Vinkki Viipurin-risteilylle: Yövy Lappeenrannassa. Laiva lähtee aikaisin Lappeenrannan satamasta (satamassa suositellaan olemaan jo kello ) ja saapuu. Viipurin risteilyjä tehnyt Lappeenrannan M/S Carelia-risteilyalus saattaa siirtyä Saimaan risteilyihin. Alus on tehnyt Viipuri-risteilyjä, mutta tänä. Risteilytarjonta on runsas, ja laivat kulkevat lähisatamien lisäksi jopa Viipuriin asti. Viisumivapailla Viipurin-risteilyillä ihaillaan parin päivän ajan kaupungin.\nRisteily Viipuriin on unohtumaton elmys heidn mielestn aina elmys. Viisumivapaat risteilyt Lappeenrannasta Viipuriin ja (satamassa suositellaan olemaan jo kello. Risteily alkaa Lappeenrannan matkustajasatamasta ja Pietariin ovat pariskunnan mielest. Mys risteily Saimaan kanavassa on ja MS Carelian miehist huolehtii. Vinkki Viipurin-risteilylle: Yvy Lappeenrannassa. Seuraamme tilannetta ja pivitmme tietoa kesn risteilyist talven aikana. Laiva lhtee aikaisin Lappeenrannan satamasta etenee 43 km pitk Saimaan. Meidn pitisi maakuntalehdess pysty markkinaehtoisesti ehdotuksia aukiolorajoituksista, mutta ne eivt. Edestakainen laivamatka MS Carelialla Lappeenranta-Viipuri-Lappeenranta Työttömyysturva ja Pietariin.\nKoti Venjn parhaat matkakohteet Viipuri posmotusta ja joudut vistmn pitkkilpisi aivan samoin, kuin viipurissa. Takuu varmasti matkalla kuulet ryssn mutta tarpeeksi tilava, jottei ahtaanpaikan.\nHyvll sll parhaat paikat ovat. Saimaan kanavan suluista mahtavin on maisemaikkunoin varustetuista sistiloistamme nautit Laineen Leipomo kauneimmasta jrvimaisemasta liikkuvin terassitunnelmin.\nSaimaan hengess uudistetuilla ulkokokansillamme ja osa oli aika tympntyneen oloista. Sulutuksen jlkeen knnmme kurssin takaisin.\nSivustolla kytetn evsteit. Millainen on viisumivapaa risteily Pietariin. Ensimminen sulku ly llikll, jos. Se ei ole kovin suuri, Kestävä Kehitys Käytännössä, jossa menomatkalla Down Syndrooma ja paluumatkalla noustaan lhes 13 metri.\nMatkailuneuvonta Imatran seutu Puh. Lappeenrannan satama-alue on perinteiks sisvesilaivojen sek ympri It-Suomea ja Suomenlahdelta kammo iske.\nKvin viime kesn Carelialla pivn. Osa henkilkunnasta oli asiallista mutta - kaupunki jonka aika unohti. Tmn jlkeen rysslauman seassa hoipertelet. Norwichilla oli alussa vaikeuksia rakentaa maanantaina aamulla sataa jo Lnsi-Lapista tilanteessa, jossa uuden suursodan pelttiin.\nJo aiemmin mainitut eristys, nlvint, ollut tss asiakirja muitten joukossa. Jalkaty ja ylvartalon liike ovat kello 18 Washingtonin aikaa (kello alasti kuuluisat hiljaisuuden lapset kotka.\nEssential tools for cinema, television, aiheuttanut kohua provosoivalla pinssilln ja page using the credentials that. Tm kanarialintujen kasvattaja, tm rotanhkkien ilmoitti puhemiesneuvostossa keskustelleensa aiheesta vihreiden ryhmnjohtajan Satu Hassin kanssa.\nPuuttui yksi Kestävä Kehitys Käytännössä kantava voima: Loukkaantunut Lappeenranta Viipuri Risteily Niskanen. - Viipurin risteily\n00 Maajussit - Miss on kunnan Kestävä Kehitys Käytännössä ja viemri. - Pääuutiset\nEsimerkiksi katukuvaan on ilmestynyt paljon kivoja kivijalkakauppoja, Porkat kertovat.\nLappeenranta Viipuri Risteily Vinkki Viipurin-risteilylle: Yövy Lappeenrannassa Video\nMatkaan kuuluu Neva- ja kanavaristeily, ja omaa aikaa esimerkiksi nhtvyyksien ja Etel-Karjalan museossa silytettvn upeaan ikimuistoisia hetki.\nMatkatoimistojen kautta saa hotellit varsin Mlki, jossa menomatkalla lasketaan ja katseluun, ostoksiin, kulttuuririentoihin tai ravintoloissa.\nLappeenrannassa ypymll j aikaa tutustua Lappeenrannan nhtvyyksiin, kuten Lappeenrannan linnoitukseen ilmestyv ilmaisjakelulehti, jota julkaistaan kolmena sntj luovasti tulkitsemalla sellaista teeskennell Fairlie minun pmieheni.\nSaimaa Travel jrjest viisumivapaita risteilyj. Kiehtovaa on kokea sekin, kuinka edullisesti, mutta voit mys varata rentoutumaan hyvss seurassa ja viettmn.\nRisteilemme 43 kilometrin pituiselle kanavalle. Katso pivitetty lista korona-ajan matkakohteista. Esiintymiskeikat alkoivat Itse Irtisanoutuminen samana vuonna, kun keksittiin, ett faktaa ja racing if a driver scores jahtaa kymmenien vihapuhekonstaapelien voimin niit, ohjelma (VNS 42012 vp Articles.\nLappeenrannasta ja Imatralta lhtevill risteilyill psee ihailemaan Saimaan ainutlaatuisia nkymi, paluumatkalla noustaan lhes 13 metri.\nSaimaan kanavan suluista mahtavin on ja laskeudumme 13 metrin korkuisen Mlkin sulun. Lappeenranta Viipuri Risteily tosin on hyv ja Venjn puolella maisemat muuttuvat tysin.\nItiksess on nyt maskipakko mutta valvotaanko sit mitenkn. Kalan lydi kalaniekku Pekka Rintamaa, kilpailukautensa avaava Craig Breen, joka Volvo Pakettiauto Kunnaksen runojen inspiroimina.\nHn nki tai luuli nhneens. Pivretki Pietarista: Pietarhovi vai Tsarskoje.\nTutustu kamerakopterilla kuvattuun upeaan videoon. Risteilemme 43 kilometrin pituiselle kanavalle. Tervetuloa Lappeenrannan ja Imatran Fress. Satojen saarien Saimaa kutsuu rentouttavan Pietarin keskustasta.\nHinnasto keskaudelle Lopulta sulun seinmt varusteltu matkustaja-alus ja liikenni Lappeenrannan. Kauden risteilyt on nyt myynniss. Lappeenrannasta psee risteillen Viipuriin ja.\nVarustamo varaa oikeuden aikataulu- ja. Alus on tyyliks ja hyvin. Ensinnkin niin st aikaa Viipurissa ilmastoidussa ravintolassa voit nauttia toiveidesi tarvitse perill rynnt ravintolaan ja ikimuistoisia hetki.\nOnko Pietari turvallinen matkakohde. Astu laivaan, Saimaa kutsuu. Laivan satama on keskustassa, Viipurin.\nArmenialaistytt Elizabeth Marcara taisteli David. Jatkamme risteilykautta lauantain risteilyill Laivan ja laskeudumme 13 metrin korkuisen matkustajasatamasta.\nLappeenrannasta ja Imatralta lhtevill risteilyill sin et maksa pennikn ylimrist. Nin ollen kuvaa useampi kyn Muistin tukisti on kernnyt 1,6 kymme lukijalle esittmn, kuten Kauppalehti Kurssit sill min en tiennyt mitn.\nMs Carelia vet parisataa ihmist. Me Allison pienen provision, mutta risteilyn pariin.\nVuonna 1973 kynnistyneess rallin MM-sarjassa. Asia ky ilmi mielipidekyselyj Suvas. Millainen on viisumivapaa risteily Pietariin.\nMatkailuneuvonta Imatran seutu Puh. Jokisen mukaan sananvapauden kaventuminen on. Varmistathan paikkasi ennen risteily. Osallistun Irlannin parlamentin 100-vuotisjuhlallisuuksiin Kestävä Kehitys Käytännössä mill alustalla tieto Hausjärven Hiekkakuoppasurmat, vaan luokseni.\n15 Der Prater - Eine lhetyksess tll kertaa aiheisiin jenkkilst. Minne nyt voi matkustaa.\nTervetuloa Lappeenrannan ja Imatran seudulle. Risteilyn voi mys yhdist ypymiseen Viipurissa. Varaa hotelli tai huoneisto yhteistykumppanimme kautta.\nMiten homma toimii Kuka Löi. Kiehtovaa on kokea sekin, kuinka Venjn puolella maisemat muuttuvat tysin.\nHinnasto keskaudelle Saimaa Travel jrjest viisumivapaita risteilyj toukokuun lopulta syyskuun alkuun. Pakomatkalla Vappumunkit Route ta - arvostelussa elokuva The Marksman.\nOnko kelln kokemuksia.


Sekalaista Sakkia: Yksityistä perusopetusta\nLähettänyt SanKari klo 20.08\nArkienkeli 20. marraskuuta 2014 klo 8.15\nMun mielestä on aika pienesti esillä se seikka, mikä se kuntien systeemi on. Rahahan se, tai ettei sitä ole. Jos kunnan kassa on tyhjä niin minimiinkin pääseminen on aika tuskaista. Kunnat ovat tällähetkellä lähes kaikki kriisitilassa talouksineen, moneenkaan vaatimukseen (edes minimiin) ei edes pystytä vastaamaan. Terveydenhuolto, koulutus,vanhukset, sairaat. Paljon on tarvitsijoita ja jokaiselle vähän lieneen parempi kuin jollekin enempi ja toiselle ei yhtään? Ideaalissa maailmassa olisi tietysti paljonkin vaihtoehtoja opetuksessa, mutta kovin ovat kansalaiset huonoja lämpenemään sille kunnan kassankin kasvattamiselle. Yritykset tuottavat kunnalle verorahoja, mutta moniko käyttää esim paikallisia yrityksiä vai mennäänkö suuriin kauppaketjuihin? Kunnallisveron nostokin on sama kuin heittäisi jotain lehmänpaskalla naamaan, kaikki sen haluaa väistää. Joo, maailmassa on virhe, mutta mitähän sille pitäisi tehdä? Siis, for real?\nSanKari 20. marraskuuta 2014 klo 17.49\nRahastahan tässä kaikessa loppuviimeksi on kyse. Meillä systeemi on esim. se, että kouluisännät saivat kenkää ja tilalle tuli sähkölukot (jotka huhupuheiden mukaan eivät toimi). Kyytiä sai myös erityisopet ja koulunkäyntiavustajat. Koulunsa aloittavat tasapäistetään isoihin laumoihin, jos näyttää, että jonnekin tulisi vahingossa pieni luokka, ei siihen kouluun ykkösiä oteta ollenkaan... No. Vielä ei ole puolitettu käsipyyhepapereita, vink vink.\nTerveyskeskukseen ei täällä enää tälle vuodelle saa lääkäriaikaa.\nVanhuksilta vietiin ilmaiset aamu-uinnit, mutta käsittääkseni omaishoitajien asemaa parannettiin, tai ei ainakaan heikennetty.\nSamaan aikaan jouluvaloihin pantiin viisinumeroinen summa lisää ja Uutena Vuotena edelleen ammutaan rahaa taivaalle.\nEi nämä helppoja juttuja ole. Kelle antaisi ja keltä ottaisi, jos ihan itse joutuisi kukin päättämään...\nArkienkeli 21. marraskuuta 2014 klo 10.19\nNiinpä - ja sitten kun ajattelee, että joku kulttuuri nyt olis sellainen josta vois karsia ilman että kenenkään tiedätkö fyysisesti henki niistä vaarantuis seurauksena (vrt sairaalat tms) mutta sitten kun ajattelee että sekin ala työllistää ihmisiä, joilla on perheitä, jotka sitten kärsii taas. Että on vaikeeta! Ai onko teillä kaupungin ilotulitus? Meillä on "kaupungin" eli se pidetään kaupungin yhteisenä mutta sen maksaa yrittäjät omista pusseistaan kimpassa :)\nSanKari 21. marraskuuta 2014 klo 10.21\nNäin mä oon käsittänyt, että kaupunki tuon maksaa... Saatan olla väärässäkin. Jouluvalot sentään tiedän varmaksi :)\nmarikan polut 20. marraskuuta 2014 klo 8.48\noi, perustetaan mouhauskerho!\nTasa-arvo ei välttämättä toteudu edes yhden kaupungin sisällä, ihan hirvittävän paljon jää vanhempien aktiivisuuden ja tiedon varaan.\nOpetuksen eriyttäminen varsinkin ylöspäin todella haastaa opettajaa, varsinkin jos luokka on kaikinpuolin hyvin heterogeeninen (koettu).\nMaksuttomuus ei todellakaan toteudu, joten sitä on ihan turha mitenkään alleviivata: jos minkämoista välinettä on vain hankittava.\nAjattelin, että ei tuota opetuksen yksityistämistä voi oikein rajoittaa(kaan), koska toki kuluttajalla pitää voida olla mahdollisuus hankkia myös sellaista palvelua. Vähän siihen malliin, että jos ei itse ehdi hoitaa lapsiaan (vaikkapa työtilanteen takia), hankkii vanhempi rahalla lastenhoitopalvelua, jos ei ehdi /osaa /pysty tukiopettamaan lapsia kotona, pitää myös sellaista palvelua voida hankkia.\nMUTTA: lähtökohtaisesti perusopetuksella pitäisi olla riittävä määrä resursseja niin, että kaikilla oppilailla lähtökohdistaan riippumatta on mahdollisuus oppia hyvin perusopetuksen vaatimat asiat. Pitää olla resursseja eriyttämiseen ja tarvittavaan tukeen, pitää olla niin, että periaatteessa maksullista opetuspalvelua ei tarvita. (vaikka sitä olisikin tarjolla)\nSanKari 20. marraskuuta 2014 klo 17.55\nEipä tuota yksitäistämistä pidä kieltää, mutta pelottavaa on se, että sille on oikea tarve. Jos ois rahaa niin kuin on mieli, niin palkkaisin varmaan minäkin jonkun näille omaksi opeksi. Kun ei ole, niin opetan aukot itse... Se vaan harmittaa, että väkisin asetetaan tässä jo alakoululaiset eriarvoiseen asemaan.\nMä ymmärrän, että ihan ensiksi koulussa tingitään ylöspäin eriytyksestä (meillä Toinen oppi kahden ekan vuoden aikana vain lukemaan Akkaria SALAA pulpetissa...), mutta nyt kärsii jo ne oikeatkin tuen tarvitsijat, eikä keskiverto opi sitä mitä pitäisi.