä. Myynnin määrä pienenee yhä. Alan työllisyyskin on edelleen laskussa. Työnantajaliitto odottaa mahdolliselta yhteiskuntasopimukselta piristysruisketta ja pelkää, että jos projekti kariutuu, hallituksen kaavailemat lisäleikkaukset ja veronkiristykset syövät yksityisten palveluiden kasvun eväät ilman, että työn tuottavuus paranisi.\n- Jos yhteiskuntasopimus kariutuu nyt, vähittäiskauppa pääsee hädin tuskin nollakasvuun vasta vuonna 2017, liiton pääekonomisti Jaana Kurjenoja ennustaa.\n→Valkeakosken Citymarketin työntekijöiden pinna kiristyi – kassalinjat hiljenivät hetkeksi


Kiina Lemmikit Keinotekoinen Grass Factory, valmistaja ja toimittaja - SKY Sports\nlemmikkieläimet keinotekoinen ruoho Tuotekuvaus lemmikit keinotekoinen ruoho: Meidän 100% kehto-kehto laatua. Täysi ruohoinen tiheys, jonka pituus on 35 mm, pehmeä ja joustava kuitu hiukan korkeamman kuidun takia. Tämä malli on erittäin paksu, joka sopii lapsille, korkealle ...\nKotieläimet keinotekoinen ruoho\nTuotteen kuvaus lemmikit keinotekoinen ruoho:\nEläinten määrittely keinotekoinen ruoho:\nPalvelu lemmikkeille keinotekoinen ruoho\n1. Green Turf -tuotteet soveltuvat?\nArtififacal Grass ovat puutarhassa / hotelli / jalkapallokenttä / golfkenttä käyttää.\n2. Tietoja laadusta?\nVihreä penkki keinotekoinen vedenpitävä / UV-suojaus hyvälaatuisella ja kestävällä.\n3. Tietoa OEM: stä?\nPirce, logo, määrät, kudotut pussit, värilliset laatikot voidaan keskustella ja kilpailukykyisemmällä hinnalla.\n4. Tietoja toimitusaikasta?\nHyvä laadunhallinta, täsmällinen toimitus. Stcok-tuotteet voidaan toimittaa yhden päivän sisällä. Pienet tilaukset 7 päivän sisällä, OEM tilaukset 10-15 päivän kuluttua siitä, kun kaikki taideteokset on vahvistettu.\n5. Tietoja paketista?\nYksi täydellinen pakkaus pakattu kudotut pussit. OEM-tilaukset voisivat tuottaa massatuotteita kudotut pussit räätälöityinä.\n6. Mitkä ovat tärkeimmät tuotteet?\nAkryylikenttäpinta, akryylikenttä kova kenttä, Silicon PU koripallokenttä, Synteettinen tela, Keinotekoinen ruoho.\nAsiakkaan lemmikit keinotekoinen ruoho puutarha:\nExihibition : ( Kiinan urheilusuunnitelma 23. - 25.5 . )\nHot Tags: lemmikkieläimet keinotekoinen ruoho, Kiina, valmistaja, toimittaja, jakelija, tehdas


A3131 Rauvolan päiväkodin muutos | Kaarinan kaupunki\nOlet tässä: Etusivu / Kaavat ja kiinteistöt / Kaavoitus / Vireillä olevat kaavat / A 3131 Rauvolan päiväkodin muutos\nA3131 Rauvolan päiväkodin muutos\nRauvolan päiväkodin rakennukset on tarkoitus myydä. Tontille laaditaan asemakaavan muutos, jossa muutetaan käyttötarkoitus ja tutkitaan lisärakentamisen mahdollisuudet.\nSuunnittelualueena on Rauvolan päiväkodin tontti (kiinteistötunnus 202-3-3131-1). Suunnittelualuetta rajaavat likimääräisesti Rauvolantie, Kultarinnankatu, Kiurunpuisto ja VPK:n talo. Suunnittelualueen pinta-ala on 7444 m2.\nTurun kaupunkiseudun rakennemallissa alue on osa aluetta 114 Rauvola: täydentyvä kerrostalovaltainen alue tai erittäin tiivis pientalovaltainen alue. Asukasmäärän lisäys vuoteen 2025 mennessä on 1100 henkilöä, keskimääräinen aluetehokkuus 0,4 ja rakennettava kerrosala 60 000.\nAlueella on voimassa Skanssin ja Piispanristin osayleiskaava. Siinä suunnittelualue on julkisten lähipalveluiden aluetta (YL). Piispanristin ja Lemunniemen osayleiskaavan muutos on hyväksytty (2018). Siinä alue on kerrostalovaltaista asuntoaluetta (AK-3). Asemakaavoitettu asuntoalue. Aluevaraus sisältää myös palveluiden, katujen ja lähipuistojen alueet. Rakennus on merkitty suojeltavaksi (sr, kohde 20).\nSuunnittelualueella on voimassa Kiurunkadun alueen asemakaava (hyv. 1999). Siinä alue on yleisten rakennusten korttelialuetta (Y). Kerrosluku on I 2/3 ja rakennusoikeus 750 k-m2. Rakennus on merkitty suojeltavaksi. Rakennusta ei saa purkaa. Korjaus- ja muutostyöt tulee suorittaa siten, että rakennuksen historiallisesti arvokas luonne säilyy. Autopaikkoja on rakennettava 1 ap/75 k-m2.\nAsemakaavan muutos laaditaan Kaarinan kaupungin aloitteesta. Päiväkodin rakennukset on tarkoitus myydä. Kaavatyössä tutkitaan lisärakentamisen mahdolliset. Alue kaavoitetaan asuin-, liike- ja toimistorakentamiseen. Päiväkotirakennukset suojelumerkinnät säilytetään.\nKaarinan kaupungin hallintosäännön mukaan päätökset tästä kaavasta tekee kaupunkikehityslautakunta.\n3131 osallistumis- ja arviointisuunnitelma.pdf (752,16 kilotavua)\n3131 kaavaehdotus.pdf (136,74 kilotavua)\n3131 selostus.pdf (5,55 megatavua)\nOlet antamassa palautetta sivusta "A3131 Rauvolan päiväkodin muutos".


Toivottomuuden puolesta. The real choice we all face is not what… | by Ilja Lehtinen | Medium\nJul 15, 2019·26 min read\nThe real choice we all face is not what to buy, whether to fly, or whether to have children, but whether we are willing to commit to living ethically in a broken world, a world in which human beings are dependent for collective survival on a kind of ecological grace. There is no utopia, no Planet B, no salvation, no escape. We’re all stuck here in the same shithole together. And living in that world, the only world there is, means giving up any claims to innocence or moral purity, since to live at all means to cause suffering.\n– Roy Scranton, “Raising My Child in a Doomed World”\nMuutama kuukausi takaperin minua haastateltiin Teatteri&Tanssi-lehteen. Vastaanotin kysymyskimaran toimittajalta sähköpostitse; sitten erään iltapäivän ratoksi rustailin vastaukset. Revohkan pohjimmaisena piili kutkuttavan moniselitteinen: “mitä tapahtuu seuraavaksi?”\nVastaukseksi naputtelemassani tekstinpätkässä yritin kiemurrella yhä hurjemmaksi äityvän maailmantilanteen aikaansaamassa henkisessä kurimuksessa; koetin tasapainotella globaalin ja henkilökohtaisen, eteenpäinkatsovan ja realistisen välillä miten taisin. Päätin kappaleenmittaisen, ekologisen kriisin vääjäämätöntä syvenemistä ennakoivan ajatelmani lyhyeen lainaukseen Heiner Mülleriltä: kerroin olevani tulevan suhteen ”vailla toivoa tai epätoivoa”.\nLähetä-painiketta klikattuani unohdin käytännössä koko asian, enkä jaksanut aktiivisesti seurata lehden ilmestymistä. Kun aviisi jokunen aika sitten sattui silmääni Teatterikorkeakoulun kirjastossa, avasin sen silkasta uteliaisuudesta. Toimittaja oli nostanut haastattelun otsikoksi:\nDialektikko, traagikko Müller kääntyisi totisesti haudassaan — mikäli siis suomen kieltä ymmärtäisi.\nKamppailin tämän esseen kanssa pitkään. Teksti ei ottanut muotoutuakseen: sen kärki tuntui liian masentavalta, ajatukset liian provokatiivisilta voidakseen tulla kirjoitetuksi julki. Aloitin useita kertoja, eri kulmista, monenlaisia älyllisen saivartelun uomia koetellen.\nLopulta oli pakko luovuttaa ja hyväksyä tosiasiat. Kirjoituksen aiheeksi oli vääjäämättä muotoutumassa jotakin sen kaltaista kuin:\nToivo — minkä tähden?\nToisin sanoen: olisiko mahdollista elää ilman toivoa tulevaisuudesta?\n— Siis todella elää? Nyt? Vailla toivoa?\nTaas kerran ajatus saa minut kavahtamaan. Mutta minkäs teet. Tunnen itseni: perääntyminen ei auta. Vainua on seurattava, vaikka tekisikin häijyä.\nJa tekeehän se. Mikäli kulttuurillisia tabuja enää on, voi toivottomuutta totisesti pitää yhtenä viimeisistä. Kerta toisensa jälkeen Toivo — tuo transsendentaaleistamme kenties transsendentaalisin — osoittautuu erääksi länsikonsumeristisen psyykkisen ekonomiamme keskeisimmistä rakennuspalikoista. Ilman sitä ei kerta kaikkiaan tulla toimeen. Wolfgang Streeck onkin kutsunut toivomista yhdeksi läntisessä kulutuskapitalismissa selviämisen neljästä perusstrategiasta — shopping, doping, coping and hoping.\n”Hoping is defined here as an individual mental effort to imagine and believe in a better life waiting for oneself in a not-so-distant, possible future, whatever writing may be on the wall. One could also speak of ‘dreaming’, in the way the word is used in American political and cultural discourse, where to have a dream for oneself is a moral duty that comes with being a member of the community, perhaps the last remaining duty under liberal individualism, regardless of the circumstances in which one may currently be living.”\nToivominen, unelmointi on siis eräänlainen jälkikapitalistisen subjektin kansalaisvelvollisuus — ja auta armias, mikäli tuon taikapiirin ulkopuolelle epähuomiossa putoaa. Olemassaololta häviää perusta. Toivo onkin riekalaisissa yhteisöissämme edelleen läpeensä pyhitetty, sosiaalisesti sakrosankti tunne.\nValitettavasti uneksuntamme katkeaa tätä nykyä kovin helposti: murtumattomana pidetyn toivon linnakkeet osoittautuvat tavan takaa hauraitakin hauraammiksi. Lupaus paremmasta tulevaisuudesta aivan nurkan takana ei jaksa pitää otteessaan, etenkään yksilötasolla. Kulmien takaa kuikuilevat pikemminkin uupumus, syyllisyys ja ahdistus. Jatkuva jonkinlaisen kuilun partaalla huojuminen kuuluneekin tämänpäiväisen liberaalisubjektin (pseudo)normaaliin arkeen.\nMutta auta armias, mikäli ajatusta toivottomuudesta yrittää lähestyä rahtuakaan yleisemmällä tasolla! Mikäli toivottomuuden kokemusta uskaltautuu edes retorisesti laajentamaan kuluttajasubjektin yksityiseksi umpioidun tunnesfäärin ulkopuolelle, kollektiiviselle tasolle, yhteisön niskakarvat nousevat automaattisesti pystyyn.\nNiin — pitäähän toivoa olla, huutavat kulttuurilliset imperatiivit niin oikealta, vasemmalta kuin jostain epämääräisestä liberaalikeskustastakin; aina on saatana soikoon oltava toivoa — ellemme siis halua lopullisesti avata maailmanlopun portteja, raottaa Pandoran paholaismaista ruukkua. Toivosta luopuminenhan antaisi vapaat kädet nihilismille, resignaatiolle, pessimismille, ihmisvihalle, elämänvastaisuudelle… Noin niinkuin muutamia kollektiiviseen piilotajuntaamme sullottuja hirviöitä mainitaksemme. Toivonsa menettänyt on itsestäänselvästi uhkakuva, vaaraksi ympäristölleen: toksinen otus vailla vertaa.\nSiksipä, kaiketi, Teatteri&Tanssi-lehden hyvätahtoinen ja älykäs toimittaja ei voinut nostaa juttunsa otsikkoon niin hirviömäistä sanaparia kuin “vailla toivoa” — oli miete kuinka mülleriläisen dialektisesti ristivalottunut tahansa. Moinen ei yksinkertaisesti käy päinsä. Toivon kieltäjä, liian kauhistuttava hahmo.\nJa silti: syvätasolla jaksaa kaihertaa. Tuntuu, että tiedämme suurin piirtein kaikki, kuinka olemattomasti toivoa — niin yksityistä kuin kollektiivistakaan — meillä enää on. Ainakin siinä merkityksessä jossa olemme sen kulttuuristen perusnarratiiviemme puitteissa oppineet tuntemaan.\nVielä hiljattain suomalaisen mediailmapiirin virallinen konsensus ilmastokriisin suhteen tuntui olevan osapuilleen: tilanne on tiukka, mutta hei, homma voidaan vielä ratkaista. (Taivas, kuinka minua onkaan nyppinyt tuo raivoraittiin “ratkaisemisen” toistelu!)\nAsiat aseteltiin niin, että vaikka hankaluuksia ja uhkakuvia tietenkin löytyy, yhteiskunnallisia instituutioitamme tuotanoinniinkuin ainakin periaattessa todella ohjaa ja velvoittaa vaikkapa jokin sellainen kuin Pariisin ilmastosopimus ja siinä esitetyt, sinänsä jo hulvattoman epärealistiset, tavoitteet. Ei mitään tarvetta arvioida eksistentiaalisen horisontin kokonaisvaltaista mielekkyyttä uudelleen!\nSamaan aikaan kenelle hyvänsä asioita vähänkään perusteellisemmin penkomaan vaivautuneelle tarkkailijalle oli tietenkin käynyt koko lailla selväksi, ettei virallisten tahojen hyväntahtoisesti veteen piirtämien 1,5 tai 2 asteen “turvarajojen” sisäpuolella tultaisi enää millään ilveellä pysymään — sen enempää markkinaehtoisin, demokraattisin kuin diktatorisinkaan voimin. Parin vuoden takaisilla IPCC:n raporteilla saattoikin jo huoletta pyyhkiä perseensä; niin konservatiivis-optimistisia ne olivat olleet — ja hankala on uskoa tulevienkaan kehityskulkujen pysyttelevän sievästi ennusteskaalojen alalaidassa. Sen verran arvaamattomat voimat ovat nyt päässeet valloilleen.\nItse asiassa: jo muutaman vuoden ajan on vaikuttanut sangen mahdolliselta, että planetaarinen järjestelmä on erimuotoisten positiivisten palautekytkentöjen vähittäisen aktivoitumisen myötä jo käytännössä karannut inhimillisen hallinnan tavoittamattomiin. (Mikäli siis mokomaa hallintaa ajattelee koskaan olemassa olleenkaan.)\nEnnusteiden, skenaarioiden ja toteutuneiden kehityskulkujen äityessä kuukausi kuukaudelta toistaan hurjemmiksi on kulttuurinen suhtautuminen tuntunut kuitenkin enenevässä määrin allergiselta. On vaikuttanut mahdottomalta esittää jatkuvasti päivittyviin havaintoihin pohjautuvaa, edes parahultaisesti uskottavaa kokonaisarviota. Toivon dramaturgia on edellyttänyt muuta.\nHuolta ja huolestumista on toki riittänyt; mutta tunnekuljetus on aina pitänyt purkaa valonkajon nousuun horisontissa. Jos vain nyt vihdoin ja viimein ryhdymme toimintaan, on kaikki vielä pelastettavissa!\nPinnan alla on liikkunut toista. Jo pitemmän aikaa on voinut panna merkille, kuinka lajitoverien kanssa käytyjen keskustelujen rakosissa — satunnaisissa eleissä, ohimenevissä puuskahduksissa, epämukavissa hiljaisuuksissa — avautuu aika ajoin jonkinlainen kuilu. Lausumaton hämmennys, järkytys, neuvottomuus maailmantilanteen edessä. Ehkä, niin… toivottomuus? Harvoin moiset tunteet ovat kuitenkaan päässeet avoimina esiin.\nSuoraan sanoen: niitä ei ole voinut päästää esiin.\nSeuraukset olisivat kaiketi liian arvaamattomia.\nHuomaan hautoneeni tämänkaltaisia ajatuksia jo pitempään — kaikessa hiljaisuudessa, kuten ikävänä tapanani on. En pitkään aikaan nähnyt niiden aukikirjoittamisessa juurikaan mieltä. Asia palasi kuitenkin tietoisuuteeni jokunen päivä sitten, kun luin toimittaja Pasi Toiviaisen netissä laajalti kiertäneen katsauksen omaan ilmasto-neuvottomuuteensa: “Pakko sanoa, pakko olla hiljaa”.\nArtikkelin saavuttama yllättävä jakosuosio tuntui kielivän, että se oli osunut johonkin kohtalaisen laajalti jaettuun syvään tunteeseen. Ikään kuin jokin vaivoin pystyssä pidetty fasadi olisi hetkeksi pudonnut. Kollektiiviseen tunnepatoutumaan ilmaantui murtuma: käsitys siitä, että katastrofin partaalla horjuva maailma olisi vielä jotenkin saatettavissa ennalleen, kääntyi hetkeksi ympäri.\nToiviaisen tekstin äärellä tunsin jotain, jota ounastelen monen muunkin viiteryhmääni kuuluvan tunteneen: helpotusta. *Viimein* joku muotoilee ääneen edes rahtusen siitä kokemuksesta, jota olen tajuntani kammioissa enemmän tai vähemmän hiljaisesti kantanut. Toivoa ei “enää” ole — ei ainakaan siinä muodossa jossa sen olemme tottuneet jäsentämään. Eikä etenkään siinä muodossa, jossa talouskasvua ja nostepöhinää joka raosta tiristävä myöhäiskapitalistinen tsemppiretoriikka on viime vuodet toistuvasti kasvoillemme tuupannut.\nHelpotuksen tunne oli todella valtava. Jertta Blomstedtin sanoin: katteeton toivo on asia, jota kaikki eivät kestä.\nMiellyttävää oli sekin, ettei teksti sortunut liioin halpaan dystopiamaalailuun: se ei ajautunut maalaamaan toivon dramaturgiaan kuuluvaa apokalyptista vastakuvaa. Synkähköstä perusvireestään huolimatta teksti ei ryhtynyt pakokauhun lietsontaan. Kirjoittajan katsantotapa oli rauhallinen, totuudellinen, rahtusen melankolinen, itsekriittinenkin: siinä kaikki.\nJa jokin minussa sanoo, että tämä on hyvä asia. Epämääräisestä, vapaana leijailevasta ahdistuksesta olemme kenties siirtymässä kohti todellisuuden kohtaamisen maastoa: epätoivoa, surua, järkytystä — ja, lopulta, kenties, hyväksyntää.\nJa tuon vieraan lausun ilolla tervetulleeksi.