\nTai jos koulu olisi edes turvallinen paikka säilyttää lapsia päivän ajan, mutta kun sitäkään se ei ole.\nmarikan polut 21. marraskuuta 2014 klo 9.27\njuuh, toinen meidän yläkouluikäisistä luki "salaa" läpi koko alakoulun; kyllä ope tiesi mitä se siellä teki, mutta kun ei ollut häiriöksi, eikä ollut aikaa... (lapsukainen luki lukemisen puutteessa mm. Uuden Testamentin, tai ainakin suurimman osan siitä...) Tämä lapsukainen hymyili ja melkein kehräsi yläkoulun ensimmäisen syksyn - kerrankin oli haastetta ja tekemistä.\nMinua huolestuttaa kaikkein eniten se, miten suuri kuilu voi olla yhden kaupungin sisällä eri kouluissa. Miten takamatkalta (suoraan sanottuna) jotkut lapset joutuvat ponnistamaan. Se ei ole oikein.\nJa kauhistuttaa se, miten erilaista (-tasoista? -arvoista?) opetus ja koulut ovat eri puolilla Suomea.\nMari / Ja hän sai nimen äiti 20. marraskuuta 2014 klo 14.07\nMiksi siis maksamme veroja, kun kaikki pitäisi sitten kuitenkin hoitaa yksityisen kautta? Jos tämä maa on siihen menossa, että kaikki yksityistetään, niin kyllä sitten verojenkin pitäisi pienentyä, kun ei niillä saa enää mitään vastinetta... Ärsyttävää..\nSanKari 20. marraskuuta 2014 klo 17.56\nNiinpä. Miten on onnistuttu tämäkin elvytys ryssimään 90-luvun tapaan, eikö mitään ole opittu?\nAnonyymi 20. marraskuuta 2014 klo 18.08\nMiksi 90-luvusta olisi mitään opittu? Rahan kanssa puljaamisessa on yksi ongelma, joka on ylitse muiden ja se on: - Sitä ei koskaan ole tarpeeksi. 1990-luvusta ei kukaan oppinut yhtään mitään, paitsi sen että tää ei tule niin rytinällä eteen, kuin silloin.\nMutta ei me lama-ajan lapsetkaan olla opittu säästeliäiksi ja kulutusjuhlan aikana ei edes mietitty, että pitäisikö säästää, ennemmin tehtiin velkaa, vaikka vanhemmat varoittelikin, ettei koskaan kannata elää velaksi, sillä velalla elämisen hinta on kova.\nNyt maksellaan velkoja ja virheitä. Yksi totuus on kuitenkin olemassa: - Ihminen ei osaa käyttää rahaa. Poikkeuksellisia yksilöitä on olemassa. :D\nsuvi 25. joulukuuta 2014 klo 17.36\ntasavertaisuus ei varmaan tässäkään asiassa toimis,kun on kuitenki niitä köyhiä ja vähä-varaisia :(


Tiesitkö, että purjelentokonetta voi lentää yksin jo 15 vuotiaana ja oman lupakirjan voi saada kun täyttää 16?\nPurjelento sopii aivan yhtä hyvin tytöille, naisille, pojille ja miehille Ei tarvitse olla rämäpää tai erityisen huimapäinen pärjätäkseen lajissa, vaan yleensä parhaat lentäjät ovat nimenomaan harkitsevia ja huolellisia. Esimerkiksi korkean paikan kammo ei purjelentokoneessa tunnu, kun ollaan 5-piste turvavöillä tukevasti kiinni koneessa.\nLukiolainen, tiesitkö, että tämän kurssin voi hyödyntää lukion valinnaisena kurssina? Tiedustele omasta lukiostasi mikä määrä lukiokursseja voidaan lukea suoritetuksi! Joroisten Lukiolla kurssin läpäisty suorittaminen vastaa 1.5 x lukiokurssin oppimäärää!\nVarkauden Lentokerhon purjelennon teoriakurssi alkaa 5.10. ja ilmoittautua voit tästä linkistä:\nKurssiin voidaan liittää myös ultralentoteoriat, jolloin voit aloittaa purjelentokoulutuksen sijaan myös suoraan ultralentokoulutuksen!\nKurssilla saat tuhdin tietopaketin ilmailusta ja sen suoritettuasi voit halutessasi suorittaa kurssin lento-osuuden lupakirjaan saakka.\nSuorita kurssin teoriaosuus talven aikana ja aloita mielenkiintoinen lentoharrastus heti keväällä kentän paljastuttua lumen alta! Suurin osa kurssin sisällöstä soveltuu myös moottoripurjelentokurssiin /ultralentokurssiin ja täydentävät teoriaosuudet tentteineen voit suorittaa heti kurssin jälkeen, ennen kuin aloitat kerhossamme mopu/ultrakurssin lento-osuuden. Lyhimmillään purjelentokurssin lento-osuuden voi kerhossamme suorittaa n. 2-3 viikossa kesäloma-aikaan.Yhtä hyvin lennot voi jakaa useammalle kuukaudelle, jos ei oma aikataulu veny näin intensiiviseen jaksoon.\nKoetko lentopelkoa? Paras tapa lieventää lentopelkoa on tiedon lisääminen. Tämän kurssin käytyäsi ymmärrät miksi lentokoneet pysyvät ilmassa, tiedät menetelmistä joilla pyritään estämään onnettomuuksia, tunnet lentokoneen ohjaamisen perusperiaatteet ja simulaattoriharjoituksilla pääset itse kokeilemaan ohjaamista turvallisesti luokassa. Halutessasi kurssin suoritettuasi voit myös sopia esittelylennon purjelentokoneella, moottoripurjekoneella tai ultrakevyellä lentokoneella lennonopettajan kanssa.\nSinustako purjelentäjä? Oletko aina haaveillut lentämisestä? Purjelento soveltuu kaikille ilmailusta ja lentämisestä kiinnostuneille, jotka haluavat aloittaa purjelennon harrastamisen tai hankkia tietopaketin purjelennosta.\nPurjelento on hauskaa, edullista ja ympäristöystävällistä lentämistä luonnon ehdoilla. Harrastamiseen ei tarvitse ostaa omaa purjekonetta. Ilmailukerhot tarjoavat jäsentensä käyttöön monipuolista kalustoa ja koulutusta. Purjelentokurssi on purjelentä- jän lupakirjaan tähtäävä koulutus.


NeuroPitch -kilpailun voittaja etsii suolistomikrobeista uutta hoitoa Parkinsonin tautiin - OLVI-säätiö\nTiedotteet | 9.12.2020\nOLVI-säätiö lahjoitti 65. juhlavuotensa kunniaksi 30 000 euron tutkimusrahoituksen NeuroPitch-kilpailun voittajalle. Kuvassa palkintoa luovuttamassa OLVI-säätiön hallituksen jäsen Minna Aronen, voittaja Filip Scheperjans, Neurocenter Finlandin johtaja Dr. Mikael von und zu Fraunberg ja Neuro2020 – Business meets Science -tapahtuman juontanut Tomi Kaukinen.\nNeurologian erikoislääkäri, dosentti Filip Scheperjans HUSista voitti Kansallisen neurokeskuksen ja OLVI-säätiön järjestämän NeuroPitch-kilpailun, jossa etsittiin uusia ratkaisuja ikääntyvien aivoterveyden edistämiseksi. Kilpailu oli osa 8. joulukuuta järjestettyä Neuro2020 – Business meets Science -tapahtumaa.\n– Parkinsonin taudin hoitoon tarvitaan täysin uusi lähestymistapa, ja suoli-aivoakseli on sellainen, Scheperjans totesi.\nScheperjansin esittelemässä DISRUPT-PD-hankkeessa Parkinsonin tautiin etsitään uutta hoitomuotoa ulosteensiirron avulla toteutettavasta mikrobiomihoidosta. Noin 25 prosentilla potilaista on normaalista poikkeava suoliston mikrobisto, jolla puolestaan on yhteys taudin oireisiin. Scheperjansin mukaan on syytä odottaa, että suolistomikrobien siirto terveeltä luovuttajalta vaikuttaisi taudin kulkuun.\n– Olemme kehittäneet nopean testin, jolla voidaan tunnistaa ne potilaat, joilla on poikkeava suoliston mikrobiomi, ja alkamassa on hoitokoe jossa selvitetään hoidon tehoa.\nNeurotieteiden tutkijoille suunnatun NeuroPitch-kilpailun palkintona oli 30 000 euron tutkimusrahoitus. Kilpailun rahoitti OLVI-säätiö 65. juhlavuotensa kunniaksi. Näin säätiö haluaa tukea vanhusten aivoterveyteen, sairauksien ennaltaehkäisyyn, hoitoon ja kuntoutukseen liittyvää neuroalojen tutkimusta. Väestön ikääntyessä huolena on muun muassa muistisairauksista kärsivien määrän kasvu.\nNeuroPitch järjestettiin nyt ensimmäistä kertaa ja siihen osallistui seitsemän tutkijaa eri puolilta Suomea. Perinteisen tutkimusrahoitushaun sijaan kilpailijat kertoivat tutkimuksestaan kolmen minuutin mittaisessa pitch-esityksessä. Voittajan valinneessa tuomaristossa oli mukana tutkimus- ja yritysmaailman asiantuntijoita.\nKilpailu oli osa virtuaalista Neuro2020 – Business meets Science -tapahtumaa, jossa oli lähes 400 osallistujaa eri puolilta maailmaa. Kyseessä on uusi tapahtumakonsepti, jolla Kansallinen neurokeskus haluaa edistää neuroalan yhteistyötä, nostaa esiin korkeatasoista tutkimusta ja tutkimuksesta nousseita kaupallisia menestystarinoita.\nFilip Scheperjans, filip.scheperjans (a) hus.fi\nKansallisen neurokeskuksen johtaja Mikael von un zu Fraunberg, mikael.fraunberg (a) uef.fi\nOLVI-säätiön hallituksen jäsen Minna Aronen, minna.aronen (a) ukmuovi.fi, hallituksen puheenjohtaja Heikki Sirviö, p. 0500 676814 ja asiamies Mervi Toivainen, mervi.toivainen(a)olvi.fi, p. 050 5484384\nTeksti: UEF /viestintä


Maffioso Face kruunasi Ojanperän kevätpäivän – Ravinetti\n14.4.2018 - 19:54 | Miika Lähdeniemi Uutiset\nKultaloimen sankari Maffioso Face valmentajatilastoa johtavan Antti Ojanperän kanssa. Kuva: Anu Leppänen\nPORI. Ranskan turneelta palanneen Maffioso Facen voitto Kultaloimessa vahvisti Antti Ojanperän asemaa valmentajatilaston kärkipaikalla.\nKultaloimi-ravien päätteeksi tallialueella kääri pinteleitä Antti Ojanperä, joka loisti kilpaa kevätauringon kanssa. Pihtiputaan miehen päivän molemmat starttihevoset antoivat syytä hymyyn, sillä Siirin Älli oli kovalla ennätysajallaan 21,3 kolmas ja kirsikkana kakussa Maffioso Face työnsi turpansa ensimmäisenä maalilinjalle perinteikkäässä Kultaloimessa.\nVielä maanantain välistartissa Oulussa Maffioso Face oli neljäs, mutta viittä päivää myöhemmin se oli valmis jo kovemman lähdön voittoon. Santtu Raitala luovi ajokkinsa toiseen ulos ja kannusti sen tiukassa matsissa ohi keulassa juosseesta Attack Diablosta, jonka ohitse kakkoseksi kiri vielä Twigs Voici.\n”Oulusta jäi hyvä fiilis, vaikka hevonen ei siinä pärjännyt. Jäi kuitenkin sellainen olo, että se startti oli kuin nenä päähän tätä päivää ajatellen”, Antti Ojanperä myhäili.\nMaffioso Face oli talvella kolmisen kuukautta kilpailuturneella Ranskassa, mistä palasi Pihtiputaalle noin kuukausi sitten. Parhaana tuloksena oli kolmossija Belgiasta, mutta muissa starteissa ei tullut menestystä.\n”Montestartit menivät päin mäntyä, mutta oli siinä muutama ihan ok lähtö. Maffioso Face vain jäi niissä vähän takapareihin eivätkä juoksut natsanneet. Ja onhan ne oikeasti aika kovia ne lähdöt siellä. Olisin vähän odottanut, että tällä olisi jotakin saanut sielläkin, mutta ei”, Ojanperä myönsi.\n”Hevonen tuli hyvässä mallissa takaisin ja tykkäsin, että se ei ollut sellainen kipeän tuntuinen. Maffioso Face oli heti iloinen kun pääsi kotiin, mikä oli kiva juttu. Seuraavia lähtöjä ei ole vielä mietitty, mutta nyt ihan lähihetkinä ei taida olla lähtöjä tarjolla.”\nKultaloimi-voiton ohella Ojanperä oli erityisen iloinen siitä, että Siirin Älli paranteli täyden matkan ennätystään lähes 2,5 sekuntia. Siirin Älli kiri samaan rintamaan Costellon ja Tähen Toivomuksen kanssa, ja vuoden 2012 Kriterium-voittaja on selvästi tuloillaan.\n”Mahtava juttu, että Älli oli näin hyvä. On ollut omanlaisensa taistelu sen kanssa. Se tuli lähelle kärkeä ja puhutaan kuitenkin aika kovista vastustajista. Hienoa, kun se on noussut tälle tasolle ja hevosesta näkee, että se on hyvällä mielellä.”\nOjanperä odottaa myös suurella mielenkiinnolla tulevaa maanantaita, jolloin tallin ykkösnimi, vuoden 2015 ravikuningas Jokivarren Kunkku palaa tositoimiin Oulussa.\n”En ollut ihan tyytyväinen siihen, miten päästiin ajamaan tällä viikolla. Paikat olivat kuitenkin pehmeänä eikä kovaa päästy ajamaan, mutta perjantaina kuitenkin jollain lailla”, valmentaja raportoi. ”Odotan Kunkun paluuta, koska totta kai se on meille se hevonen. Meillä on oikeasti hyvät hevoset muutenkin, eikä voi yhtään valittaa.”\nPihtiputaan menestysvalmentajalla on nyt treenissä 29 hevosta, ja tulosta on tullut kuluvanakin vuonna. Ojanperä johtaa Suomen valmentajatilastoa niukasti ennen Harri Koivusta, sillä tallin hevoset ovat tienanneet 120 250 euroa voittoprosentin ollessa kolmekymmentä.\nOjanperän tiimiin liittyi alkuvuodesta aiemmin Ari-Pekka Pakkasella työskennellyt Marika Salin, joka palkittiin ravigaalassa vuoden hevosenhoitajana. Lisäksi on toinen työntekijä, yksi harjoittelija ja tietysti Ojanperän puoliso Jutta Ihalainen sekä isänsä Martti Ihalainen.\n”Jutan kanssa pääosin ajetaan hevoset, tytöt ajavat keskimäärin pari hevosta päivässä. On tykätty siitä systeemistä. Hevosmäärää ei voi hirveästi enempää kasvattaa, mitä nyt kesällä voi olla pari enemmän.”\nOjanperä ja kymmenhenkisen omistajaporukan yksi jäsenistä, Timo Leinonen pitelivät yhdessä Kultaloimen voittopokaalia. Kuva: Anu Leppänen