\n“Nyt ollaan vaarallisilla poluilla”, kuulen jostain huudettavan, “tuollainen johtaa luovuttamiseen ja nihilismiin!”\n“Toivottomuus ruokkii apatiaa ja antaa poliittisille vastustajillemme aseet käteen”, kommentoi toinen ääni;\n“Aivan ilmeisesti kirjoittaja on kliinisesti masentunut”, kuuluu kolmas jostain kauempaa; “jaksaako tuota patologista hourailua kuunnella. Kyllä jonkinlainen katastrofi on aika varma, mutta vaikka mitä voidaan vielä tehdä ja pelastaa!”\nOma ajatteluni kiertyy kuitenkin toisenlaiselle kierteelle. Huomaan tarvitsevani toisenlaista ilmaa.\nKerta kaikkiaan: minä olen alkanut vierastaa toivoa. Minusta sen penääminen — tai, ylimalkaan: toivon kielellä puhuminen — ei vaikuta järin mielekkäältä asenteelta ekologisen ja sivilisatorisen hajoamisprosessimme kohtaamiseen.\nEritoten vastustusta minussa herättää se tapa, jolla amerikkalaistunut, pohjimmiltaan protestanttis-evankelisesta perinteestä kumpuava retoriikka ohjaa kokemustamme ja ajatteluamme. Sen vallassa katseemme hakeutuu etsimään päättymättömiin vilisevästä somevirrasta pakonomaisesti “toivon merkkejä” — ja vastavuoroisesti kerta toisensa jälkeen kauhistumaan kadotuksen kuvastojen edessä.\nOlen, totta vieköön, saanut tarpeekseni tuosta huojuvasta affektien nollasummapelistä uutissyötteen äärellä. On oltava olemassa toisenlaisiakin tapoja tuntea, näiden nousevien myrskyjen keskelläkin.\nHuomaan, että panokset alkavat pikku hiljaa nousta.\nLienee paras pelata avoimin kortein.\n— henkilökohtaisesti olen vakuuttunut siitä, että onnettomuutta ei voi estää. Valloilleen päässyt ilmastonmuutos ja monella akselilla yht’aikaisesti etenevä ekokatastrofi tulevat aiheuttamaan nykymuotoisten yhteiskuntien hajoamisen kuluvan vuosisadan aikana; todennäköisesti ennemmin kuin myöhemmin. Fossiiliyhteiskunnan asteittainen mahalasku ei tietenkään etene kaikkialla yhtäläisesti eikä — etenkään meilläpäin — tarkoita mitään yhtäkkistä siirtymää spektaakkelinomaiseen madmaxeilyyn. Yksityiskohdat ovat luonnollisesti avoimia, tulevien tapahtumapolkujen mutkat hämärän peitossa.\nSelvää on nähdäkseni sekin, ettei mikään realistisesti kuviteltavissa oleva — nykyinen tai tuleva — politiikka voi enää “pysäyttää” tai “estää” ilmaston lämpenemistä yli kolmen asteen, saati olennaisesti padota laajenevien ekokatastrofien vyöryn merkittävimpiä seurannaisvaikutuksia. Etenkään nykymuotoista ja -laajuista teollista yhteiskuntajärjestelmää on turha kuvitella voitavan edes keskipitkällä tähtäimellä säilyttää. (Paikallisia toimia ekosysteemien ja pienyhteisöjen resilienssin lisäämiseksi on toki mahdollista, ja varmasti syytäkin, tehdä.)\nEikä missään nimessä pidä unohtaa käynnissä olevista kehityskuluista objektiivisesti musertavinta: monimuotoisuuden häviämistä ja kokonaisvaltaista ei-inhimillisen elämän tuhoa, joka on jo saavuttamassa kuudennen massasukupuuttoaallon mittasuhteet.\nEn toki suurin surminkaan ajattele, että politiikka olisi nykyisessä tilanteessamme kokonaan voimatonta tai turhaa. Tarkoituksenmukaisen valtio- ja julkisjohtoisen valmistautumisen kautta (vaikkapa ruokajärjestelmän perinpohjaisella uudistamisella, hallitulla talouslaskulla, omavaraisuusasteen lisäämisellä, uudelleenpaikallistamisella) olisi eittämättä mahdollista väistellä pahimpia alamäessä vastaantulevia kuoppia; voisipa joitain elinkelpoisia laikkuja myös tulevia vuosituhansia varten onnistua säästämään. Edessä olevan elintasolaskun karmaisevimpia sosiaalisia seurannaisvaikutuksia olisi ehdottomasti syytä ehkäistä tasa-arvoistavan sosiaalipolitiikan keinoin, ainakin niin pitkään kun moiseen on vielä mahdollisuuksia. Kapitalistisen ekstraktiovimman ja uusfasistisen kuripolitiikan umpikujat tulisi saada vältettyä.\nTärkeintä olisi, ainakin omasta näkökulmastani, saada fossiilivoimainen sivilisaatiokoneisto ajettua alas niin pian ja niin rauhanomaisesti kuin mahdollista. Olisi päästävä alhaisemmalle tuotannon, kulutuksen ja energiankäytön asteelle; mitä pikaisemmin, sitä parempi.\n— Tämän verran on itsestäänselvää. Ainakin jos järjen edellytettäisiin vallitsevan. (On sitten oma lukunsa, miksei näin tapahdu eikä lähes varmasti tulekaan tapahtumaan.)\nYhteiskuntiemme teknologisen, sosiaalisen ja taloudellisen kompleksisuuden asteen raju aleneminen on joka tapauksessa edessä; tämä lienee johdettavissa pelkästään siitä biofysikaalisesta tosiosta, että moderninmuotoista teollista yhteiskuntaa ei toden totta ole mahdollista pyörittää millään muulla kuin fossiilisilla polttoaineilla, ja fossiilisten polttoaineiden käyttö tulee ennen pitkää loppumaan, tavalla tai toisella.\nKuolettavan hiilivetyriippuvuutemme ja ehtyvien resurssivarantojemme päälle kun lyödään ilmastonmuutoksen ja muiden nopeasti kumuloituvien ympäristökriisien lähivuosikymmeninä aiheuttamat merkittävät häiriöt vaikkapa ruoantuotantojärjestelmään — ja esimerkiksi infrastruktuurin hapertuminen luonnonmullistusten tiivistyvässä kurimuksessa — alkaa vaikuttaa ilmeiseltä, että ennen pitkää teollisen yhteiskunnan perusrakenteita hajottavien vaikutusten yhteissumma ajaa sitä koossapitävien voimien ohi. Halusimme, toivoimme, rukoilimme niin tai emme.\nEdessämme on vuosikymmenten ja -satojen mittainen historiallinen laskukausi, “suuri purkautuminen” tai “suuri yksinkertaistuminen”, Post Carbon Instituten terminologiaa seuratakseni. Epäselvää tosin on, missä määrin holoseenin tasapainotiloista poistuneen, ekologisesti sekasortoisen planeetan luonnonympäristöt ovat enää ihmisyhteiskuntien asutettavissa.\nNo mutta. Näiden asioiden todistelu tahi tarkempi puntarointi ei oikeastaan kuulu tähän. Kuka tahansa voi selvittää yllämainitut seikat itselleen suhteellisen nopeasti — ja alkaa sitten muodostaa suhdettaan niihin miten taitaa.\nTämän tekstin tarkoitus on toinen: ruopata modernin toivon psykologisia ja maailmankatsomuksellisia syvyyksiä.\nTahdon selvittää, mistä tämänhetkinen pakonomainen toivomme — pakkomme toivoa, halumme toivoa, velvollisuutemme toivoa — oikein koostuu. Ja lisäksi: mitä tarkoittaisi mennä sen tuolle puolen.\nSillä toivon kadottaminen ei kenties olekaan loppu, vaan alku.\n(Toivon dramaturgiaa vastaan asettuminen on hankala, järjetönkin teko. Se myös tuntuu siltä. Aavistan, että tämä teksti tulee herättämään osassa lukijoitaan syvää vastustusta. Näille ajatuksille tuntuu itsekin tuskaiselta altistua. Kirjoitan, vaikka kirjoittamiselle ei löydy oikeutusta.\nMiksi siis edetä?\nKoska muuta ei voi. Tietoisen valinnan sijaan tätä tekstiä kuljettaa eteenpäin pikemminkin sanomisen mykkä pakko. Ruumiin vimma.\nTällä katastrofin partaalla keinahtelevalla ajanhetkellä voin tuskin muuta kuin seurata ruumismieleni ehdottamaa suuntaa, toivottomuuden kysymistä — jos en muusta syystä, niin kaiketi vain estääkseni ajatteluni ja kokemiseni näivettymisen lattean hopingin asteelle. Havaintopiirissäni on jo aivan riittävä määrä valmiiksi pureskeltuja tunnekuljetuksia. Luen, näen ja koen aivan riittävästi maksettuja matseja; tekstejä, joiden toivoa, intoa ja ihmillistä lämpöä (tai vaihtoehtoisesti närkästystä, suivaannusta ja oikeamielistä raivoa) herättävät johtopäätökset on luettavissa suoraan auki niiden lyhyistä, iskevistä klikkiotsikoista.\nJokin minussa pyristelee toisaalle: mitä olisi kirjoittaa ja ajatella niin, ettei ajattelun lopputulema olisi tiivistettävissä 140:een tai edes 280:een merkkiin?\nMiten tuntea sivilisaation kriisi — planetaarisen elämän kriisi — pohjaan asti?\nJa, sitten: olisiko mahdollista antaa tyystin toisenlaiselle kokemukselle tilaa?)\nToivon tuolle puolen pääsemiseksi lienee syytä palata sen juurille.\nSiksi on tarkasteltava tulevaisuutta; tulevaisuuden käsitettä. Mentaaliskeemoissamme toivo — kuten toivottomuuskin — kytkeytyy kovinkin luonnollisen tuntuisesti ajatukseen tulevaisuudesta. Parivaljakko vaikuttaa takertuneen toisiinsa suorastaan välttämättömyyden rautakahlein. Ei tulevaisuutta ilman toivoa, ei toivoa ilman tulevaisuutta.\nOn hämmentävää ajatella, ettei näin ole suinkaan aina ollut.\nKuinka niin? — Siitä syystä, ettei tulevaisuuttakaan ole aina ollut.\nHistoriantutkija Lucian Hölscher kuvaa mainiossa käsitehistoriallisessa tutkimuksessaan Die Entdeckung der Zukunft, kuinka moderni eurooppalainen käsitys tulevaisuudesta syntyi 1700-luvun loppupuolella — murroskautena, jota toinen historiantutkimuksen jättiläinen Reinhart Koselleck kutsui Sattelzeitiksi, satula-ajaksi: siirtymäkaudeksi varhaismodernin renessanssin ja varsinaisen modernin välillä. “Tulevaisuus” oli kahden maailmanjärjestyksen välisen murroksen lapsi.\nEsimodernit elämänmuodot eivät tulevaisuutta tunteneet. Ilmiölle ei, herra paratkoon, ollut edes nimeä. Keskiaikaisilla käsityöläisillä ja maanviljelijöillä oli toki käsitys ajakulusta; oli tulevia ajankohtia — kuten huominen, ensi sunnuntain kirkkomatka, tuleva sadonkorjuu, ennen pitkää koittava oma tai läheisten kuolema, perinnönjako tai muu vastaava elämänkulkua rytmittävä sattumus. Mutta tulevaisuutta heillä ei ollut.\nVasta uuden ajan taittuessa kohti 1800-lukua alkoi läntisessä Euroopassa muotoutua nykyisenkaltainen mielle kokonaisvaltaisesta, yhtenäisestä, avoimesta, edessäpäin avautuvasta ajallisesta horisontista. Syntyvän modernin psyykeen puitteissa yksittäiset “tulevaiset” alkoivat levittäytyä aavana näkymänä mittaamattomiin, uuden valtameren tai mantereen tavoin.\nTätä terra incognitaa lähdettiinkin sitten tuota pikaa valloittamaan.\nEtenevän modernisaation myötä Tulevaisuus hahmottui yhä enenevässä määrin kaikenmoisen yhteiskunnallisen kuvittelun, halun, suunnittelun ja muokkauksen kohteeksi. Talouden piirissä kehitettiin yhä monimutkaisempia velka- ja sijoitusmekanismeja, jotka perustuivat kotiutumista odottavien tuottolupausten perustalle. Pääomien jatkuvan kasvun dynamiikka raivasi tulevaisuudelle enenevästi tilaa. Yhteiskunnallinen toiminta alkoi nojautua kokonaisuudessaan yhä jyrkemmin eteenpäin, kohti tulevaa aikaa ja siellä realisoitumistaan vartovia rikkauksia.\nTulevaisuus sai eurooppalaisessa hengenelämässä yhä enemmän painoarvoa: siitä alkoi muotoutua kaikkea elämää merkityksellistävä projektiopinta, jonne kaikenkarvaiset toiveet paremmasta kävi mahdolliseksi sijoittaa. Tulevaisuudesta tuli, runoilija Gösta Ågrenin sanoin, ”alue tai vastaus”. Keskiaikaisten merkitysrakenteiden hapertuessa ihmiselämän merkitysydin paikannettiin yhä enenevässä määrin tuohon tulevaan, avoimeen, yhtenäiseksi ja kaikkia koskevaksi miellettyyn imaginaariseen tilaan. Tuo tulevaisuus oli avoin, kaikille yhteinen. Siellä kaikki tulisi olemaan toisin.\nJa mikä tärkeintä, se oli plastinen, muokattavissa. Ei enää kohtalon tai jumalten huomassa, vaan ihmisen tekoa: kartoitettavissa, ohjailtavissa, hallittavissa. Olof Palme kiteytti tämän perimodernistisen näkemyksen vielä vuonna 1972, puheessaan Oberhausenin metallityöläisille:\n‘‘Ob sie nun schlecht oder gut ist, so ist die Zukunft doch das eigene Werk des Menschen.’’\n“Oli tulevaisuus sitten hyvä tahi huono, se on yhtä kaikki ihmisen omaa tekoa.”\nSuomenniemelle tämä uuden ajan tulevaisuus saapui hieman jälkijunassa. Mutta saapuipa kuitenkin.\nLehtimies ja kirjailija Pietari Hannikainen kehitti “tulevaisuus”-sanan modernisoituvan, eurooppalaistuvan yhteiskuntamme tarpeisiin vuonna 1845. Samoihin aikaan hän synnytti kieleemme liudan muitakin edistyksen aikakaudelle tarpeellisia uusmuodosteita. Lista on kuvaava. Tulevaisuuden hannikaislaisia sisaruksia ovat vaikkapa ajanmukainen, alkeiskoulu, huoltaja, julkisuus, kannattavaisuus, kansakoulu, katse, kirjanpito, käsityöläinen, liike, menekki, neuvosto, osake, pöytäkirja, sankaruus, sitoutua, taloudellinen, toimikunta, tukkukauppias, valokuva, varatuomari sekä yhteiskunta.\nTulevaisuus — niin käsitteenä kuin kokemuksenakin — on toisin sanoen ollut keskeinen osa modernisoituvan, kapitalistisoituvan ja byrokratisoituvan maailmanjärjestelmän muodostumista — myös täällä Pohjolassa. Meikäläisittäin se on siis suhteellisen nuori keksintö.\nTulevaisuuden myöhäsyntyisyydestä kielivät, sivumennen sanoen, myös kotoperäiset teonsanamme: suomessa ei tulevalle ole edes omaa verbimuotoa — kuten ei valtaosassa puhuttuja kieliä muutenkaan. Jokainen kielellämme kommunikoimaan pyrkivä tunnistaa, kuinka kömpelöä tulevista tapahtumista puhuminen oikeastaan on: jokin ”tulee tapahtumaan”. Futuuri, vastaisuuden tempus, on ollut pakko konstruoida kieleemme apumuodostein: tilallisen, tarinallisen metaforan avulla. Kuten odotettu vieras, tulevaisuus saapuu luoksemme jostain kaukaa, kävelee pitkin kylänraittia.\nTällä tilallisella vertauksella on omat merkitykselliset konnotaationsa. Niiden ymmärtäminen johdattaa hiljalleen kohti nykytoivon psykologiaa.\nHölscher nimittäin kuvaa, kuinka saksan “tulevaisuutta” vastaava muodoste Zukunft synnytettiin — minkäs muunkaan kuin — kristillisen eskatologian pohjalta. Zukunft tarkoitti saksan kielessä alkujaan suurinpiirtein samaa kuin Ankunft, siis “paikalletulo”, ”saapuminen”. Ja se, mitä keskiaikaisessa maailmankuvassa varsinaisesti odotettiin saapuvaksi, oli tietenkin Vapahtajan toinen tuleminen — saapumisista tärkein.\nJotta ajatus uuden ajan uljaasta Tulevaisuudesta olisi saatu upotettua keskiaikaisen maalaistolvanan kaaliin, oli sakraalin odotuksen aika ja maallinen kalenteriaika romautettava yhteen. Modernin tulevaisuuskokemuksen merkitysvoima imettiinkin voittopuolisesti uskonnollisen vapahduksen horisontista — jota esimoderni talonpoika siis tottakai paremmin ymmärsi. Modernin tulevaisuuden syväpsykologiseksi perustaksi asettui saapumisista, “tulemisista” arkkityyppisin: Zukunft Christi.\nHeti luomisensa hetkellä tulevaisuus oli siis paitsi hallittava alue, myös eskatologinen vastaus ihmisen korkeimpaan kaipaukseen: alati tulevainen vapahdus maallisen vaelluksen kurjuudesta.\nJa sitä se on ollut aivan viime aikoihin saakka. Myös suomalaisessa, miten kuten modernisoidussa psyykeessä. Tulevaisuus on ollut paremman elämän, todemman elämän tyyssija. Imaginaarinen manner, jonka karttaruuduissa maallinen ja taivaallinen ovat kietoutuneet iloisesti yhteen.\nVaikkemme sitä tahtoisikaan myöntää.\nAsian kerran kunnolla läpi ajateltuaan asia vaikuttaa suorastaan ilmeiseltä: länsimaisen tulevaisuuden pohjasakkana häälyy puolihuolimattomasti sulateltu uskonnollinen odotus, paavalilainen kairos. Tätä tulevaisuuden uskonnollista ulottuvuutta on kenties vielä syytä tutkia hieman tarkemmin.\nYhteiseksi, yhtäläiseksi ja tasavertaiseksi mielletystä “globaalista tulevaisuudestamme” puhuminen kääntyy näet yhäkin sangen helposti eksistentiaalis-uskonnolliseksi tuskailuksi uskosta, toivosta — sekä ahdistuksesta. Tällöin ollaan tiedostamattoman eskatologisen vaikutuksen vallassa.\nOn esimerkiksi helppoa huomata, kuinka viime aikoina jonkinmoiseksi muoti-ilmaukseksi noussut ”ilmastoahdistus” pitää sisällään paljon muutakin kuin vain konkreettista pelkoa tulevina vuosikymmeninä tapahtuvasta elinolosuhteiden huononemisesta. Affektiin sisältyy myös periuskonnollinen, herätyskristillisyyttä kanavoiva taso: ”huoli sielun pelastuksesta”, psykohistorioitsija Juha Siltalaa fraseeratakseni.\nNykyinen huoli tulevaisuuden tulevaisuudesta onkin monella tapaa sama ilmiö kuin entinen huoli pelastusvarmuudesta, “armon tilassa” olemisesta. Pintapuolisesta postmodernismistamme, metanarratiiveihin kohdistuvasta epäuskostamme ja yleisen skeptisyyden värittämästä kyynisyydestämme huolimatta: tulevaisuus on edelleen sekä paratiisimme että helvettimme.