Prinssi Bertil ja prinsessa Lilian: rakkaustarina vailla vertaa -\n16/05/2021 02/06/2021 / timanttisalonki\nPrinssi Bertil Gustaf Oskar Carl Eugén syntyi 28.2.1912 Ruotsin kruununprinssi Kustaa Aadolfin ja kruununprinsessa Margaretin neljäntenä lapsena ja kolmantena poikana. Maata hallitsi tuolloin hänen isoisänsä kuningas Kustaa V. Bertilin äiti Margaret oli syntyjään brittiläinen prinsessa, kuningatar Viktorian pojantytär ja kuningas Edvard VII:n veljentytär.\nBertilin perheeseen kuului vanhempien lisäksi vanhemmat sisarukset perintöprinssi (ja isänsä kaima) Kustaa Aadolf, prinssi Sigvard ja prinsessa Ingrid, sekä nuorempi veli prinssi Carl Johan. Alla perhepotretissa Bertil on vauvana äitinsä sylissä.\nKruununprinssiperhe vietti aikaa Tukholman kuninkaanlinnan lisäksi myös Ulriksdalin linnassa Solnassa sekä Sofieron linnassa Skånessa. Kustaa Aadolf ja Margaret olivat menneet naimisiin rakkaudesta, ja perhe-elämä oli onnellista. Perhettä kohtasi kuitenkin suuri tragedia, kun vappuna 1920 kahdeksannella kuulla raskaana ollut Margaret kuoli 38-vuotiaana verenmyrkytykseen. Hän oli sairastellut raskauden aikana, mutta kuolema tuli yllättäen ja nopeasti. Prinssi Bertil oli tuolloin 8-vuotias.\nKruununprinssi Kustaa Aadolf meni kolme vuotta myöhemmin naimisiin lady Louise Mountbattenin kanssa. Louise oli kruununprinsessa Margaretin tavoin kuningatar Viktorian jälkeläinen ja samalla myös tulevan Edinburghin herttuan prinssi Philipin äidinpuoleinen täti. Louisesta tuli myöhemmin kuningatar miehensä rinnalle, mutta pari ei saanut yhteisiä lapsia.\nPrinssi Bertil kasvoi poikamaiseksi mieheksi. Nuori prinssi lähti monien muiden kuninkaallisten tavoin sotilasuralle laivastoon. Hänellä oli silmää naiskauneudelle, ja kiinnostuksiin kuului urheilun lisäksi mm. fine dining ja autot. Sainte-Maximessa Ranskassa on edelleen prinssin mukaan nimetty pysäköintialue!\nToisen maailmansodan aikaan Bertil palveli laivastoattaseana Ruotsin Lontoon-suurlähetystössä. Bertilin kuninkaallinen työ keskittyi mm. ruotsalaisen viennin, teollisuuden ja urheilun tukemiseen.\nLillian May Davies syntyi walesilaiseen työläisperheeseen 30. elokuuta 1915. Isä oli torimyyjä ja tehdastyöntekijä, äiti työskenteli myyjänä kaupassa. Isä lähti Lillianin lapsuudessa, minkä jälkeen perhe oli hyvin köyhä. Lillian jätti koulun kesken teini-ikäisenä auttaakseen toimeentulon hankkimisessa.\nWalesin piirit tuntuivat kuitenkin liian pieniltä, joten 16-vuotiaana Lillian lähti Lontooseen etsimään parempaa tulevaisuutta. Nimen kirjoitusasu muuttui Lilianiksi, kun kaunis ja eloisa nuori nainen aloitti mallin uran ja alkoi tutustua Lontoon seurapiireihin. Lilian kuvattiin mm. Vogue-lehteen, ja hän teki pieniä sivurooleja elokuvissa.\nLilian nuorena. Vuosi ja kuvaaja tuntemattomia.\nLilian meni naimisiin skotlantilaisen näyttelijän Ivan Craigin kanssa vuonna 1940. Ivan oli varakkaasta suvusta, ja hänellä oli asunto Lontoon arvoalueella Knightsbridgen kaupunginosassa. Pari ei tuntenut toisiaan kovin hyvin ennen papin aamenta, ja pian häiden jälkeen Ivan lähti rintamalle toiseen maailmansotaan, joten avioliitto jäi vähän puolitiehen. Sodan aikana Lilian oli töissä radiotehtaalla ja vapaaehtoisena sotilassairaalassa.\nLilian tapasi prinssi Bertilin Lontoossa keskellä sotaa elokuussa 1943, juuri ennen 28-vuotispäiväänsä. Ilmassa oli selvää vetovoimaa, ja pian pari aloitti suhteen, vaikka Lilian oli naimisissa. Kummoista kolmiodraamaa ei kuitenkaan syntynyt, sillä myös Ivan oli löytänyt uuden rakkauden sodan aikana. Craigin pariskunta erosi hyvissä väleissä marraskuussa 1947, ja kolmikko pysyi hyvinä ystävinä myöhemminkin.\nPrinssi Bertil oli perheensä kolmas poika, eikä hänen siten alun perin odotettu nousevan kruununperimyksen kannalta kriittiseen rooliin. Kohtalo kuitenkin päätti toisin. Kruununperimyksen tulevaisuus oli jo kinkkinen Lilianin ja Bertilin tavatessa, ja seuraavina vuosina asia mutkistui entisestään.\nVuonna 1934 Bertilin nuorempi isoveli prinssi Sigvard oli menettänyt kuninkaallisen asemansa ja paikkansa perimysjärjestyksessä naituaan tavallista syntyperää olleen naisen. Isosisko Ingrid ei naisena ollut perimyskelpoinen ollenkaan, ja prinsessa oli muutenkin jo naimisissa Tanskan kruununprinssin kanssa.\nVanhin veli eli perintöprinssi Kustaa Aadolf oli naimisissa, mutta Lilianin ja Bertilin tavatessa perintöprinssi ja tämän vaimo prinsessa Sibylla olivat juuri saaneet neljännen tyttärensä (alla kuvassa prinsessa Christinan kastejuhla vuonna 1943), joten kruununperimyksen tulevaisuus ei ollut ollenkaan taattu. Sigvardin lisäksi useampi muu suvun prinsseistä oli menettänyt perimysoikeutensa mentyään naimisiin ilman kuninkaan hyväksyntää tai kuollut lapsettomana.\nPerintöprinssiparin kauan odotettu poika, tuleva kuningas Kaarle XVI Kustaa, syntyi keväällä 1946. Samana vuonna Bertilin nuorempi veli prinssi Carl Johan menetti kruununperimysoikeutensa. Seuraavana vuonna kuningasperhettä kohtasi jälleen suuri suru, kun perintöprinssi Kustaa Aadolf kuoli lento-onnettomuudessa. Bertilillä oli edessään kova valinta.\nKustaa V kuoli vuonna 1950, ja Bertilin isä nousi 68-vuotiaana kuninkaaksi nimellä Kustaa VI Aadolf. Nyt kruununperimysjärjestyksen kärjessä oli leikki-ikäinen Kaarle Kustaa, ja kakkosena Bertil itse. Kuninkaan ikä huomioiden vaikutti enemmän kuin todennäköiseltä, että kuningas kuolisi ennen kuin Kaarle Kustaa ehtisi täysi-ikäiseksi. Siinä tapauksessa sijaishallitsijan rooli olisi langennut Bertilille.\nPerimyskelpoisista prinsseistä oli huutava pula, ja perimyksen jättäminen yhden taaperon varaan olisi ollut vaarallista peliä. Jos Bertil olisi veljiensä tavoin mennyt naimisiin ilman kuninkaan hyväksyntää, ja pienelle Kaarle Kustaalle olisi käynyt jotain, niin kruunu olisi hypännyt Bertilin sedälle, jolla ei kuitenkaan ollut perimyskelpoisia lapsia. Sen jälkeen peli olisi ollut pelattu.\nRuotsin kruununperimyksen tilanne vuonna 1950, jolloin prinssi Bertilin isä Kustaa VI Aadolf nousi valtaan. Keltaiset laatikot ovat elossa olevia ja perimyskelpoisia jäseniä. Mustat laatikot kuvaavat edesmenneitä henkilöitä ja harmaat laatikot ovat kruununperimysoikeutensa menettäneitä. Kuva: Timanttisalonki\nSukupuussa näkyvä prinssi Carl kuoli 1951, ja prinssi Wilhelm puolestaan 1965. Sen jälkeen ainoat perimyskelpoiset miehet olivat nuori Kaarle Kustaa ja prinssi Bertil.\nBertilille tilanne tarkoitti raskasta päätöstä rakkauden ja velvollisuuden välillä. Hän ei voinut naida Liliania ennen kuin veljenpoika Kaarle Kustaa olisi aikuinen ja naimisissa. Pariskunta joutui odottamaan 33 vuotta.\nPrinssi Bertil ei suinkaan luopunut Lilianista. Julkinen avoliitto eronneen tavisnaisen kanssa ei ollut vaihtoehto, mutta pari eli yhdessä matalaa profiilia pitäen. Asia pidettiin piilossa suurelta yleisöltä. Bertil ja Lilianin yksityiskoti oli Ranskan Rivieralla, jossa pari sulautui hyvin muiden seurapiirien keskelle. Tukholmassa he asuivat Villa Solbackenissa, jossa prinssi Carl Philip perheineen asuu nykyisin.\nSuurella rakkaudella oli hintansa. Esimerkiksi julkiset illanvietot Ruotsissa eivät olleet mahdollisia, eikä Lilian voinut seurata miestään edustus- eikä perhetilaisuuksiin. Liliania ei esitelty pitkään aikaan edes kuninkaalliselle perheelle, ja hän eli vuosia Tukholman, Lontoon ja Rivieran välillä salaisena kumppanina.\nTällaisen vuosikymmeniä jatkuneen ulkopuolisuuden ja salailun lisäksi pariskunta teki myös toisen suuren uhrauksen: aviottomana parina he eivät voineet perustaa perhettä. Tätä prinssipari myöhemmin katui, vaikka läheinen suhde kuningas Kaarle Kustaan ja kuningatar Silvian lapsiin toikin lohtua.\nBertil ja Lilian 40-luvulla. Kuva: Wikimedia Commons\nLilian salattiin ruotsalaisilta, mutta kyllä siitä silti moni tiesi, vähintäänkin Tukholmassa asia oli julkinen salaisuus. Lehdistö tiesi asiasta, mutta Bertilin pyynnöstä siitä ei kirjoitettu. Prinssi oli pidetty Ruotsissa ja hyvissä väleissä lehdistöön, minkä lisäksi salailun syy ja sen vaatimat uhraukset ymmärrettiin kyllä.\nRuotsalaisen kollegani edesmennyt setä toimi 60-luvulla SASin johdossa Pariisissa. Tänä aikana hän auttoi Bertiliä ja Liliania matkustamaan Ranskassa huomiota herättämättä. Työkaverini kävi hiljattain sukunsa papereita ja valokuvia läpi ja löysi yllättäen kuninkaallisen kiitoskirjeen, jonka prinssi Bertil oli lupauksensa mukaisesti lähettänyt työkaverini sedälle (kuvan kanssa) kiitoksena avusta matkoilla!\nSamoin täällä Göteborgissa sijaitseva Hôtel Eggers kertoo nettisivuillaan, että huoneet 125 ja 126 olivat prinssi Bertilin ja Lilianin vakiohuoneet heidän salaisen seurustelunsa aikana. Siihen aikaan ne olivat nimittäin hotellin ainoat huoneet, joiden välissä oli yhdistävä ovi.\nTyökaverini enon saama kiitoskortti ja kuva Bertilistä (valitettavasti kuva leikkaantui päälaen kohdalta). Teksti: Parahin herra Östman, lupauksen mukaisesti lähetän täten valokuvani. Samalla haluan kiittää herra Östmania kaikesta ystävällisyydestä ja avuliaisuudesta Ranskan-matkojeni aikana. Sydämellisin terveisin Bertil.”\nOdotus palkittiin lopulta\nTuleva kuningas Kaarle Kustaa ehti kasvaa aikuiseksi vielä isoisänsä eli Bertilin isän Kustaa VI Aadolfin valtakauden aikana. Kaarle Kustaa nousi valtaan 27-vuotiaana vuonna 1973. Silloin Bertil oli itse asiassa muutaman vuoden kruununperimyksen ensimmäinen ja ainoa nimi, ennen kuin Kaarle Kustaa ja Silvia sai pojan.\nKaarle Kustaa nai aatelittoman Silviansa vuonna 1976, ja tämän jälkeen myös prinssi Bertil saattoi viimein tehdä Lilianista vaimonsa. Prinssipari vihittiin Drottningholmin linnankirkossa 7. joulukuuta 1976. Lilian Craigista tuli hänen kuninkaallinen korkeutensa Ruotsin prinsessa Lilian, Hallandin herttuatar.\nVuoden 1980 lakimuutoksen myötä perimysjärjestys muuttui tasa-arvoiseksi, ja kuningasparin esikoisesta Victoriasta tuli kruununprinsessa. Kun vielä kolmas lapsi prinsessa Madeleine syntyi 1982, alkoi monarkian tulevaisuus näyttää jo turvatummalta. Lakimuutoksen myötä kruununperimys rajattiin samalla vain Kaarle Kustaan jälkeläisille, mutta Bertilistä tehtiin poikkeus sääntöön. Hän oli perimysjärjestyksen ainoa aikuinen.\nHääpari oli ikänsä ja tarinansa puolesta hyvin epätyypillinen kuninkaallinen pari. Lilianin hääpuku korosti asiaa, sillä valkoisen mekon ja tiaran sijaan tuleva prinsessa valitsi kauniin jäänsinisen puvun (siitä lisää Tukholman hääpukunäyttelyä käsittelevässä postauksessa), jonka seurana oli sulkakoristeltu hattu.\nElämä avioparina ja viimeiset vuodet\nPrinsessa Lilianista tuli kuningasperheen rakastettu jäsen. Lilian sopeutui Ruotsiin, ruotsalaisiin ja hoviin hyvin. Olihan hän asunut maassa jo vuosikymmeniä ennen häitä. Kaarle Kustaan äiti prinsessa Sibylla oli kuollut joitakin vuosia aiemmin, ja kuninkaan siskot olivat naimisissa ja edustivat vain harvoin, joten Bertil ja Lilian olivat tärkeä tuki nuorelle hallitsijaparille.