\nTätä kautta tulee kenties ymmärrettäväksi, miksi kristillinen toivon käsite hivuttautuu lähestulkoon automaattisesti sisään ilmastokeskusteluun. Synnistä, syyllisyydestä, hyvityksistä ja muusta sellaisesta nyt puhumattakaan. Me kamppailemme salavihkaa kadotuksen kanssa.\nAjoittain eskatologinen taso pirskahtelee selväpiirteisempänä esiin, kuten vaikkapa nyt koomikko Iikka Kiven äskettäin ulospuuskauttamassa twitter-kommentissa:\n”Tosiasia on se, että ekokatastrofia ei voi enää estää. Mutta niin on sekin, että voimme pelastaa vielä hyvin paljon ja varautua asiaan. Ja valitettavasti sekin, että jokainen päivä, jonka tuhlaamme, vie meitä kauemmaksi pelastuksesta.”\nKiven paatosta lainkaan vähättelemättä: kiintoisaa huomata, kuinka tviitin viimeisen lauseen voisi vaivattomasti kuvitella niin Paavo Ruotsalaisen kuin Lars Leevi Laestadiuksenkin suuhun.\nSummatakseni: mikäli modernilla toivolla on ollut ydin, on se piillyt uskossa tulevaisuuteen; uskossa ihmiseen sekä ihmisen kykyyn ohjailla tulevien aikojen kulkuja omaksi parhaakseen, omaksi pelastuksekseen — joko yksilönä tai yhteisönä. Parhaassa tapauksessa molempina.\nTulevaisuus on saanut kantaakseen taloudellisten kasvuodotusten vaateet mutta se on myös pantu vastaamaan kaikkiin perimmäisiin kysymyksiin. Moderni psyykkinen rakenne rakentuukin voittopuolisesti velan ja tulevan lunastuksen teemojen ympärille; tulevaisuudesta käsin annetun, suorastaan kosmisen mittakaavan lupauksen perustalle.\nJa tämän lupauksen voin todeta omalla kohdallani lopullisesti rauenneen. Musertumassa on nykyisessä tilanteessamme ennen kaikkea se modernin avaama aikaulottuvuus, jonka ihmisyhteiskunta kuvitteli olevan omissa käsissään.\nEnnen tulevia aikoja kolonisoineet laskelmat ja ennusteet ovat muuttuneet hallinnan, vallan ja varmuuden instrumenteista perinpohjaisen hallitsemattomuuden viestintuojiksi. Tulevia vuosia kansoittavat oudot, hallitsemattomat hirviöt: hyökyvät valtameret, palavat metsät, talouskasvun epätoivoiseksi ylläpitämiseksi louhittujen nikkelikaivosten rauniot. Kaikki ne ovat totisesti “ihmisen omaa tekoa”, mutta tuskin enää ihmisen käsitettävissä, saati kontrolloitavissa. Sivilisaation pitkä varjo lankeaa ajan ulottuvuuksien ylle, ja tulee tekemään sitä vielä vuosituhansien ajan.\nTotisesti: kipuilumme, kauhumme, välttelymme ilmastokriisin edessä juontuu pohjimmiltaan siitä, että sielullinen perustamme elämän merkityksellistymiselle on kadonnut. Moderni tulevaisuus on lakannut olemasta. Ja mikä painokkainta, se ei tule takaisin. On tosiaan niin, kuten Antti Salminen taannoisessa blogikirjoituksessaan asian muotoilee:\ntulevaisuudella, sellaisena kuin se on totuttu ymmärtämään, ei ole tulevaisuutta.\nJa, niin: mikäli tulevaisuudella ei ole tulevaisuutta, mitä toivoa on toivolla?\nMitä mieltä puhua edelleen tuomion ja pelastuksen kielillä?\nEi, tarkoituksenani ei ole missään nimessä väittää, että planetaarisen ekokatastrofin kirvoittama huoli tai sen kirvoittama tarve “toimintaan” tai mikään sellainen olisi sinänsä jotenkin perusteetonta tai ylimitoitettua. Kehityskulut, jotka lähivuosikymmeninä lupaavat kehiytyä auki, ovat totisesti kaameita, järkytystä herättäviä.\nMutta: länsimainen, tuonpuoleisuuteen ja lunastukseen perustuva maailmankuvallinen jäsennys ei meitä tämän uudenlaisen, kohtalokkaan tulevaisuuden ymmärtämisessä tai kohtaamisessa rahtuakaan auta.\nAlkaa tosiaan olla selvää, että meitä ei huomispäivän hirviömäiseltä arvaamattomuudelta “pelasta” enää mikään. Tämä sivilisaatio, tämä yhteiskuntamuoto ja sen unelmat ovat itse asiassa jo kuolleet. Antroposeenin kaaoottiset, myrskyisät ja tulvivat maastot tulevat olemaan meidän tulevat maallisten ilojen ja surujen puutarhamme. Noissa maisemissa meidän on, tavalla tai toisella, elettävä. Jos kykenemme siihen ylimalkaan.\nMitään ei voi eikä tarvitsekaan “pelastaa”. On vain opeteltava elämään, jatkuvaksi muuttuvan katastrofin keskellä. Ja tämä tuleva elämämme — mikäli sitä siis ylimalkaan on —ei tapahdu yksin, vaan monenlaisten epäinhimillisten mahtien seurassa; mahtien, jotka eivät ihmisapinoiden ihanteista, mieltymyksistä ja lunastuksen haaveista juurikaan piittaa.\nNiin, elämä: sen arvokkuus, sen elävyys, sen jatkuvuus, sen merkityksellisyys…\n…kaikki tämä on perustettava tulevaisuuden, edistyksen, pelastuksen, lunastuksen sijaan toisille arvoille. Toisenlaisille, maallisille kokemuksille. Ilman luuloa historian, ajan, kuoleman tai kärsimyksen lopusta.\nJa tässä tehtävässä toivo ei meitä enää auta.\n“Mutta onhan toivo nyt vähintäänkin psyykkisesti välttämätöntä!” — minulle vastataan. “Vaikka sille ei olisikaan objektiivisia perusteita, se silti pitää yllä toimintakykyä ja jaksamista. Ilman toivoa ei kukaan voi tulla toimeen! Toivo ei sitä paitsi ole mikään järjen kysymys vaan tahdon, elämisen ja taistelukyvyn välttämätön edellytys.”\nEn olisi tästä niinkään varma. Ei toivo ainakaan ole kulttuurillisesti universaali ilmiö. Eikä sen historia mitenkään suoraviivainen tai selkeä.\nEsimerkin kautta kulkeakseni:\n— Eräs länsimaisen kulttuurin vanhimmista säilyneistä myyteistä on kertomus Pandoran rasiasta. (Tai, oikeammin: ruukusta.) Kuten muistamme, tarinassa ylijumala Zeus päättää rangaista ihmiskuntaa rajarikkomuksesta: Prometheus kun on neuvokkuuttaan onnistunut varastamaan tulen jumalilta.\nHesiodos kertoo Töissä ja päivissä, kuinka Zeus kostonhimossaan telkeää kaikki kuviteltavissa olevat vaivat ja vitsaukset erityiseen ruukkuun, jonka sitten antaa jumalten muovaaman ihannenaisen Pandoran (“kaikki-lahjaisen”) kannettavaksi. Pandora toimittaa ruukun Prometheuksen yksinkertaiselle veljelle Epimetheukselle, joka sitten hölmöyksissään avaa sen. Ja niin ruukkuun teljetyt kamaluudet syöksyvät ulos ihmiskunnan vaivoiksi. Sairaus, vanhuus, kuolema…\nViimeisenä pohjalle jää kuitenkin outo otus: Elpis, toivo. (Tai, kirjaimellisemmin tulkattuna, “odotus”.) Ennen kuin se ehtii livahtaa ulos, Pandora sulkee ruukun kannen; Elpis jää säiliöön nalkkiin. Tämän enempää Hesiodos ei runoelmassaan tapahtumasarjaa eksplikoi. Laulaja vain toteaa kuivasti: “niinpä ei ole mitenkään mahdollista paeta Zeuksen tahtoa.”\nUudemman ajan eurooppalaisessa perinteessä myytin tulkinta aiheutti moninaisia kiistoja. Kysymykset keskittyivät erityisesti toivon ympärille. Oliko elpis jäänyt ruukkuun vangiksi, ihmisten tavoittamattomiin? Vai oliko se kannen sulkemisen seurauksena saatu kiinni ja oli nyt ihmisten käytettävissä?\nEntä oliko elpis ylimalkaan siunaus vai kirous?\nVallitsevaksi muotoutuneen tulkinnan mukaan elpis tuli ymmärtää muinaiskreikkalaisen antropologian nivelpisteeksi, pelastuksen kipinäksi: se oli raatamaan tuomitun ihmisen lohtu, edistystä lupaava majakka joka auttaa selviämään kohtalon julmista kolhuista. Toisen, pessimistisemmän käsityksen mukaan oli Zeuksen lippaaseen sulkemista vitsauksista kamalin, salakavala hirviö, jonka tarkoituksena oli piinata hankaluuksien ja vaivojen muutenkin piirittämää ihmistä edelleen.\nKoska kyseessä on myytti, ”oikeaa” vastausta ei tietenkään ole. Mutta kiinnostavaa koko vyyhdissä on ennen kaikkea tämä: vaikuttaa siltä, että arkaaiset kreikkalaiset eivät pitäneet Pandoran myyttiä tai koko elpiksen ongelmaa kovinkaan olennaisena. Heidän suhteensa toivoon — odotukseen — oli huomattavasti monitahoisempi ja käytännönläheisempi kuin omamme. Pandoran ruukkuun telkeämä elpis ei ollut heille mitään itsessään hyvää tai huonoa: ei elämän mielekkyyden perusta eikä liioin apokalyptisen kauhun siemen. Se oli eräs mahdollinen suhde maailmaan.\nJa ainakin Hesiodoksen — koko ikänsä Boiotian maaseudulla viettäneen viljelijä-runoilijan — mukaan elpikseen oli syytä suhtautua vähintäänkin varauksella. Hänen agraarisesta näkökulmastaan katsottuna se oli epäluotettava, vaarallinenkin otus; Töissä ja päivissä varoitetaan, kuinka liiallisesti “tyhjään toivoon” nojautuva jättää sadon korjaamatta ja tärkeät työt tekemättä. Elpis saattoi siis johtaa harhaan ja hirvittävää kärsimystä. Oikeudenmukaisuuden puolustaminen ja työntäyteinen elämä olikin Hesiodokselle kaikenlaista toivossa elämistä tavoiteltavampaa.\nVasta kristinuskon myötä elpis nostettiin absoluuttiseen, pyhitettyyn asemaansa. “Toivon apostoli” Pietari (tai oikeastaan hänen nimellään kirjoittava tuntematon helleeni) tulkitsi 100-luvulla kirjoitetuissa kirjeissään elpiksen käsitteen uudelleen. Nyt “elävä toivo” sementoitiin vainotun kristityn maailmankokemuksen perustaksi. Uskovaisen elämän punaiseksi langaksi asetettiin jatkuva toivominen: Pietarin mukaan Kristuksen veriuhri oli suonut kristitylle “perinnön, joka ei turmellu, ei tahraannu eikä kuihdu”. Tämä oli hänen transsendentti pelastusvarmuutensa, elävän toivonsa lähde. Tosi elämä oli parousian odotuksessa, toisen tulemisen vartomisessa. Sanalla sanoen: elämä oli toisaalla.\nVasta kristillisessä kontekstissa toivosta tuli siis autenttisen olemisen välttämätön ennakkoehto. Joko sitä oli, jolloin oltiin pelastuksen autuaassa piirissä; tai sitten ei — jolloin kamppailtiin tyhjyyden ja kadotuksen kourissa.\nMuinaisesta kreikkalaisesta kokemuksesta käsin asiat näyttäytyvät tyystin toisenlaisina. Hesiodoksen kautta käy mahdolliseksi nähdä toivo kyseenalaisena, suhteellisena; kristillisestä absoluuttisuudestaan, vaativuudestaan ja vapauttavuudestaan riisuttuna. Se ei ole historiallinen, psykologinen tai antropologinen universaali.\nTällöin se paljastaa myös hirviömäisen puolensa.\nTaannoisen henkilökohtaisen avustajan työni takia tulin aikoinaan viettäneeksi huomattavasti aikaa eräässä nimeltämainitsemattomassa vuosaarelaisessa kaljabaarissa. Kuten useimmissa lähiökapakoissa, tämänkin kansalaisten olohuoneen nurkkaa hallitsi värivalojaan uutterasti vilkuttava RAY:n peliautomaatti. Monen pitkän iltapäivän ajan tarkkailin tuon lähiöelämän majakan ympärillä pyörivää omalaatuista elämää. Monille baarin asiakkaille automaatin äärellä istuminen oli välttämätön, päivittäin toistettava rituaali. (“Rituaali” tosin kalskahtaa kovin merkitystäyteiseltä verrattuna siihen pakonomaiseen, kokemusköyhään riippuvaisuuteen, jota RAY:n laitteet asiakkaissaan ruokkivat.)\nMuistan elävästi erään pitkän iltapäivän, jonka mittaan seurasin automaatin edessä kiikkerällä jakkaralla tasapainottelevaa, nelostuoppien tasaisen virran humalluttamaa eläkeläistä. Kukaan ei kiinnittänyt vanhukseen sanottavampaa huomiota. Tai ei ainakaan halunnut.\nMinä sen sijaan jähmetyin katselemaan tätä näkyä. Kohtaus oli liian melodramaattinen ja räikeä ollakseen muuta kuin totta. Hiljaisuuden vallitessa nainen työnsi pelikoneeseen kolikkoa ja seteliä toisensa perään. Samalla kyynelet valuivat pitkin poskia.\nTuossa hetkessä hoksasin jotain: tuo laite myy toivoa. Lähiöelämän syrjäkehällä sinnittelevä vanhus ei tule milloinkaan saamaan koneen sisuksiinsa nielemistä eläke-euroista omiaan takaisin; mitään kouriintuntuvaa vastinetta rakkine ei käyttäjänsä uhrauksille anna. Mutta se suo jotakin muuta, ehdottomasti koukuttavampaa: ohikiitävän toivon tunteen. Vehje annostelee tarkoissa mitoissa toivon kokemusta, jatkuvaa häviävän pientä lupausta jättipotista, paremmasta tulevaisuudesta; ja tuon mikroskooppisen toivon annoksen ajamana ihmisapina on valmis luopumaan vaikka mistä; uhraamaan valtavan määrän aikaa, omaisuutta ja elämää. Tuloksena on tuskaista, dysfunktionaalista, mykkää ja lopultakin merkityksetöntä istumista jakkaran nokassa — muun elämän juostessa ohitse, muiden lajitoverien hyöriessä, puhellessa, nauraessa ja itkiessä ympärillä.\nTuolla hetkellä tajusin — luulin ainakin tajuavani — kuinka toivo on ansa.\nToivo: tyhjä arpa, saippuakupla, joka kiiltävänä poispäin leijaillessaan houkuttelee meidät pois elämisen piiristä. Toivo harhauttaa ja houkuttaa pois senhetkisen kuolevaisen elämän kohtaamisesta — kaikessa sen kamaluudessa, tuskassa, ilossa ja riemussa. Se saa sulkemaan silmät ympäröivältä maailmalta ja siltä, mitä tapahtuu todella.\nMeistä on totisesti tehty panttivankeja koskaan realisoitumattomalle tulevalle; elämisen ja mielen merkityksellisyys on pantu kellumaan ainaisesti lunastumattomien lupausten varaan. Ajan akseleista ainoastaan edessä siintävä, koskaan tavoittamaton tulevaisuus on näyttäytynyt mielekkäänä. Psyykkistä maisemaamme tarkastellessa mieleen tulee Paavo Haavikon naseva kuvaus 60-lukulaisuudesta:\nMenneisyys on täynnä erehdyksiä. Tulevaisuus on täynnä erehtymättömyyttä. Nykyhetkeä ei ole.\nToivo on nykyään “psykologisesti välttämätöntä” juuri tämän kangastuksen ylläpitämiseksi. Kenties sivilisaation laajenemisaikoina, kasvavien tuottojen aikakausina tällaisen tunteen varaan rakentamisella voi olla ollut perusteitakin. Edistyksen ja kasvavan hyvinvoinnin taivaisiin nousevaa käyrää ylöspäin vaeltaessa aika ei näet merkitse mitään, ellei se lupaa entistä parempaa.\nMutta entä nyt, meille?\nPysytellään vielä hetki peliriippuvaisen hahmossa. Minua kiehtoo siinä moni asia, mutta erityisesti sen kautta paljastuva toivon ja epätoivon dialektinen suhde.\nLaitteen käyttäjässään ruokkima perusteeton toivo elää näet jatkuvasta menetyksen kauhusta. Pelitoivoa ruokkii kaihertava puolitietoisuus: jos ja kun pelaamisen lopettaa, joutuu vääjämättä tuijottamaan tyhjentyneen kukkaronsa mustaan kitaan. Kintereillä juoksee koko ajan hajoamisen pelko.\nClaes Anderssonia lainatakseni: toivo ja epätoivo asuvat samassa ruumiissa. Tämä suhde on perustava, konstitutiivinen. Toivo ei voisi elää ilman jatkuvaa, musertavaa kadotuksen painoa — eikä epätoivoakaan liioin olisi ilman toivonsykäysten jatkuvaa, addiktiivista pulssia.\nToivon perässä juoksija ei osaa seisahtua; hän ei kohtaa tyhjyyttään, masennustaan; hän jatkaa karkaamista.\nPelikoneriippuvainen vanhus on osuva kuva kulttuurimme suhteesta moneen asiaan — tulevaisuuteen, teknologiaan, kulutukseen, pelastukseen, tieteen mahdollisuuksiin…\n…ja pahoin pelkään, että tästä toivon ja epätoivon murhaavasta kaksoissiteestä irtautuminen osoittautuu lajillemme kovinkin vaikeaksi tehtäväksi. Nykyisen pelastusaddiktiomme itseään kiihdyttävä dialektiikka, tämä toivon ja epätoivon hirviömäinen, kuolettava syleily tulee lähes varmasti lähivuosina piiskaamaan oman järjestelmämme yhä korkeammalle taloudellisten pyrkimysten, teknologisen hallinnan ja kaikenkarvaisen utopismin tuulisille huipuille. (Nykyinen Green New Deal ei muuten tässä suhteessa tee kovinkaan suurta poikkeusta.)\nEpätoivoinen pyrkimys takertua ainaisesti horisontin taa pakenevaan toivon kipunaan ajanee lähivuosina päättävät tahot ottamaan yhä suurempia ja suurempia riskejä Tulevaisuuden pelastamiseksi. Mitä tahansa, jotta toivo saisi elää! Mitä tahansa, jotta sivilisaatiomme unelmia ei tarvitsisi haudata!\nRunsaan vuosikymmenen kuluttua vaikka miten suuruudenhullut, hybriset, epätoivoiset ja juuri siksi niin toivontäyteiset keinot ottaa tilanne haltuun alkavat tuntua mahdollisilta ratkaisuilta — kuten vaikka laajamittainen ilmastonmuokkaus tai vaikka yhteiskunnallisen kontrollin luovuttaminen itseoppivalle keinoälylle. Mitäpä ei toivomme tähden!\nEpäselvää on vain, kuinka pitkälle tätä myrkyllistä uhkapeliä ollaan valmiita pelaamaan.\n— Sen sijaan, että pystyynkuolevan sivilisaatiomme annettaisiin vain viimein mennä.