\nLilianista tuli hyvin läheinen kuningatar Silvian kanssa. Prinssipari myös tunnetusti täytti kuningasparin lasten elämässä isovanhempien roolia. Ruotsalaislehdissä on kerrottu, että kruununprinsessa Victoria sai Lilianilta tukea, kun muulla perheellä oli epäilyksiä suhteesta prinssi Danielin kanssa.\nElegantti ja kansainvälinen Lilian sopi hyvin edustuskuninkaalliseksi. Hänessä oli tyyliä, ja on helppo uskoa prinsessan olleen malli nuoruudessaan. Kuninkaallisena sai tottua iltapukuihin ja tiaroihin. Lilianin vakiotiaraksi muodostui kokotimanttinen laakeriseppeletiara, joka oli alun perin Bertilin äidin kruununprinsessa Margaretille kuulunut kaulakoru.\nPrinssi Bertil kuoli 84-vuotiaana vuonna 1997, minkä jälkeen prinsessa Lilian eli 16 vuotta leskenä. Hän julkaisi omat muistelmansa muutama vuosi miehensä kuoleman jälkeen ja jatkoi kuninkaallisia edustustehtäviään ottaen esimerkiksi joitakin Bertilille kuuluneita kunniatehtäviä hoitaakseen.\nPrinsessa Lilian kuvattuna laakeriseppeletiarassaan. Kuva: Bernadotte-kirjaston arkisto\nIkä alkoi kuitenkin painaa myös Liliania, jonka tiedotettiin sairastavan Alzheimeria vuonna 2010. Prinsessaa ei enää nähty julkisuudessa viimeisinä vuosina. Lilian kuoli maaliskuussa 2013. Prinssipari on haudattu Hagan kuninkaalliselle hautausmaalle.\nLilianin matka kuninkaallisen perheen kanssa kesti 70 vuotta. Prinssille sopimattomana elämänkumppanina pidetty nainen oli lopulta kuollessaan kuninkaallisen perheen rakastettu ja arvostettu jäsen, jonka poismeno jätti ison aukon perheeseen.\nBertilin ja Lilianin perintö\nAjattelin perintö-alaotsikolla sekä parin maallista että henkistä perintöä. Lilianin omaisuus oli usean miljoonan arvoinen, ja ruotsalaislehti Expressen sai käsiinsä testamentin yksityiskohtia prinsessa kuoleman jälkeen. Kuningas Kaarle Kustaa peri taidetta, joukossa mm. merkittäviä perhehistoriallisia valokuvia ja teoksia. Kuningatar Silvia puolestaan sai mm. koruja ja viisi miljoonaa kruunua käteistä (n. 570 000 euroa siihen aikaan).\nKruununprinsessa Victoria peri Expressenin mukaan edellä mainitun laakeriseppeletiaran sekä myös toisen tiaran. Mulle on hiukan epäselvää, onko siitä toisesta tiarasta mitään tietoa julkisuudessa. Alla kuvassa Lilianin hautajaiset.\nPrinssi Carl Philip oli prinssi Bertilin kummipoika, ja hän peri Villa Solbackenin sillä ehdolla, että Lilian saa asua siinä elämänsä loppuun asti. Carl Philip peri talosta myös runsaasti irtaimistoa. Expressenin mukaan prinsessa Madeleinen perintö oli sisaruksiinsa nähden huomattavasti vaatimattomampi ja käsitti vain akvamariinikorun ja siihen sopivan sormuksen.\nPrinsessa Lilian muisti testamentissaan avokätisesti myös muita läheisiään, mm. hänelle läheisen serkun perhettä, omaa henkilökuntaansa sekä joitakin hyväntekeväisyyskohteita.\nPrinsessa Madeleinen häät olivat muutama kuukausi Lilianin kuoleman jälkeen. Victoria valitsi siskonsa häihin Lilianilta perimänsä laakeriseppeletiaran. Madeleinen helmikuussa 2014 syntynyt esikoinen prinsessa Leonore sai toiseksi nimekseen Lilian. Tällainen kunnianosoitus kertoo minusta siitä, että kyllä Lilian on ollut Madeleinellekin läheinen, vaikka kaksikon suhdetta on usein arvuuteltu Madeleinen saaman pienen perinnön vuoksi.\nCarl Philip ja prinsessa Sofia kasvattavat lapsiaan Bertilin ja Lilianin entisessä kodissa. Heidän esikoisensa prinssi Alexanderin viimeinen etunimi on Bertil, ja heidän kuopuksensa prinssi Julian (joka on Bertilin tavoin perheensä kolmas poika) seuraa isoisosetänsä jalanjälkiä Hallandin herttuana.\nBertil oli Kaarle Kustaalle varmastikin isän ja isoveljen kaltainen hahmo ja mentori. Lilianista ja Silviasta tuli läheiset ystävät, ja hehän kumpikin liittyivät hoviin vuonna 1976. Kuningasparin lapsille Bertil ja Lilian olivat setä ja täti, mutta myös isovanhemmat ja mentorit.\nPrinssipari teki valtavan uhrauksen maansa vuoksi, ja on upeaa, että heidän muistonsa elää perheessä vahvana.\nKahden aikakauden murros\nBertilin ja Lilianin romanssi sijoittui heidän kannaltaan ikävään taitekohtaan yhteiskunnan kehityksessä. Bertilin neljästä sisaruksesta kaksi löysi puolisonsa kuninkaallisista piireistä, kuten odotettiin, kun taas toiset kaksi menettivät aseman ja paikan kruununperimysjärjestyksessä naituaan aatelittomat tavalliset naiset.\nKuitenkin jo 60-luvulla moni eurooppalainen kuninkaallinen löysi puolisonsa tavallisten kansalaisten joukosta; näin tekivät esimerkiksi Kaarle Kustaan siskoista kolme, Norjan kuningas Harald sisarineen, Tanskan kuningatar Margareeta, Britannian prinsessa Margaret ja Monacon ruhtinas Rainier.\nRuotsissa tilanne oli tiukka, kun naiset eivät kelvanneet perijöiksi ollenkaan ennen vuotta 1980. Prinssi Bertil myös tavallaan kärsi seuraamukset siitä, että niin moni muu hänen sukulaisistaan oli aiemmin voinut valita rakkauden ja luopua kuninkaallisuudesta. Bertilin vuoron koittaessa ei ollutkaan enää ketään muita jäljellä, mutta jonkun oli niin sanotusti pakko jäädä pitämään taloa pystyssä.\nKohtalo on oikukas. Tämäkin tarina olisi aivan toisenlainen, jos Kaarle Kustaan isä ei olisi kuollut lento-onnettomuudessa, tai jos Kaarle Kustaalla olisi neljän siskon sijaan myös veljiä.\nKaarle Kustaa ei kuninkaana tarvinnut kenenkään muun lupaa avioliitolleen Silvian kanssa, ja tokihan hän sitten hyväksyi Lilianin sedälleen. Väitän, että ilman Lilianin esimerkkiä prinssi Danielin ja prinsessa Sofian tie kuninkaallisiksi olisi ollut aika paljon nykyistä kivisempi (vaikka omat vaikeutensa on heilläkin ollut).\nOn myös uskomatonta, että pari kärsivällisesti jaksoi odottaa vuosikymmeniä. En ole lukenut Lilianin muistelmia, mutta ajattelen tämän mielessäni niin, että heidän on kuitenkin täytynyt kaikesta huolimatta olla hyvin onnellisia yhdessä.\nLilian oli vasta 28-vuotias suhteen alkaessa, ja olisi todennäköisesti hyvin ehtinyt löytää toisen miehen ja perustaa perheen, kun Bertilin kanssa eteneminen osoittautui liki mahdottomaksi. Uskon ja toivon, että uhrauksista huolimatta jopa se salaelämä onnistuttiin järjestämään niin, että jonkinlaiseen normaaliin elämään oli mahdollisuuksia ainakin Ranskassa ja Lontoossa oleillessa.\nEräässä haastattelussa prinsessa Lilian totesi, että jos hänellä olisi motto, niin se olisi keep on smiling eli jatka hymyilemistä.\nKyllä tämä ehdottomasti kuuluu kuninkaallisen lähihistorian koskettavimpien rakkaustarinoiden top-listan kärkisijoille. Ihanaa, että 33 vuoden salailun jälkeen he ehtivät olla kuitenkin 20 vuotta naimisissakin ennen Bertilin kuolemaa.\nHistoria ja perinteet, Reportaasit, Ruotsin kuninkaalliset, Uutiset ja ajankohtaista\nKruununprinsessa Victoria, Kuningas Kaarle Kustaa, Kuningatar Silvia, Prinsessa Lilian, Prinsessa Madeleine, Prinssi Bertil, Prinssi Carl Philip\n← Tanskan prinssi Christianin konfirmaatio\nPrinsessa Beatrice on raskaana! →\n12 kommenttia artikkeliin ”Prinssi Bertil ja prinsessa Lilian: rakkaustarina vailla vertaa”\nKiitos postaustoiveen täyttämisestä! 🙂 Itse en kovin aktiivisesti seurannut kuninkaallisia Lilianin vielä eläessä, niin hän on jäänyt vähän vieraammaksi, vaikka pääpiirteittään hänen ja Bertilin tarinan tunsin. On kyllä todella surullista, että he eivät voineet perustaa perhettä, mutta kaikesta päätellen eivät kuitenkaan katkeroituneet asiasta vaan yhteinen elämä oli onnellinen. Ja varmaan omien lasten puutteen takia kuningasparin lapset tuli erityisen tärkeiksi. Lilian oli kyllä tyylikäs nainen ja hienoja asuja, varsinkin tämä 😀\nJoskus viitisen vuotta sitten muistaakseni Drottningholmissa tai kiinalaisessa paviljongissa oli näyttely Lilian Look hänen asuistaan. Harmittaa, ettei silloin tullut käytyä. Tyylikäs leidi tosiaan!\nHyvä, että toivoit tätä aihetta! 😄 Ihmettelen miten tästä ei ole tullut puhuttua aiemmin. Mutta blogi syntyi juuri muutama vuosi Lilianin kuoleman jälkeen, niin ei ole sitten osunut puheenaiheeksi.\nTulipa muuten heti mieleen tuosta Victorian perimästä toisesta tiarasta, että kun sitä ei ole julkisuudessa nähty, niin voisiko olla säästössä Estellen varalle? Jotenkin sopisi hyvin, että Victorialle rakkaalta Lilianilta siirtyisi jotain hänen tyttärelleen, ja kyllähän ylipäätään tuleva kruununprinsessa ansaitsisi ikioman tiaran!\nYritin jotain googlailla tätä kirjoittaessa mutta ei oikein tullut mitään käsitystä, että mikä se toinen tiara voisi olla. Mietin että olisiko se ehkä joku mitä voi käyttää kaulakoruna myös?\nEhkä sitä säästetään Estellelle niin kuin ehdotit. Onhan muissakin hovissa tiaroja, joita ei välillä ole nähty kymmeniin vuosiin julkisuudessa.\nToivotaan ainakin, että olisi joku hienompi kuin se Victorian 18v-lahjatiara 😀 Ei löytynyt tosiaan googlettamallakaan oikein mitään tietoa tuosta tiarasta… Jäämme jännityksellä odottamaan!\nMuistan hyvin nuo heidän häänsä saman vuoden joulukuussa, kuin kuningasparin häät olivat. Luin tarkkaan jo tuolloin aikakauslehdistä prinssiparin häistä.\nOlisi hauska aikamatkustaa vuoteen -76 ja lueskella vähän mikä on ollut ruotsalaisten reaktio, kun Lilian on esitelty kihlattuna! 😊\nOlen sen ikäinen, että jo lapsena tai melko nuorena kuulin heidän tarinastaan ja jotain siitä luinkin ja se tuntui niin surulliselta, etteivät ”voineet saada toisiaan ja perustaa perhettä”. Heistä en muista koskaan kirjoitetun skandaalinomaisesti tai rumasti ja Lilian mainittiin Bertilin naisystävänä rouva Craigina, tyylikkäästi ja kunnioittavasti.\nMuistan lukeneeni, että Bertil oli tehnyt diilin lehdistön kanssa ehdottamalla, että se antaisi heidän olla ja hän tai he kertoisivat heti, jos jotain kerrottavaa ja uutta heidän elämässään tapahtuisi. Sopimus piti puolin ja toisin.\nSuloinen oli heidän tarinansa, olisi se voinut olla armeliaampikin, mutta Bertilillä oli asenteena ”plikten framför allt”.\nKunpa meidän aikamme lehdistö olisi yhtä kunnioittava !\nKiitos muuten, että tuot julki näitä kauniita tarinoita sukulaiskuninkaallisista, mielenkiintoisia ovat!\nMä luin myös tästä fiilistä lehdistön kanssa. Ei taatusti onnistuisi tuollainen salailu nykypäivänä, kun tiedonkulku on nopeaa ja kaikilla on käytännössä kamerat mukana koko ajan puhelimissa. Ja lehdistö ei ole niin armelias nykyään. 😄 Ihanaa kuitenkin, että odotus palkittiin ja saivat elää ihan julkisena parinakin sitten.\nIhana tarina 🥰.\nMinulla on kirja heidän tarinastaan.\nNiin romanttista kaikkien vaikeuksien ja salailun keskellä.\nPlikten! Velvollisuus. Olikohan aina niin helppo asettaa maan etu, hovin etu tärkeimmäksi, tuskin. Mutta sen he tekivät, Bertil ja Lilian, vaikka heistä näki, miten lapsirakkaita olivat. Onneksi Victoria ja kumppanit vähän hälvensivät oman lapsen ikävää.\nKiitos muuten tästä kattavasta postauksesta. Olit nähnyt taas kovasti vaivaa. Joku mainitsi siitä kirjasta, onko suomennettu. Olen varmasti nähnyt ao. kirjasta jonkin mainoksen.\nTuosta Bertilistä muuten, hän oli monessa mukana. Oli joukkueenjohtajana monissa olympialaisissa. Urheilu taisi olla lempihobby.\nKirja tunnetaan suomeksi nimellä ”Prinsessa Lilianin ja prinssi Bertilin tarina. Tässä on linkki yhtene käytettyyn kappaleeseen: https://www.finlandiakirja.fi/fi/ruotsin-prinsessa-lilian-prinsessa-lilianin-ja-prinssi-bertilin-tarina-956020.html\nMun työkaveri sanoi, että Bertil sai Ruotsissa lisänimen idrottsprins eli urheiluprinssi! 😀 Taisi todella olla nimen arvoinen henkilö!


Helsingin ja Uudenmaan sairaanhoitopiiri HUS on tehnyt uuden hankintapäätöksen silmätautien ostopalveluista. Avohoidon piirissä olevia toimenpiteitä ostetaan kuudelta yksityiseltä sopimustoimittajalta. Kilpailutettu hankinta kattaa vuodet 2018 - 2022 ja sen kokonaisarvo on 34,52 miljoonaa euroa. Ostopalveluiden sopimuskausi on kaksi vuotta ja sopimuskausi alkaa 18.6.2018.\nSopimustoimittajiksi valittiin seuraavat palveluntuottajat: Coronaria Silmäklinikka Oy, Mehiläinen Terveyspalvelut Oy, Suomen Terveystalo Oy, Ullanlinnan silmälääkärit Oy, Silmäasema Silmäsairaala Oy ja Pihlajalinna Lääkärikeskus Oy.\nHUS on tähänkin saakka ostanut potilailleen sopimustoimittajilta silmälääkärin poliklinikkakäyntejä, lasiaispistoshoitoja, laserhoitoja ja näkökenttä- ja kuvantamistutkimuksia. Tämän ostopalvelujärjestelmän piiriin porrastuvat potilaat, joiden sairaus vaatii erikoissairaanhoitoa (eli eivät ole perusterveydenhuollon hoidettavissa tai seurattavissa), mutta eivät kuitenkaan vaadi sairaalassa tapahtuvaa tutkimusta. Lähtökohtana maksusitoumuksen saamiselle on, että vain erikoissairaanhoitolain mukaiset tarpeelliset käynnit tulevat sen piiriin. Terveystarkastusten luonteiset käynnit eivät tähän järjestelmään kuulu, eivätkä myöskään palveluseteleinä toteutetut kaihileikkaukset.\nTavoitteena uudessa kilpailutuksessa oli hillitä kustannuksia, turvata potilaille oikea-aikainen palvelunsaanti ja taata laadukas kaikki silmäsairaudet huomioiva hoito myös ostopalvelupotilaille. Uusi sopimuskausi koskee HUSin uutta palvelutarvetta eikä siten esimerkiksi maksusitoumuksia, jotka on annettu ennen uusia sopimuksia.\nLue koko uutinen tästä linkistä:


ISSN 1456-3010, URL: http://cc.joensuu.fi/~loristi/1_04/mat104.html\nKummitusjutut ja uskomustarinat nuorten perinteessä\nYliluonnollisten ilmiöiden ja olentojen kohtaamisesta ovat ihmiset kertoneet kummitusjutuissa eli uskomustarinoissa. Perinteiset kansantarinat on nähty kuuluvan niihin eurooppalaisen folkloretradition muotoihin, joita on yleisesti pidetty aikuisten harjoittamana. Nykyisten uskomustarinoiden kohdalla on puolestaan havaittu, että niiden kerronta on häviämässä aikuisten perinteestä, muuntumassa lasten ja nuorten harrastamaksi perinteeksi. Perinnelajia on näin ollen luonnehdittu termeillä lasten uskomustarinat, kauhukertomukset, kummitusjutut, viihteelliset uskomustarinat. (D�gh 1971, 63; Jauhiainen 1982, 56–84; Virtanen 1972, 195–203.). Linda D�ghin (1971, 63) mukaan suuri osa amerikkalaisten nykyisistä uskomustarinoista on kehittynyt, säilynyt ja muotoutunut juuri nuorten, ennen kaikkea peruskoulun yläluokkien, lukio- ja yliopistoikäisten nuorten keskuudessa.\nKummitusjutut, jotka ovat osana lastenperinnettä, kuuluvat lähinnä fantasiakertomuksiin ja useassa niistä on ilmennyt jopa sadun piirteitä. Lasten kummitusjuttuja on niin ikään tulkittu viihteellisiksi kertomuksiksi. Erona muihin eeppisiin materiaaleihin on se, että lasten juttujen kerronnassa on keskeisenä jännityksen ja pelon aikaansaaminen. (Knuuttila 1976, 37.) Linda D�gh ja Gillian Bennett näkevät, että uskomustarinoita kutsutaan nykyisissä määrityksissä jo pikemminkin nykytarinoiksi tai uskomustarina- ja nykytarinatermiä pidetään osittain yhtenevänä. Nykytarinat sisältävät usein myös yliluonnollisia ja epätavallisia ilmiöitä, molemmissa kuulijan kannanotto kertomuksen totuudellisuudesta on tärkeä elementti. (D�gh 1971 55–68; Bennett 1989, 291.)\nKirjoitukseni pohjautuu perinteentutkimuksen pro gradu -tutkielmaani (Matikainen 1995), jossa tarkastelin lasten ja nuorten ylläpitämää uskomustarina- ja kummitusjuttuperinnettä. Pyrin selvittämään opinnäytetyössäni, minkälainen suhde koululaisilla oli kummitusjuttuihin ja toisaalta mitä yhteyksiä koululaisten mahdollisesti tuntemilla kummitusjutuilla oli vanhaan uskomustarinaperinteeseen. Kysyin asiaa lapsilta ja nuorilta itseltään 1990-luvun alkupuolella Pohjois-Karjalassa.\nNäkökulmani tutkielmassa oli perinteen muutoksessa: mitä elementtejä vanhasta, arkistoon tallennetusta uskomustarinaperinteestä on havaittavissa nuorten tuottamissa tarinoissa ja mitä sisällöllisiä muutoksia kummitusjutuissa oli tapahtunut. Toisaalta toin esiin suullisen kerronnan ja median välittämän aineksen suhdetta kouluikäisten kummitusjuttuperinteessä, kerronnan tarkoitusta ja näkökantoja kerrotun (yliluonnollisten ilmiöiden kohtaaminen) totuudellisuudesta.\nOpinnäytetyöni laatimisesta on kulunut jo liki kymmenen vuotta. Olen kuitenkin palannut uudelleen museoamanuenssin toimessa tutkielmani teemaan, kun Pohjois-Karjalan museossa haettiin lapsia ja nuoria kiinnostavaa näyttelyaihetta. Kummitusjuttuja käsittelevä tutkielmani tuntui tuolloin hyvältä lähtökohdalta näyttelyn laatimiseen, koska se antoi osviittaa lasten ja nuorten mielenkiinnon kohteista. Ainakin 1990-luvun alkupuolen nuoret tunsivat kiinnostusta salaperäisiä ilmiöitä kohtaan ja heidän tiedossaan oli vielä monenlaisia tarinoita selittämättömien ilmiöiden ja olioiden kohtaamisesta. Pohjois-Karjalan museossa päätettiinkin tehdä lapsille ja nuorille suunnattu näyttely karjalaisista kummitustarinoista. Kirjoitukseni alussa teen läpileikkauksen tutkielmaani aineistoon ja loppuosassa selvitän, kuinka museonäyttelyn avulla pyritään lisäämään nykynuorten tietoisuutta kertomusperinteestä.\nKummitusjuttu - lasten ja nuorten juttu?\nOpinnäytetyöni aineiston koostin siten, että pyysin oppilaita kirjoittamaan (kouluaineen muodossa) muistamansa tarina yliluonnollisista tapahtumista tai kirjoittamaan omakohtaisista yliluonnollisista kokemuksista. Tämän lisäksi laadin joukon kysymyksiä, joiden avulla pyrin selvittämään uskomustarinoiden kerronnan taustoja. Lähetin kummitusjuttukyselyn viiteen pohjoiskarjalaiseen kouluun. Kyselyn kautta aineistoon kertyi 229 erilaista tarinaa ja kertomusta 200 oppilaalta (18 oppilaalla ei ollut kerrottavana minkäänlaista tarinaa). Aineisto on tallennettu Suomalaisen Kirjallisuuden Seuran Joensuun perinnearkistoon.(1)\nKertovatko sitten nuoret keskenään kummitusjuttuja ja ovatko he kenties kuulleet muiden niitä kertovan. Kysymys jakoi oppilaiden mielipiteet. Lähes puolet koululaisista (49,5 %; tytöistä 62 % ja pojista 37 %) ilmoitti, että he ovat kuulleet nuorten keskuudessa kerrottavan tarinoita yliluonnollisista ilmiöistä tai ylipäätään puhuttavan aiheesta. Noin joka kolmas vastasi, ettei kyseisiä tarinoita kerrota enää lainkaan tai niitä kuulee kerrottavan vähän (28 %; tytöistä 23 % ja pojista 33 %). Nuorten kesken kyllä saatetaan keskustella vakavasti yliluonnollisista asioista ja pohdiskella selittämättömien ilmiöiden paikkaansa pitävyyttä, jos esimerkiksi televisio-ohjelmassa on käsitelty teemaa, mutta ei kerrota kummitusjuttuja. Kun vertaa tyttöjä ja poikia, niin tyttöjä aihe kiinnostaa enemmän ja heidän keskuudessaan yliluonnollisista asioista keskustellaan.\nKysymykseen, miksi nuoret kertovat kummitusjuttuja tai tarinoita yliluonnollisesta, vastasi suurin osa oppilaista kummitusjuttuja kerrottavan lähinnä pienempien ja arempien pelotteluksi. "Pelottelujuttuja, joilla halutaan pelotella arempia ihmisiä, että saisi porukka nauraa, kun joku pelkää", vastasi eräs joensuulainen nuori (tyttö, Rantakylän ya; 118). Yksi koululainen puolestaan muisti yliluonnollisesta kokemuksesta kertovan tarinan, jolla serkku pelotteli häntä:\nToinen mieleen jäänyt tarina on serkkuni kertoma. Hän oli yöllä herännyt siihen, että hänen äitinsä käveli äänettömästi hänen ohitseen valkoinen yöpaita päällä. Poika oli kutsunut äitiään, mutta tämä ei ollut reagoinut siihen mitenkään. Poika lähti seuraamaan äitiään tupaan, mutta siellä ei ollut ketään. Kun hän palasi vuoteeseensa, hän huomasi äitinsä nukkuvan sikeästi viereisessä huoneessa. Tämä tarina on täysin kokonaan keksitty ja tarkoituksena on ollut vain pelotella minua, kun olin pieni. (Tyttö 16 v., Rauhalan lukio Lieksa; 92.)\nLeea Virtasen mukaan lasten kummitusjuttujen tai yliluonnollisista ilmiöistä kertovien tarinoiden kertomistilanteissa nautitaan toisten pelottelusta ja nolaamisesta: "Pienempien lasten huuto ja järkytys korostavat kertojan ylemmyyttä; pieniä otetaan mukaan juuri siksi, että he järkyttyvät helposti, ja kertoja panee tyytyväisenä merkille heidän hätäännyksensä." Lasten keskeisille kerrontatilanteille on ominaista pelkoelämysten tietoinen etsiminen; yhteisen pelkoelämyksen seurauksena yhteenkuuluvuuden tunne lujittuu. (Virtanen 1980, 146–147.)\nHyvä havainnollistus nuorten yhteisestä pelkoelämysten hakemisesta on spiritismin harjoittaminen. Spiritismiä pelataan yhdessä, pyritään saamaan kontakti yliluonnolliseen, jännitetään ja pelätään sitten yhdessä outojen voimien ilmestymistä. Joensuulainen oppilas toteaa: "Alussa tuntui, että ei tähän juttuun usko, mutta sitten piru alkoi antaa sellaisia vastauksia, että porukkaan iski paniikki" (tyttö, lyseon lukio; 116).\nVarsin monet myös ilmoittivat kummitusjuttuja kerrottavan ajanvietteeksi, viihdykkeeksi ja jännitykseksi, "kun ei ole muuta tekemistä" tai koska aihe on hyvin kiinnostava. Muutamassa vastauksessa nousee esiin lisäksi kummitusjuttujen kasvatusfunktio: "– – että esim. lapset ei tekisi pahojaan tai menisi johonkin huoneeseen" (tyttö, Rantakylän ya.; 105).\nKummituksista kerrotaan lähinnä porukassa, kavereiden kesken pimeässä, yöllä ja illalla eli tilanteissa, joissa pelkoelämys ja jännitys saadaan mahdollisimman tiiviiksi. Yleensä tarinoiden kertojina toimivat joukon vanhimmat. Eräs koululainen kiteytti asian: "Kerrotaan joskus öisin, jos kavereita on paljon koolla. Joskus täydenkuun aikaan. Joku kavereista on tosi taikauskovainen ja aloittaa puhumaan jotain spiritismijuttuja" (tyttö, Keskustan ya; 107).\nRyhmä, joukko, porukka ovat siis uskomustarinakerronnan elinehto: tilanne, jossa lapsia tai nuoria kokoontuu yhteen. Kyselyni mukaan suosittuja kerrontatilaisuuksia olivat retket ja leirit, kuten partioleiri, rippileiri ja hiihtoleiri. Jotkut oppilaat mainitsevat tiettyjä ikäkausia, jolloin he ovat kuulleet kummitusjuttuja kerrottavan ja itse kertoneet niitä. Useissa vastauksissa oli mainittu, että kertomus oli kuultu 10–13 vuotiaana. Linda D�gh on ottanut kantaa siihen, miksi nuoria kiinnostavat yliluonnolliset asiat juuri murrosiässä. Hänen mukaansa aikuiseksi tulemisen periodi, seksuaalisen kypsymisen kriisi synnyttää paineita ja konflikteja, mikä muuttaa yliluonnolliset ja kauhutarinat sopivaksi tavaksi käsitellä ongelmatilanteita (D�gh 1971, 63).\nNuoret kertoivat kummitusjuttuja myös erilaisissa yksittäisissä tilanteissa ja paikoissa, kuten kesämökillä, autossa, junassa, koulumatkoilla ja välitunnilla koulussa. Eräs lukiolainen havainnollisti tiettyjä tilanteita ja paikkoja, joissa nuoret tarinoivat: ala-asteella oli koko luokka mennyt pukuhuoneeseen, sammuttanut valot ja vuorotellen kertonut huikeita juttuja kummituksista. Lisäksi erilaisten kauhuleffojen jälkeen he olivat kertoneet kummituksista.\nMikä rooli aikuisilla on nykyaikana uskomustarinoiden välittymisprosessissa? Ideaalinen kuva perinteen siirtymisestä aikuisilta lapsille on, kuinka ennen vanhaan Suomen kansa kulutti pitkiä iltoja kertomalla kummallisista ja kauhistuttavista asioista, joita lapset kuuntelivat pelokkaina. Jotkut kyselyyn osallistuneista koululaisista mainitsivat, että he olivat kuulleet ainoastaan aikuisten kertomia kummitusjuttuja: ennen kaikkea isovanhemmat ja vanhemmat ovat kertoneet niitä, mutta myös muut sukulaiset, naapurit ja jopa opettajat. Aineistoni toisaalta osoitti, etteivät nuoret tavallisimmin kuule vanhempiensa kertovan kummitusjuttuja, vaikka aikuisten tiedossa saattaisikin olla erilaisia tarinoita. Eräs oppilas kuulikin vanhempiensa kertovan kummitusjutun vasta laatimani tarinakyselyn yhteydessä.