\nEhkäpä olen liian paatunut. Tai yksinkertaisesti vain lukittunut katselemaan jäätiköiden kiihtyviä sulamisasteita; tuijottamaan yhä edelleen kasvavia päästökäyriä.\nMutta, vastareaktion uhallakin: tuntuu kerta kaikkiaan siltä, että kaikenlaiset vaatimukset tavalla tai toisella “keksiä tulevaisuus uudelleen” tai “löytää uusi toivo” (joko teknologisen harppauksen, rationaalisen markkina- sekä insinöörilaskelmoinnin, radikaalin poliittisen “heräämisen” tai jonkin edellämainittujen yhdistelmän avittamana) jäävät planetaarisen romahdustilamme partaalla junnaamaan samaa vanhaa modernistista mantraa.\nTällaisen toivon politiikan pohjalla piilottelee vanha evankelinen pelastuskertomus, johon minun ainakin on mahdotonta enää kiinnittyä — vaati tilanteemme “ratkaiseminen” nyt kuinka ihmeenomaisia ponnistuksia tahansa. En saata olla havaitsematta, että tämänkaltaisessa toiveikkuuden metafysiikassa hajahtaa yhä vain (fossiilisen) modernin vaatimus tulevaisuuden progressiivisesta kolonisaatiosta, sen valloittamisesta ”takaisin meille”.\nRe-claim the future… ja niin edelleen.\nTästä syystä olen päätynyt pohtimaan yhä enenevässä määrin tragediaa.\n(Mainittakoon tähän väliin, ettei toivon politiikka ole millään muotoa “edistyksellisten” yksinomaisuutta. Myös kavahdettu perussuomalaisuus on nähdäkseni luettavissa samaan kategoriaan.\nPuolueen virallisesti julkituoma asenne ympäristökysymyksiin ei näet niinkään perustu sumutukseen tai typeryyteen… vaan pikemminkin vetoaa laiskaan, passiiviseen toivoon tavallisen elämän jatkumisesta.\nHalla-ahon ”valtamediassa” esiintuoma ilmastonmuutoslinja on itse asiassa omassa karmivuudessaan jokseenkin johdonmukainen. Vaikka Persujen suojissa operoi jos jonkinlaista foliohattuilijaa ja denialistia, ei puheenjohtaja kuitenkaan itse kiellä ilmastonmuutosta; eikä sitä kiellä persulaisen ajatuspajan Suomen Perustan julkaisema “Ympäristörealistin käsikirjakaan”.\nPikemminkin puolue tyytyy puolivillaiseen, identiteettipoliittiseen toppuutteluun: eivät asiat ole niin kauhistuttavalla tolalla kuin ”vihervasemmistolaiset” esittävät… Ja jos katastrofi on tullakseen, tulee se joka tapauksessa; mihinkään suureelliseen ei yleensäkään kannata ryhtyä; syytä on lähinnä pyrkiä jatkamaan nykyisiä olosuhteita niin pitkään kuin mahdollista, vahvistaa kansallista yhtenäisyyttä ja, sitäpaitsi ei kukaan oikeasti halua niitä radikaaleja elintason alennuksia joita ilmasto- ja ekokriisin vakavasti ottaminen edellyttäisi.\n“Olisitko valmis siihen, että puhelimesi maksaa 10 000 euroa ja saisit sellaisen vain kerran kymmenessä vuodessa?”, Halla-aho kysyy tyttäreltään, ja ajattelee että vastaus on itsestäänselvästi kielteinen.\nJuuri tämä on laiskan toivon politiikkaa. Perussuomalaisten ideaaliäänestäjä haluaa toivoa: hän ei vain jaksa kantaa huolta universalistisen Tulevaisuuden tulevaisuudesta. Häntä tympii idealistien ”hysteria” ja ”suhteeton öyhötys”. Persulainen haluaa elää toivossa: mutta yksinkertaisessa toivossa normaaliksi mielletyn arkielämän jatkuvuudesta. Ei mikään muuttua saa…\nTässä onkin ehkä kyse eräänlaisesta modernin tulevaisuuskokemuksen kieltämisestä. Kuten keskiaikainenkin ihminen, persulainen haluaa jatkaa kuin aina ennenkin: päivästä toiseen, kylvöstä sadonkorjuuseen. Ja tässä toiveessa piilee ideologian populistinen voima — pikemminkin kuin toistaiseksi marginaalisessa denialismissa. Miksei saisi tyytyä tavallisen ihmisen kokoiseen, arkiseen s-market-toivoon?\n(Omalla tavallaan keskiluokkainen cityvihreä muuten lilluu tässä samassa arkisen jatkuvuuden toivossa — ainakin unelmoidessaan halpenevista sähköautoista, tiivistyvistä ekokaupungeista ja kierrätettävistä biomuoveista, joiden avulla hänen elämäntapansa voisi jatkua mahdollisimman samankaltaisena edelleen…)\nPersulainen tulevaisuuden alta vetäytyminen on tietenkin kauttaaltaan tekopyhää ja puolivillaista. Moderni teollinen yhteiskunta — ja etenkin sen energiatalous, jonka perustalle myös perussuomalaisten hellimä “tavallisten suomalaisten” elämäntapa kohoaa — syö edelleen täyttä häkää tulevaisuuden laarista, halusi sen tunnustaa tai ei.\nHeiner Müller tavoitteli jotakin, jota voi kutsua traagiseksi kokemukseksi. Elämänsä aikana hän ehti nähdä kolme vallankumousta — fasistisen, kommunistisen ja liberaalidemokraattisen — ja koki myös kaikkien niiden epäonnistumisen. Yhteistä näille yhteiskunnallisille mullistuksille oli, että ne pyrkivät kukin vuorollaan keksimään toivon uudelleen.\nMüller tiesi hyvin, kuinka käy yhteiskunnan, joka pyrkii valloittamaan tulevaisuuden oman toiveajattelunsa lipuin ja viirein. Hänellä ei viimeisinä vuosinaan, 1990-alkupuoliskolla ollut moniakaan illuusioita. Silti Mülleriä olisi vaikea kutsua kyynikoksi tai pessimistiksi.\nEnnen kaikkea hän oli traagikko.\nVuonna 1985 Müller kertoi eräässä haastattelussa seuraavaa:\nIhmiset kysyvät aina, missä on toivo. Se on kristillinen kysymys. Antiikin kreikkalaiset eivät sitä peränneet: ihmiset eivät eläneet toivoen tai epätoivossa. He elivät. Kristinuskon myötä menetettiin kreikkalaisille ominainen suhde traagiseen, joka merkitsi elämän rikkautta…\nMüllerin tulkintaa traagisuuden ja elämänvimman läpäisemistä kreikkalaisista voi tietysti epäillä; kenties se on jonkinlaista liioittelua… kenties se projisoi antiikkiin jotakin hyvinkin modernia ja Müllerille itselleen ominaista.\nMutta viis siitä. Minä koen ehdotuksen elähdyttäväksi. Müllerin eksemplifioima traaginen kokemus puhuttelee minua siksi, että siinä tapahtuminen, elämä, maailma, kaikki koettu koetaan merkitykselliseksi omassa itsessään. Merkitys ei ripustu lupaukseen jostain muusta. Elinvoima ei pohjaa toispuoleiseen symboliarvoon, toisin kuin kristillisessä skeemassa: elämän rikkaus ei virtaa olemiseen sen ulkopuolelta — taivaspaikasta tai paremmasta huomisesta.\nEritoten traagisen kokemuksen voima näyttäytyy sen kyvyssä kohdata hajoaminen ja kuolema. Toisin kuin usein esitetään, traagikko ei fetisoi kuolemaa eikä rakenna sen ympärille kulttia. Hän toteaa sen; hän toteaa kuoleman ja hajoamisen väistämättömyyden samalla tavoin kuin toteaa väistämättömäksi myös peri-inhimillisen tarpeen vastustaa ja paeta sitä.\nYhtä kaikki, traagikko näkee tuhoutumisessa ja häviössä elämänprosessin itsessään. Toivon ja epätoivon tuolla puolen avautuu elämisen ja kuolemisen leikki sellaisena kuin se tässä ja nyt on; elämän virta vailla pelastuksen horisonttia. Nykyisen yhteiskuntamuotomme kuolema on kyettävä nimittäin paitsi hyväksymään, myös elämään läpi.\nTuon kipeän kohtaamisen myötä voi antaa sen, joka on menevä mailleen, todella mennä mailleen.\nEikä traaginen asenne nykyisiin katastrofaalisiin olosuhteisiimme vähennä piiruakaan voimaa inhimillisen arvokkuuden ja oikeudenmukaisuuden puolesta taistelemisesta. Päinvastoin. Vaatimus oikeudenmukaisuudesta on ehdoton ja itsessään pätevä; se ei edellytä toivon horisonttia. (Kysykää vaikka Antigonelta.) Oikeudenmukaisuuden vaatimus on pätevä alati, tässä ja nyt, oli maailmamme tuhoutumisen partaalla tai ei.\nEtiikan perustaminen toivoon on kyseenalaista. Etiikan perustaminen yhdessä-olon väistämättömyyteen on viisautta.\nEivätkä liioin elämän kauneus, hyvyys tai elinvoima katoa miksikään, vaikka ne koetaankin elämän hajoamisen hetkellä.\nTässä pisteessä olen tänään: kieltäydyn asettamasta nyt elettävänä olevien huterien hetkien valovoimaa mihinkään tuonpuoleiseen, mihinkään tulevaan parannukseen, heräämiseen tai käänteeseen kohti parempaa.\nTaistelu, kapina; niidenkin arvokkuus ja voima on niiden itsensä periksiantamattomassa ylväydessä.\nSilti, joka päivä on opittava hyväksymään se mitä ei voida hyväksyä. Meitä ympäröi ristiriita, jonka keskellä ei voi olla. Ja jossa on silti oltava.