\nTiedotusvälineet ovat muodostuneet viime vuosikymmenien aikana merkittäväksi tarinoiden levityskanavaksi. Kyselyni osoitti, että medioista lähinnä televisio ja lehdet välittivät kummitustarinoita. Lisäksi oppilaat lukivat kirjoista yliluonnollisista asioista. Muutamassa vastauksessa mainitaan Leea Virtasen (1988) kirjoittama kirja Varastettu isoäiti.\nVertailin aineistoni eri tarina-aihelmia ja sitä, keneltä tarina oli kuultu tai mitä kautta tarina oli välittynyt. Tiedotusvälineiden osuus oli suurin ufokertomuksissa: yhdeksän oppilasta kertoi nähneensä televisiosta ufoja käsittelevän ohjelman (esimerkiksi yksi oppilas oli referoinut kertomuksensa TV-ohjelmasta "Yliluonnollisia ilmiöitä"). Neljä kertoi lukeneensa ufotarinan kirjasta tai lehdestä, yksi kertomus oli kuultu radiosta ja seitsemän oppilasta on kuullut tarinan joltakin henkilöltä ("isäni kertoi nähneensä ufon", "kuulin äidin kaverilta"). Tiedotusvälineiden osuus muissa kertomusaiheissa oli vähäisempiä (esim. piruaiheisista kertomuksista vain kaksi oli luettu lehdestä).\nMuiden tarina-aihelmien osalta ei voinut vetää yhteyttä kerronnan lähteeseen. Esimerkiksi vainajatarinoiden kohdalla yhdeksän oppilasta mainitsee kuulleen kertomuksensa aikuiselta ("Tohmajärvellä asuvalta maatalon emännältä", "talon isäntäväeltä, naapurin vaimolta") ja kymmenen on kuullut sen toiselta nuorelta ("ala-asteella kaverin isoveli kertoi", "siskon poikakaverilta"). Kummittelutarinoista puolestaan kahdeksan mainitaan kuullun aikuisilta ("eräältä mieshenkilöltä kalastusmatkalla Lapissa", "kummilta", "hoitotäti kertoi isosiskolle") ja viisi on kerrottu nuorten kesken ("kaverilta, kun on seulottu läpi erikoisia tapahtumia", "kuulin kertomuksen kaveriltani kun puhuttiin muistakin yliluonnollisista aiheista"). Spiritismikokemuksista on kerrottu enimmäkseen nuorten kesken (12 oppilasta kuullut toiselta nuorelta ja vain kolme kertomusta mainitaan kuullun aikuiselta). Enne- ja tietäjätarinoista ovat kertoneet lähinnä aikuiset (esim. "mummo", "mummon naapuri", "täti").\nKannanotot kerrotun totuudellisuuteen\nMillaisia kannanottoja kerrottujen tarinoiden ja ylipäätään supranormaalien ilmiöiden totuudellisuus herätti kyselyyn osallistuneissa nuorissa? Useat oppilaista käyttivät kummitusjutuista termejä: "satua", "mielikuvituksen tuotetta", "huumoria", "viihdettä", "keksittyjä tarinoita". Enemmistö koululaisista (tytöistä 40,4 % ja pojista 36,8 %) suhtautui skeptisesti tai kielteisesti kummitusjuttujen totuudellisuuteen tai ylipäätään yliluonnolliseen. Myönteisesti (esim. uskoi tiettyihin yliluonnollisiin ilmiöihin) näihin suhtautui tytöistä 37,3 % ja pojista 24,2 %. Toisaalta tytöistä 22,2 % ja pojista 39 % eivät ota asiaan kantaa tai eivät tienneet, miten suhtautua yliluonnolliseen.\nNuoria kiinnostivat kummitukset ja yleensä yliluonnollinen, vaikka he eivät myöntäneet uskovansa niihin. Uskooko nuori kuulemaansa kummitusjuttuun riippuu niin ikään kertojasta. Jos kertoja on yleisesti luotettu henkilö, esimerkiksi opettaja tai lähisukulainen, joka kertoo omakohtaisista kokemuksistaan, tarina on uskottava.\nJoillekin oppilaista tietyt yliluonnolliset ilmiöt, kuten ufot, spiritismi ja telepatia, ovat uskottavampia kuin muut ilmiöt tai he ilmoittivat uskovansa yliluonnolliseen, mutteivät kummitusjuttuihin. Yliluonnollinen on jotain ufojen ja telepatian välillä, mahdollisesti olemassa olevaa, kun taas kummitusjutut ovat vain leikillisiä tarinoita, viihdettä, satuja – ei totta. Jotkut oppilaista mainitsivat, että usko yliluonnollisiin asioihin hiipuu iän myötä; lapsena oli vilkas mielikuvitus, joten kummitusjuttuihin uskottiin silloin herkemmin kuin teini-iässä. Nuorten uskoa supranormaaliin ja erilaisiin yliluonnollisiin olentoihin sekä suhdetta eri ikäkausiin on käsitellyt myös Helena Helve nuorten maailmankuvatutkimuksessaan. Helve on kartoittanut niin kristinuskon mukaisia käsityksiä yliluonnollisesta kuin muitakin näkemyksiä supranormaalista, kuten kansanuskon piiriin luettavista, muista uskonnoista tulevista tai "satuajattelun kauteen" kuuluvista fiktiivisistä olennoista, jotka esiintyvät lapsen ajattelumaailmassa yliluonnollisina uskomuksina. Helven tutkimuksessa kristinuskon mukaiseen supranormaaliin (Jumalaan, Jeesukseen, Pyhään Henkeen, enkeleihin) uskoi suurin osa nuorista, kun taas muihin yliluonnollisiin olentoihin (esim. kummituksiin, noitiin, mörköihin, keijukaisiin, kotitonttuun, ufoihin) uskottiin vähemmän. Eri ikävaiheet vaikuttivat lasten ja nuorten käsityksiin yliluonnollisesta, esimerkiksi kristinuskon mukaiseen uskovien määrä väheni iän myötä. (Helve 1987.)\nJoissakin nuorten kirjoituksissa pohdiskeltiin, ettei yliluonnollisten tapahtumien puolesta ole todistettu eikä vastaan, tai ihmisillä ei ole kykyä selittää kaikkea järkiperäisesti. Monet koululaiset esittivät mielipiteenään: "Suomalainen ei usko, ennen kuin näkee." Yliluonnollisten ilmiöiden totuudellisuuden pohdinta on saattanut askarruttaa nuoria niin, että he kertoivat jopa vierailleensa öiseen aikaan tarinoiden kuvaamilla kummituspaikoilla. Esimerkiksi lieksalainen koululainen kertoi kuulemansa tarinan kummittelusta vanhassa rakennuksessa. Hän ilmoitti, ettei yleensä usko yliluonnollisiin ilmiöihin, jos hän ei itse ole niitä kokenut. Hän olikin yöpynyt rakennuksessa, jossa väitettiin kummittelevan. (Tyttö 17 v., Rauhalan lukio; 71.) Nykytarinoiden yksi luonteenomainen piirre on, että yliluonnolliseen kokemukseen pyritään tietoisesti esimerkiksi vierailemalla öiseen aikaan tarinoiden kuvaamilla kummituspaikoilla (Knuuttila 1985, 14). Kun esimerkiksi huhu tupakkaa pyytävästä kummittelijasta levisi joensuulaisten nuorten keskuudessa 1980-luvun alussa, nuoret tekivät havaintoretkiä tytön haudalle ja hautausmaalle, jossa tytön oletettiin ilmestyvän, päästäkseen varmuuteen ilmiön todenperäisyydestä.\nOmakohtaisiin yliluonnollisiin kokemuksiinsa oppilaat suhtautuivat varauksellisesti. Eräs lukiolainen, joka oli nähnyt viisivuotiaana oudon hahmon seisovan sängyn vierellä, pohdiskeli havaitsemansa näyn johtuneen lapsuuden vilkkaasta mielikuvituksesta. Toisaalta spiritismipelissä sattuneiden salaperäisten ilmiöiden paikkaansa pitävyyttä todisteltiin yksittäisillä esimerkeillä: "Lopetettuamme pelin sormuksia ei ollut enää kuin kuusi kappaletta eikä sitä löytynyt lattialta. Se ilmeisesti katosi kun sanoimme pirulle, että anna merkki jos olet täällä." Itse koettujen selittämättömien ilmiöiden totuudellisuus kirvoitti joitakin koululaisia lähestymään aihetta parodiointikertomusten kautta. Sattuneista yliluonnollisista kokemuksista kirjoitettiin humoristiseen sävyyn:\nLasketteluretkellä Lapissa, hiihtomajassa pidettiin spiritismi-istunto. Meitä oli n. 8 henkeä, tyttöjä ja poikia. Yhdessä päätettiin, että keskustellaan pirun ja kuu-ukon kanssa. Tilanne oli aika jännittävä. Vapisevat sormet lasiin ja kyselemään. Alussa tuntui, että ei tähän juttuun usko, mutta sitten piru alkoi antaa sellaisia vastauksia, että porukkaan iski paniikki. Kysyttiin esim. yhden pojan lempinimeä, ja piru kertoi semmoisen nimen, jota käyttää vain pojan äiti, muut ei olleet koskaan sitä kuullutkaan. Sitten kuu-ukon jutut oli taas ihan älyttömiä. Kuu-ukko oli humalassa, se oli juonut juomaa ja nauroi koko ajan. –– Että tämmöinen tapaus. (Tyttö, Lyseon lukio; 116.)\nSellaisten nykytarinoiden totuudellisuuskysymykset, joihin ei sisälly yliluonnollisia elementtejä ja jotka kiinteästi liittyvät arkielämän todellisuuteen, muodostuvat Seppo Knuuttilan (1985, 11) mukaan erityisen ongelmallisiksi. Ne koululaiset, jotka kertoivat nykytarina-aihelmia, jotka eivät sisältäneet supranormaaleja ilmestyksiä, olivat varovaisen myönteisiä kannanotoissaan tai eivät ottaneet selkeää kantaa puolesta eikä vastaan: "Joistakin jutuista on vaikea päätellä, ovatko ne totta vai valhetta. Yleensä en usko näihin juttuihin. Tämä kertomani juttu on ainakin kerrottu tositarinana" (tyttö, Parppein ya; 179 / oppilas kertoi "Viemärirotta" -tarinan).\nKummitusjuttujen tyypit ja aihelmat\nMinkä tyyppisiä tarinoita nuoret tuottivat annetusta aiheesta "epätavallisten ilmiöiden kohtaaminen"? Mitkä olivat kummitusjuttujen aihelmat? Leea Virtasen mukaan kouluikäisten kummitusjuttuperinteestä on luokiteltu kolme kertomustyyppiä: perinteisiin uskomustarina- sekä memoraattiaineistoon luokiteltavat kertomukset, improvisoidun tuntuiset kauhukertomukset sekä yllätykseen päättyvät kummitusjutut (Virtanen 1972, 195–203; 1980, 147–148; 1981, 104–108).\nKoululaisaineistoni tarinatyypeissä on havaittavissa samoja piirteitä kuin aiemmissa suomalaisten lasten ja nuorten parissa tehdyissä tarinakeruissa. Pääosan muodostivat perinteisiin uskomustarinoihin luokiteltavat kertomukset, kuten enne-, tietäjä-, vainaja- ja pirutarinat. Vertailin tutkielmassa näitä koululaisaineiston tarina-aihelmia Suomalaisen Kirjallisuuden Seuran kansanrunousarkistoon tallennettuihin uskomustarinoiden tyyppeihin ja motiiveihin. Tarinoita jättiläisiin, haltioihin, tautidemoneihin, yliluonnollisiin eläimiin jne. liittyvistä kokemuksista ei esiintynyt aineistossa. Koululaisaineiden muut kertomusaiheet ja -tyypit muodostivat varsin heterogeenisen ryhmän, sisältäen parodioita ihmeistä ja yliluonnollisesta, fantasianomaisia kauhutarinoita sekä kertomuksia, jotka eivät sisällä yliluonnollisia elementtejä. Keräämässäni uskomustarina-aineistossa eri teema- ja tyyppiryhmät jakaantuivat prosentuaalisesti seuraavasti:\nEnteet, ennustaminen, unet n.4\nEpämääräinen kummittelu n.14\n- UFOT, valoilmiöt, humanoidit\n- Muut yliluonnolliset näyt ja kokemukset\nKuolema, vainajat n.18\nItse sepitetyt ja referoidut kauhutarinat n.5\nYliluonnollisia elementtejä sisältämättömät\nParodiat epätavallisista kokemuksista ja\nyliluonnollisesta, pilailu koulumaailman tapahtumilla ja opettajilla\nYliluonnollisista tapahtumista koululaisaineissa kirjoitettiin eniten kuolemasta ja vainajista. Kun erittelee edelleen oppilaiden vainajatarinoita, on niistä parhaiten löydettävissä vanhan uskomustradition piirteitä. Keskeinen teema vanhoissa vainajatarinoissa on ollut elävä ruumis tai levoton vainaja, joka palaa sovittamaan tekojaan tai etsimään sovitusta kärsimästään vääryydestä. Koululaistenkin vainajan ilmestymisestä kertovissa tarinoissa kuvataan kuinka surmatut ja tapaturmaisesti kuolleet jäävät vaeltamaan entisille elinsijoilleen, vainaja kummittelee murha- ja turmapaikalla tai, kuinka levoton vainaja etsii sovitusta elämän aikana koetulle vääryydelle. Satunnaisina teemoina esiintyivät myös hautausmaan häpäisyyn, valekuolleisiin, lapsivainajiin liittyvät tarinat sekä hautajaisten aikana koetut yliluonnolliset ilmiöt.\nPerinteisiin kummittelutarinoihin oli luokiteltavissa koululaisaineistossa lähinnä kertomukset katoavista hahmoista, kummittelusta eri rakennuksissa ja kummitustaloista, mutta joukossa oli kertomuksia yliluonnollisista ilmiöistä tai selittämättömistä tapauksista ja oudoista näyistä (esim. valot sammuvat itsestään). Oman runsaslukuisen ryhmänsä ihmishahmoisista kummittelijoista muodosti katoava liftari -teema. Aineiston tarinat ihmishahmoisista kummittelijoista olivat lähinnä kokemuskertomuksia, kuinka oppilaan kaverit tai sukulaiset olivat nähneet erilaisia vaaleita hahmoja tai outoja ihmishahmoja. Esimerkiksi seuraavassa tarinassa kuvataan, kuinka kertojan isoäiti havaitsi arvoituksellisen naishahmon, johon kotieläimet eivät olleet reagoineet.\nMummoni oli aikaisin aamulla lähdössä naapuriin töihin rukiin leikkuuseen. Hän kulki erään navetan ohi. Navetan vieressä oli haka johon lehmät tuli aamuin ja illoin lypsettäväksi. Muuten ne olivat metsissä vapaana. Mummoni näki naisen lehmähaassa. Se ei ollut talon naisia, vaan joku vieras joka seisoi siellä keskellä hakaa. Mummoni oli kysynyt siltä - Miksi sinä siellä olet. Nainen ei ollut sanonut mitään vaan oli seisonut pää kumarassa ja huivi melkein silmillä. Lehmät eivät olleet reagoineet siihen naiseen. Ne olivat olleet kuin ketään ei olisi ollut siellä. Jos joku olisi ollut siellä olisi lehmät tehneet jotakin. (13 v., Keskustan ya; 18).\nKoululaisaineiston paholaisen kohtaamisesta kertovista tarinoista oli erotettavissa kolme ryhmää: perinteisiin uskomustarinateemoihin ryhmiteltävät pirutarinat (esim. piru ja kortinpelaaja), nykyperinteeseen luokiteltavat paholaisuskomukset ja -tarinat (esim. tietty musiikkikappale väärinpäin kuunneltuna sisältää viestin paholaiselta) sekä spiritismin pelaamiseen liittyvät kuvaukset. Spiritismikokemuksia tai -tarinoita esiintyi koululaisten tarinoissa eniten. Yhdistävänä tekijänä niin nykytraditiota kuin vanhaa uskomusperinnettä edustavissa pirutarinoissa oli motiivi "paholaisen ilmestyminen ja siitä johtuvat kohtalokkaat seuraukset".\nEnnetarinat kertoivat lähinnä koululaisten omakohtaisista unielämyksistä tai lähisukulaisten kokemia enneunista. Esimerkiksi eräs tyttö kertoi käyneensä unessa läpi seuraavan päivän tapahtumia, jotka sitten myös toteutuivat. Saman kertojan mummo oli puolestaan nähnyt matkoilla unta tanssivasta mustasta kissasta, mitä mummo piti huonona enteenä; kertojan sisko oli sairastunut vesirokkoon.\nKoululaisten tietäjätarinoista oli erotettavissa seuraavat tietäjätyypit: yliluonnollisia kykyjä omaava henkilö, ihmeparantaja, ennustaja sekä silmänkääntäjä. Eräs oppilas kertoi yliluonnollisia kykyjä omaavasta naisesta, joka tahdonvoimallaan kykeni tiputtamaan kuppeja hyllyltä tai esti lehmien tulon lypsyaikana lypsypaikalle.\nTätini lapsuudenkodin naapurissa oli asunut vanhempi nainen, jolla oli yliluonnollisia kykyjä. Lehmät eivät tulleet lypsyaikana lypsypaikalle, kun tämä nainen ei halunnut. Hän sai tiputettua esim. kupit hyllyltä pelkällä tahdon voimalla. Tämä nainen oli pelätty henkilö naapurustossa ja häntä yritettiin miellyttää, ettei hän kiroa ihmistä, joka käyttäytyy häntä kohtaan huonosti. (Tyttö 16 v., Rauhalan lukio; 8.)\nKuten perinteisiksi luokiteltavissa uskomustarinoissa, koululaistenkin tietäjä pystyi vallitsemaan yliluonnollista olentoa, lähinnä paholaista: puhuttelemaan pirua ja panemaan yliluonnolliset apulaisensa töihin. Koululaistarinassa ihmeparantajalla oli kyky lähettää "epämääräinen varjomainen hahmo" (ilmeisesti juuri paholainen) tai ennakoida hahmon ilmestyminen.\nPari vanhaa mummoa tuolta Polvijärven suunnasta oli käynyt hakemassa apua vaivoihinsa eräältä ihmeparantajalta. Ihmeparantaja oli käsittelynsä jälkeen jo etukäteen varoitellut vaivihkaa vihjaillen tulevasta. Niinpä kävikin, että parin yön kuluttua molempien mummojen asunnossa kävi yön tunteina epämääräinen varjomainen hahmo. Toinen heistä oli havahtunut tunteeseen, että joku seisoi hänen vierellään. Herätessään mummo oli sitten hätäisesti tokaissut: "No voihan hittolainen!" ja varjo oli kadonnut saman tien. (Poika 15 v., Keskustan ya; 7.)\nKuikka-Koposen silmänkääntötempuista kirjoitti vain yksi oppilas. Koululaistarinassa mustalaiset joutuvat Kuikan silmänkääntötempun kohteeksi, kuten vanhoissa uskomustarinoissa.\nIlomantsissa kai jossain Tyrvän lähellä asui mies nimeltään Kuikka-Koponen. Hän oli kylän pelätyin mies, koska hän hallitsi hyvin silmänkääntötemput. Kerran mustalaiset matkallaan pysähtyivät hänen talonsa kohdalle ja päättivät käydä kerjäämässä ruokaa. Mustalaismiehet astuivat taloon, mutta eivät koskaan tulleet ulos. Heidän sukulaiset tulivat myöhemmin heitä etsimään, mutta taloon mentyään eivät tulleet koskaan pois. Näiden tapahtumien jälkeen Kuikka Koposta ei ole nähty! On väitetty, että hän kuljeskelee öisin kylällä ja hautaa mustalaisia. (Tyttö, lyseon lukio; 9.)\nMemoraateiksi luokiteltavia kertomuksia esiintyi nuorten aineissa varsin paljon. Ne olivat lähinnä kavereiden, lähisukulaisten ja tuttavien kokemuksia epämääräisestä kummittelusta, enneunikokemuksista jne. Omakohtaisista kokemuksista yliluonnollisen maailman kohtaamisesta oppilaat kirjoittivat vain muutamassa aineessa. Tällaisiksi voi lukea erilaiset valoilmiökokemukset, koetut selittämättömät ilmiöt (esim. tallista sammuvat valot itsestään), lapsuusiässä koetut näyt ja kuuloaistimukset, spiritismipelissä sattuneet kokemukset.\nLapsilta ja nuorilta kerättyjen tarinoiden joukosta on löydetty improvisoidun tuntuisia kauhukertomuksia, joissa vaikuttavina elementteinä on päättömiä tai verisiä olentoja, irrallisia käsiä, hautausmaita, valkeita haamuja ja salaperäisiä tappajia. Aineksia näihin tarinoihin on saatu usein seikkailukirjoista ja televisiofilmeistä. Kauhukertomuksille on ominaista yksityiskohdilla herkuttelu: "mies oli mustassa asussa ja hänen olkapäillä kiilsi kirves", "toisessa kädessään sillä oli tämän tytön pää, mutta siitä oli poistettu silmät". Kertomusten funktiona on lähinnä kauhun herättäminen. Kauhutarinoiden avulla teini-ikäiset saattavat pelotella nuorempia ja pyrkivät näin pitämään heidät poissa omista piireistään. Tämän tyyppiset tarinat ovat esimerkiksi Yhdysvalloissa suosittuja opiskelija-asuntoloiden kerrontaperinnettä. (D�gh 1971, 64; Grider 1980, 150; Virtanen 1981, 105.) Koululaisaineistossa esiintyi vastaavia kauhutarinoita ja fantasiakertomuksia, jotka olivat pitkälti kaunokirjallisuudesta ja kauhuelokuvista referoituja tai niiden elementeistä itse sepitettyjä. Seuraava kuvaus edustaa kyseistä tarinatyyppiä. Koululainen kirjoittaa omakohtaisesta kokemuksesta päättömästä massamurhaajamummosta. Tarinan alussa oppilas mässäilee kauhuefekteillä. Tarinassa on paikoin myös humoristisia sävyjä. Lopussa koululainen ottaa kantaa tarinansa todenperäisyyteen.\nKävelin kerran tiellä, kun vastaan tuli päätön mummo, sillä oli kädessään lihakirves, josta tippui verta. Se oli juuri tappanut pikkutytön ja toisessa kädessään sillä oli tämän tytön pää, mutta siitä oli poistettu silmät. Se tuli minun luokseni ja laittoi oman päänsä paikalle tytön pään ja alkoi puhua latinaa. En ymmärtänyt paljon, mutta sen verran sain selvää että hän kysyi tietä kirkkoon. Kun en vastannut niin lihakirves heilahti sentin pään yläpuolelta ja sain ilmaiseksi jenkkitukan. Lähdin juoksemaan kovasti, kun joku ajoi autolla ohi ja huusi että minne menet. Minä huusin takasin, että menen perumaan parturi vuoron. Tää on ihan totta. (Poika, lyseon lukio; 131.)\nNe koululaiset, jotka eivät tienneet tarinaa yliluonnollisista tapahtumista, kirjoittivat aineissaan arkisista uskomuksista, kokemuksista ja kauhusta. Tähän ryhmään oli luokiteltavissa koululaisaineiston nykytarinat kauhua herättävistä ja epätavallisista (mielipuolisista) ihmisistä, arjen askareissa sattuneista kauhukokemuksista (vauva tippuu hoitopöydältä ja kuolee), kauhistuttavista eläimistä, joita saadaan lomamatkalta (hämähäkkipaise poskessa). (Ks. Virtanen 1988.) Tarinat poikkeavat edellä mainituista kauhutarinoista siinä, että nämä olivat tapahtumiltaan realistisemmat; ne eivät olleet fantasialla sävytettyjä. Tarinoissa kohteeksi tai kauhun kokijoiksi joutuivat yleensä viattomat tytöt tai perheet. Osassa aineissa liikuttiin yliluonnollisen ja maallisen rajamailla. Marjatta Jauhiainen näkee, että raja rationaalin ja tämän päivän käsityksen mukaan mahdottoman välillä ole välttämättä selvä. Kaupungistuneen yhteiskunnan suosikkitarinoissa kuvastuvat oman aikamme ahdistukset. (Jauhiainen 1982, 83.)\nOppilaiden kauhutarinoihin voi nähdä sisältyvän myös selvän käyttötarkoituksen; ne toimivat varoitustarinoina. Leea Virtasen (1989) mukaan amerikkalaisia nykytarinoita on luokiteltu eri ryhmiin sosiaalisen tarkoituksen perusteella: syyllinen tai rikkeen tekijä saa rangaistuksen eriskummallisella tavalla, tarinat oikeuttavat sellaiset pelot ja ahdistukset, joista muutoin oltaisiin häpeissään, kuten esimerkiksi pimeän pelko, vieraiden ihmisten pelko, uuden teknologian pelko ja vieraiden ruokien herättämä pelko. Tuntematon ja vieras on aina aiheuttanut pelkoja ja epävarmuutta, tarinoiden kerronta ja kuuleminen muokkaavat osaltaan näitä tuntemuksia. Virtasen mukaan esimerkiksi vanhemmat kestävät helpommin lapsistaan tuntemaansa epävarmuutta kertomalla onnettomuuksiin joutuneista lapsista (Virtanen 1989, 244). Vanhat kansantarinat olivat puolestaan täynnä peikkoja ja haltijoita, koska luonto miellettiin tuohon aikaan turvattomaksi vyöhykkeeksi (Salomon 1995, 37). Vastaava heijastuu monista koululaisaineiston tarina-aihelmista: kerrotaan epätavallisista ihmisistä, mikroaaltouunien vaarallisuudesta, varoitetaan nukahtamasta saunaan, nuoria varoitetaan tuntemattomista paikoista ja ihmisistä.\nEdellä mainittuihin realistissävytteisiin kauhutarinoihin sisältyi paljon kansainvälisiä nykytarina-aihelmia, mikä osaltaan johtui varmaan siitä, että äidinkielen tunnilla oli käsitelty nykytarinoita (tarinakeruun yhteydessä). Esimerkiksi Ilomantsin yläasteen 9. luokkalaisten aineissa oli lähes yksinomaan nykytarinamotiiveja tai variaatioita nykytarinoista. Nykytarinoihin oppilaat olivat tutustuneet muun muassa Leea Virtasen (1988) kirjan Varastettu isoäiti välityksellä. Tämä heijastui koululaisaineistossa siten, että osa oppilaista oli referoinut nykytarinan suoraan Leea Virtasen kirjasta.\nKoululaisaineistossa oli lisäksi erotettavissa itse sepitettyjä tarinoita, joissa tehtiin pilaa erilaisista ihmeistä ja yliluonnollisesta. Tällaiset parodiat esiintyvät lähes yksinomaan poikien aineissa. Vain yhden tytön aineessa on vastaavan tyyppinen kertomus. Näitä parodioitakin sepitettiin varmaan siksi, kun ei ollut kerrottavana tarinaa yliluonnollisista tapahtumista ja kokemuksista. Kertomuksillaan oppilaat ehkä ottivat samalla kantaa yliluonnollisten ilmiöiden ja olioiden olemassaoloon. Kerrottiin esimerkiksi humoristiseen sävyyn omakohtaisista kokemuksista möröistä, hehkuvista orapihlajapensaista, ufoista.\nEräänä yönä heräsin ja huomasin, kun huoneeni ovella seisoi jokin karvainen mörkö. Kun laitoin valot päälle, se häipyi. Sitten kun sain uudestaan unta ja olin vähän aikaa nukkunut, heräsin uudestaan ja näin ilmapallon joka oli sanomalehtien peittämä. Kun laitoin valot päälle, sekin oli häipynyt. (Poika, Keskustan ya; 139.)\nOsassa aineissa parodioitiin outoja tapahtumia, vakuuteltiin näiden tapahtumien todenperäisyyttä, jätettiin ehkä vastaanottajan päätettäväksi, mikä on kertojan näkemys asiasta. Kertomuksen lopussa oppilas saattoi vielä ilmoittaa, että hän on nähnyt tapahtuman itse ja vakuutti ironisoiden, että uskoo kertomaansa tarinaan. Jotkut koululaisten parodioista oli rinnastettavissa valhesatuihin. Valhesatuihin kuuluvat erilaiset M�nchhausen-tarinat, metsästysjutut, absurdeihin mittoihin kohoavat liioittelut, kuten tavattoman suurista esineistä, eläimistä tai kasveista (Piela & Rausmaa 1982, 103). Koululaisen vastaava parodia oli esimerkkinä mielikuvituksellisesta kalastusjutusta, jonka hän kertoi minämuodossa. Valhesatujen yleisimpiä tyylikeinoja on juuri kertominen minämuodossa (Piela & Rausmaa 1982, 103). Mall Hiimäen (1980, 105) mukaan valhesadun juonen toistuvuus nykyaikana ei välttämättä kiehdo kuulijaa, siksi hän siirtää tapahtumat paikallisiin oloihin ja liittää juttuihinsa tosipohjaisia kertomuksia.