\nFilosofi Simon Critchleyn mukaan traaginen kokemus syntyy tilanteessa jossa kaikki mahdolliset toiminnan vaihtoehdot ovat kehnoja tai ristiriitaisia. Tragedia onkin Critchleylle kriisiaikojen taidemuoto; taidemuoto, jota tarvitaan ”aikojen ollessa sijoiltaan”: kun kaikki on vinksallaan, ja jotain on silti tehtävä.\nCritchleylle tragedia on myös “aikamme hätäjarru”. Osoittaessaan, kuinka altista elämä on voimille, jotka ovat hallintamme ulottumattomissa, se näyttää mikä meissä on haurasta, hidasliikkeistä ja häviävää. Traagisessa kokemuksessa itseys altistuu omalle ulkopuolelleen, subjektin radikaali riippuvaisuus toisista — niin ihmisistä kuin muistakin elollisista — tulee kohdattavaksi.\nJos jotain tavoiteltavaa on, on se tuon altistuksen opettelemisessa.\nToivo — sikäli kun tarkoitamme sillä kristillisen pelastusvarmuuden kaltaista tukeutumista tulevaan — on nykyisellään pakko menettää, jotta elämisessä olisi enää mieltä.\nSe saattaa olla taisteleva. Se saattaa olla vetäytyvä. Se voi olla heikko, tai äärimmäisen väkevä; masentunut tai mielipuolisen mielekäs. Täynnä huumaannuttavaa kauneutta tai sisuksiavääntävää surua. Se voi käydä puskutraktorien eteen makaamaan; se voi kirjoittaa antiikin kirjallisuudesta tutkielman, jonka lukee vain kourallinen ihmisiä; se voi nousta kapinaan; se voi päättää olla piittaamatta mistään; se voi muuttaa autiomökkiin; se voi jäädä kaupunkiin; se voi tahtoa itselleen vain hetkisen lepoa; se voi syödä juoda naida — tai olla ilman näitä kaikkia.\nMutta minulle se on tästä lähin ilman toivoa huomisesta. Ilman toivoa mistään tulevasta.\nJa tämän kunnolla hyväksyttyäni voin ehkä alkaa harjoitella sitä, mitä Antti Salminen ehdottaa:\n“uudisasuttaa tulevaisuuden raunioita.”\nPari viikkoa sitten istuin aamupalapöydässä nelivuotiaan poikani kanssa. Tavallista pitemmän vaitiolon jälkeen hän kysyi äkisti, selvästi asiaa pohdiskeltuaan: “kuolevatko kaikki?”\n– Kyllä kaikki kuolevat, vastasin puolihuolimattomasti puurokupin takaa.\nEpäuskon sekainen hymy levisi lapseni kasvoille. Hermostuneesti naurahtaen hän totesi, ikään kuin itseään vakuutellen: “ei, eivät kaikki kuole”. Asiaa sen kummemmin pohdiskelematta toistin vastaukseni.\nNyt poikani alkoi hätääntyä. “Ei, kyllä jotkut kuolee, mut ei kaikki”, hän sanoi, edelleen hermostuneesti nauraen.\nVasta nyt tajusin tilanteen painon. Kasvatus sisältää kaiketi lukemattomia tällaisia hetkiä — tiivistymiä, joiden ennalta-arvaamattomissa poimuissa olemassaolon perusasiat iskostuvat pieneen mieleen. Luulenpa, että niistä merkittävä osa lipuu ohitse hiljaa, vanhempien huomaamatta.\nNyt olin onneksi tapahtumien tasalla. Tajusin, että asia oli pakko kohdata koko sillä eksistentiaalisella painolla, jolla se pienen ihmisen tajuntaan oli äkkiä iskenyt.\nOtin nyt jo tyystin neuvottomaksi menneen lapsen syliini ja asetuin hänen kanssaan sohvalle istumaan. Poskille alkoivat nousta epäuskoiset kyyneleet. “Ei se ole niin, ei ole…” Kohta minua vaadittiin myöntämään, ettei kuolema ole niin ehdotonta: se ei koske kaikkia, vain joitakuita, mutta ei kaikkia — eikä etenkään äitiä, isää, mummia, pappaa…\nMielessäni pyöri kaikenlaisia pakoreittejä. Voisiko tätä periksiantamatonta totuutta jotenkin lieventää? Voisiko sen tehdä jotenkin vähemmän ehdottomaksi?\n(Mielessä ehti vilahtaa sivuajatus: onko olemassa ihmisiä, jotka tässä tilanteessa voisivat valehdella? Vaikka vain lapsen hätää lievittääkseen? Tai, vielä kiintoisammin: onko olemassa ihmisiä, jotka tässä tilanteessa voisivat sanoa, että kuolema ei ole ehdotonta — ja uskoa siihen itsekin? Niin, mitä transhumanisti sanoo omalle lapselleen?)\n– Kyllä kaikki kuolevat, mutta eivät vielä, vastasin. — Eivät vielä pitkään aikaan…\nSitten selitin pitkällisesti ja rauhassa, kuinka kaikki elävät olennot — ihmiset, linnut, sammakot, hyttyset — ennen pitkää kuolevat. Ensin ne syntyvät, ovat lapsia, sitten aikuisia, lopulta vanhuksia, ja sitten menevät pois. Kuinka kaikki elävät aikansa. Ja kuinka aina tulee uutta elämää: uusia ihmisiä, uusia lintuja, sammakkoja, hyttysiä. Kuinka tämä jatkuva kuoleminen ja syntyminen kuuluu elämään. Ja kuinka meidän omaan kuolemaamme on vielä aikaa. Että se tapahtuu vasta kun me olemme vanhoja.\nKaivoin esille 80-luvulla otetun valokuvan omista isovanhemmistani, nyt jo edesmenneistä. Kuvassa minä istun nelivuotiaana heidän välissään kesämökimme kuistilla. Katselimme poikani kanssa kuvaa pitkään, puhuimme siitä; isovanhemmista, vanhemmista, vanhenemisesta ja ajankulusta.\nJa siitä, kuinka emme kuole nyt, emme tänään. Emme vielä pitkään aikaan.\nJa kuinka me kaikki rakastamme toisiamme. Nyt. Tänään.\nNäihin vastauksiin poikani vähitellen tyytyi.\nSitten me lähdimme ulos: pyöräilemään, maauimalaan, syömään jäätelöä.\nOn 14. heinäkuuta 2019. Saan tekstin viimein valmiiksi.\nLuen sen kertaalleen läpi. Se kauhistuttaa, hävettää. En tiedä mitä siitä ajattelen. En tiedä mitä siitä ajatellaan. En tiedä uskonko siihen. En osaa enää sanoa. Se oli silti kirjoitettava.\nEn jaksa epäillä. Olkoon valmis. Valmiimmaksi en tällä kertaa tule. Pitemmälle en onnistu kulkemaan.\nTarkistan ilmakehän hiilidioksidikonsentraation. Se on 412.93 ppm. Minä synnyin marraskuussa 1984. Silloin tuo luku oli 343.10 ppm.\nEn tiedä, voinko koskaan ymmärtää näiden kahden numeron välistä etäisyyttä.\nIstun sohvalla, hiljaa. Sitten nousen kirjahyllylle.\nVuotta ennen syntymääni Samuel Beckett sai valmiiksi kenties kauneimman proosateoksensa Worstward Ho. Luen pikku kirjan pimenevässä Käpylän illassa kertaalleen läpi.\nTeksti päättyy sanoihin:\nAt bounds of boundless void. Whence no farther. Best worse no farther. Nohow less. Nohow worse. Nohow naught. Nohow on.


Seurakunnan ensi vuoden talousarvio on niukasti ylijäämäinen | Uudenkaupunginsanomat\nSeurakunnan ensi vuoden talousarvio on niukasti ylijäämäinen\n20.11.2020 | 16:16\nUudenkaupungin seurakuntakeskukseen on tänä vuonna tulossa putkiremontti.\nUudenkaupungin seurakunnan kirkkoneuvoston hyväksymä ensi vuoden talousarvio on reilut 15 000 euroa ylijäämäinen. Aiemmin syksyllä vielä näytti siltä, että ylijäämää kertyisi reilut 44 000 euroa. Yksi syy muutokseen on se, että Uudenkaupungin kaupunki ei käytä optiovuotta tilan vuokraamisesta päiväkodille seurakuntakeskuksesta. Myös henkilöstökuluihin on tullut lisäystä palkkojen korotusten, suorituslisän ja sosiaalikulujen tarkastuksessa.\nVuokratuotoissa lähdetään nyt kuitenkin siitä, että kaupunki vuokraa osan seurakuntakeskuksesta koululaisten väistötiloiksi ensi kesästä alkaen. Tämä tietäisi myös lisää myyntituloja keittiöpalveluista. Mikäli Uudenkaupungin kaupungin tavoitteleman sivistys- ja hyvinvointikeskuksen rakentaminen syystä tai toisesta vielä lykkääntyy, tai jää kokonaan toutumatta, tietää se siis ettei seurakunnan talousarvio tule pitämään.\nSeurakunnan talousarviossa kuluja lisää jonkin verran ulkoistettavat palvelut. Esimerkiksi kirkon keskusrekisteriin liittyminen maksaa 30 000 euroa ja kirkonkirjojen pidosta tulleet tuotot laskevat noin 11 000 euroa.\nOngelmia seurakunnan taloudenpidolle tuottaa myös kaupungin vanheneva ikärakenne, minkä takia Uudenkaupungin seurakunnan jäsenmäärä laskee nopeammin kuin koko maassa keskimäärin. Tämä heijastuu suoraan seurakunnan saamiin verotuloihin. Vuosina 2018–2019 Uudenkaupungin seurakunnan jäsenmäärä on vähentynyt 5,8 prosenttia. Tämän vuoden syyskuun loppuun mennessä jäsenmäärä oli laskenut 1,4 prosenttia ja jos sama vauhti jatkuu loppuvuoden ajan, on vähennys 1,9 prosenttia.\nEnsi viikolla kokoontuva seurakunnan kirkkovaltuusto antaa lopullisen hyväksyntänsä talousarviolle ja siihen liittyvälle, kolmen vuoden mittaiselle talous- ja toimintasuunnitelmalle.