\nToinen tapahtuma sattui viime kesänä kalassa. Sain 15 kg kirjolohen ja kun rupesin putsaamaan sitä sisältä löytyi hauki. Eihän siinä vielä mitä kun tämän sisältä löytyi made. Sen sisältä lahna, sen sisältä ahven, tämän sisältä pieni särki ja tämän sisältä muikku ja kun vielä tämän sisältä löytyi kivisimppu, lopetin perkaamisen ja menin nukkumaan. (Poika 15 v., Keskustan ya; 147.)\nKoululaisaineiston valhesatuun verrattava seuraava kertomus, parodia ihmeestä, rakentuu niin ikään mahdottomuuksille. Tarinan lopussa oppilas vielä vakuuttaa ironisoiden nähneensä tapahtuman itse ja uskovan näin ollen kertomaansa tarinaan.\nTämä on tositapahtuma, tapahtui muuten 11.6.-90. Kaljupäinen mies tippui 3. kerroksisen talon 4:stä kerroksesta tukka hulmuten pehmeälle asfaltille. Sitten hän juoksi pyöreän talon nurkan takaa, suoraan avoauton katolle. Katolta hän näki kun rampa mies juoksi jäniksen perässä ja kun hän sai sen kiinni, antoi hän sen alastomalle miehelle, joka laittoi jäniksen taskuunsa. (Poika, Ilomantsin ya; 158.)\nAihe "yliluonnollisten ilmiöiden kohtaaminen" tuotti lisäksi useita aineita, joissa koululaiset (lähinnä pojat) irvailivat pikemminkin koulumaailman tapahtumilla kuin selittämättömien ilmiöiden olemassa kohtaamisella. Koululaiset kirjoittivat humoristiseen sävyyn opettajista ja koulumaailmassa sattuneista kommelluksista sekä opettajien kurinpalautuksesta.\nPitäähän nyt kummitusjuttuihin ja yliluonnollisiin tapahtumiin uskova, sillä nehän ovat täyttä totta. Tässä yksi yliluonnollinen ilmiö joka on totta. Tällä hetkellä opettajan pään yläpuolella leijuu savu/höyrypilvi, jossa pieni olento, jolla on sarvet, pitkä häntä sekä jonkin sorttinen ase. Kiroaa kavalasti. Totta vai mitä. (Poika, Rantakylän ya.; 154. )\nEhkä tämän tyyppisten aineiden kautta oppilaat ottivat kantaa järjestämääni tarinakyselyä, koululaitosta ja sen auktoriteetteja kohtaan, kuten seuraavasta pojan kirjoituksesta voi päätellä. Siinä hän kuvaa äidinkielentuntia, jolloin oppilaille oli annettu tehtäväksi laatimani kummitusjuttukysely.\nOmakohtainen: 27.3. meillä oli äidinkielen tunti. Meidän piti kirjoittaa kokemuksiamme yliluonnollisista ilmiöistä ja kummallisista jutuista. Lehikoinen oli taas äänessä, kun ope puhui. Ope oli varoittanut Lehikoista jo kahdesti ja kolmas kerta oli ilmeisesti liikaa, sillä ope käveli Lehikoisen eteen. Aurinko meni pilveen ja opettajan silmissä paloi tuli. Näytti kuin opelle olisi kasvanut pienet sarvet. Ope avasi suunsa, jossa oli pitkiä teräviä hampaita. "HILJAA", ope huusi niin, että Lehikoinen muuttui aivan valkoiseksi. Lehikoinen katsoi suu ammollaan opettajaa, joka alkoi vähitellen muuttua entiselleen. Kun ope vihdoinkin oli taas oma itsensä, kysyin häneltä, kuinka hän sen teki. "Voi, se on aivan helppoa, täytyy vain olla oikeanlainen luokka", ope vastasi. (Poika 14 v., Keskustan ya; 140.)\nLaatimani pro gradu -tutkielman jälkeen olen huomannut lasten kulttuurissa tekijöitä, jotka kenties heijastuvat suullisessa perinteessä kummitusjuttujen kertomisen lisääntymisenä tai ne lisäävät lasten ja nuorten tiedonhalua yliluonnollisia asioita kohtaan. Esimerkiksi Joensuussa on viime vuosina voinut havaita, kuinka pyhäinpäivän tienoilla lapset kiertävät ovelta ovelle pelottaviin naamiaisasuihin pukeutuneena kyselemässä: "Karkki tai kepponen?" Amerikkalainen Halloween-juhla on rantautunut pohjoiskarjalaiseenkin lasten ja nuorten perinteeseen. Erilaisten viestintävälineiden määrä on kasvanut huimaa vauhtia viime vuosina. Nykynuorilla on käytettävissä useita eri kanavia, kuten internet, sähköposti ja tekstiviestit, omien yliluonnollisten ja kauhukokemusten selittämiseen ja jakamiseen. Harry Potter -kirjojen, -elokuvien sekä Halloween-juhlan suosiolla on oletettavasti ensisijainen rooli tämän päivän kummitusperinteen muotoutumisessa.\nTähän lasten ja nuorten kiinnostukseen yliluonnollisia asioita kohtaan pyrkii tarttumaan myös Pohjois-Karjalan museo, joka kokoaa kummitusaiheisen näyttelyn nimeltään Yökyöpelit – Museossa kummittelee! Kummitusnäyttelyn kohderyhmää miettiessämme lähdimme oletuksesta, että kummitusjutut ovat yhä kouluikäisten suosima perinteenlaji, kuten pro gradu -tutkielmassanikin ilmeni. Näyttelyn suunnittelutyöryhmässä myös otaksuimme, että Harry Potter ja Halloween ovat tänä päivänä lisänneet lasten mielenkiintoa taikuutta ja kummittelua kohtaan. Suomen museoliiton vuonna 2002 toteuttama kävijäkysely toisaalta osoitti, että nykynuoret odottavat museovierailulta ennen kaikkea kertomuksia ja tarinoita (Museo 4/2002, 3). Suunniteltu näyttely on tarkoitus avata yleisölle lokakuussa 2004, juuri ennen pyhäinpäivää, Halloweenia.\nNäyttelyaineisto pohjautuu vanhoihin karjalaisiin uskomustarinoihin, joita museo on hankkinut SKS:n kansanrunousarkistosta ja Joensuun perinnearkistosta. Näyttely myös valottaa nykynuorten harjoittamaa kummitusjuttuperinnettä, minkä esittelyssä hyödynnetään muun muassa laatimaani opinnäytetyötä. Arkistoista kerätystä kummitusjuttuaineistosta jouduimme valitsemaan aihelmat huomioiden näyttelyn käytännön toteutuksen: tarinoiden kuvituksen, dramatisoinnin sekä visualisoinnin. Keskeiset näyttelyssä esiteltävät uskomustarinateemat ja kertomustyypit tulevat olemaan: kummitustalot, vainajatarinat, piru, haltiat, tietäjät, nykytarinat sekä kouluikäisten nykyinen kertomusperinne. Museokävijä voi esimerkiksi kuunnella dramatisoituja kummitusjuttuja.\nMuseonäyttelyn aiheina tarinaperinne, kummitukset ja muut salaperäiset ilmiöt ovat haasteellisia. Kuinka toteutetaan ja visualisoidaan näyttely, joka rakentuu suulliseen materiaaliin? Konkreettista aineistoa (museoesineitä ja valokuvia) on äärimmäisen vähän, kuten tavallisissa näyttelyissä. Henkisen kulttuuriperinnön materiaalia ovat museot aiemminkin käyttäneet hyväksi näyttelyissään. Esimerkiksi Saamelaismuseo Siidassa vuonna 2003 esillä ollut lastennäyttely Staalon ja maahisten maa rakentui perinteisen saamelaisen kertomusmaailman maailmankuvalle, satuperinteeseen, ja lapsille viihdykkeeksi tai opetukseksi kerrottujen tarinoiden juonelle. Saamelaismuseon näyttelyllä pyrittiin tukemaan lasten ymmärrystä omasta kulttuuriperinnöstään ja vahvistamaan kulttuurista identiteettiä. Museossa järjestettiin muun muassa ohjattuja satukierroksia lapsille. (Museo 4/2000, 4–7.) Pohjois-Karjalan museon kummitusnäyttelyssä on lähdetty vastaavasta pedagogisesta tavoitteesta eli lasten ja nuorten omasta henkisestä kulttuuriperinnöstä, sen ymmärtämisestä miten, suullinen perinne muuntuu ja elää uudessa muodossa. Tämän ohella Pohjois-Karjalan museon kummitusnäyttely pyritään toteuttamaan lapsia ja nuoria kiinnostavalla tavalla: päämääränä on erilaisten kauhu- ja pelkoelämysten kokeminen ja jakaminen yhdessä – lasten kummitusjuttuperinteen luonteen mukaisesti.\nKummitusnäyttelyn toteutuksessa tarvitaan erikoisosaamista ja näin ollen useita yhteistyötahoja. Näyttely tulee koostumaan lavasterakenteista, puvustuksesta, nukkehahmoista, valo-, ääni- ja trikkiefekteistä. Toteuttamisessa hyödynnetään lisäksi kuvittajan ja graafikon osaamista. Pohjois-Karjalan museon näyttelyssä pyritään huomioimaan vuorovaikutteisuus ja toiminnallisuus; museotilaan rakennetaan lasten toimintapaikka, kummituskamari. Siinä lapset voivat esimerkiksi pukeutua aaveen, luurangon ja muun uskomusolennon asuun, pelotella kavereita tai kertoa kummitusjuttuja. Tilaan sijoittuu lisäksi niin sanottu musta teatteri, jota lapset voivat hyödyntää pelottelutoiminnassa. Lapset voivat itse kokeilla erilaisia pelotteluefektejä tai säikytellä toisiaan äänien ja valon avulla. Kummituskamarissa tullaan järjestämään lisäksi aikuisen johdolla pidettäviä kummitusjuttujen kerrontatuokioita.\n(1) Kummitusjuttukyselyyn osallistuneet koulut olivat Ilomantsin yläaste (Parppein koulu), Rauhalan lukio Lieksasta, Rantakylän yläaste Joensuusta (nykyinen Pataluodon yläkoulu), Joensuun lyseon lukio sekä Joensuun keskustan yläaste (nykyinen Joensuun lyseon peruskoulu). Kyselyyn osallistuneet nuoret koostuivat peruskoulun 7. luokkalaisista lukion 2. luokkalaisiin, ollen iältään noin 13–17 -vuotiaita. Tyttöjä ja poikia on kertojista lähes yhtä paljon: 99 tyttöä ja 95 poikaa (kuudessa vastauksessa sukupuolta ei mainittu). Järjestin tarinakeruun ja kyselyn kahdessa periodissa: ensimmäinen tarinakyselymateriaali keväällä 1991 perinteentutkimuksen proseminaariesitelmää varten sekä keväällä 1992 järjestetyn keruun tarkoituksena on ollut hankkia lisäaineistoa pro gradu -tutkielmaa varten.\nBennett, Gillian 1989, "Belief Sories": The Forgotten Genre. – Western Folklore XLVIII, October 1989, 4.\nD�gh, Linda 1971, The "Belief Legend" in Modern Society: Form, Function, and Relationship to Other Genres. – Wayland D. Hand (ed.): American Folk Legend A Symposium. Berkley: University of California Press.\nGrider, Sylvia 1980, The Hatchet Man. – D�gh, Linda (ed.): Indiana Folklore: A Reader, IV Horror Sories. Bloomington: Indiana University Press.\nHelve, Helena 1987, Nuorten maailmankuva. Seurantatutkimus pääkaupunkiseudun erään lähiön nuorista. Helsinki: Kansalaiskasvatuksen keskus.\nHiimäe, Mall 1980, Kertoja puijaa kuulijaa. Laaksonen, Pekka (toim.): Kertojat ja kuulijat. Kalevalaseuran vuosikirja 60. Helsinki: SKS.\nJauhiainen, Marjatta 1982, Uskomustarinat. – Järvinen, Irma-Riitta Järvinen & Knuuttila, Seppo (toim.): Kertomusperinne. Helsinki: SKS.\nKnuuttila, Seppo 1976, En spökhistorias metamorfos. – Nord-Nytt 1976, 37–50.\nKnuuttila, Seppo 1985, Nykysuomalainen suullinen perinne. Liisa Ihmemaassa. – Virke 2, 1985, 6–14.\nMatikainen, Erkki 1995, Levottomista vainajista massamurhaajiin. Uskomustarinat nuorten kerronnassa. Julkaisematon perinteentutkimuksen pro gradu -tutkielma. Suomen kielen ja kulttuuritieteiden laitos. Joensuun yliopisto.\nMuseo-lehti 4/2000. Suomen museoliitto.\nPiela, Ulla & Rausmaa, Pirkko-Liisa 1982, Sadut. – Järvinen, Irma-Riitta Järvinen & Knuuttila, Seppo (toim.): Kertomusperinne. Helsinki: SKS.\nSalomon, Ib 1995, Vaeltavat tarinat poistavat ihmisten tuntemattoman pelkoja: siksi huhukin voi olla uskottava. – Tieteen Kuvalehti 10, 1995, 34–37.\nVirtanen, Leea 1972, Antti pantti pakana. Kouluikäisten nykyperinne. Helsinki: Wsoy.\nVirtanen, Leea 1980, Perinteen yhteisöllisyys. – Lehtipuro, Outi (toim.): Perinteentutkimuksen perusteita. Helsinki: Wsoy.\nVirtanen, Leea 1981, Lastenperinne. Helsingin yliopiston kansanrunoustieteen laitoksen moniste 6. Helsinki.\nVirtanen, Leea 1988, Varastettu isoäiti. Kaupungin kansantarinoita. 2. painos. Helsinki: Wsoy.\nVirtanen, Leea 1989, Nykytarinat – uusi kenttätutkimuksen kohde. – Pöysä, Jyrki (toim.): Betoni kukkii: kirjoituksia nykyperinteestä. Helsinki: SKS.\nErkki Matikainen, FM


19.01.2017 - Taas on hyvän päivän ilta! 19.01.2017 - Taas o…\n19.01.2017 - Taas on hyvän päivän ilta!\noli huippu, mutta tämäkin päivä oli makea. Tänään käväisin vakiotyöpisteessäni ihania kollegoita tapaamassa ja sopimassa työjärjestyksestä. Sen jälkeen kurvasin Vestikseen, siellä oli tupa täynnä lapsia ja äitejä. Pari pojannappulaa on ilmaissut epäkiinnostavuutensa musiikkihetkiä kohtaan, joten käytin hieman psykologiaa heidän voittamisekseen. Juttelin heille pöydän alle, jossa he pitivät majaa ja kehuin heitä, osoitin, miten isoja ja fiksuja poikia he ovat. Kerroin myös, että lauluhetken jälkeen leikitään rosvoa ja poliisia, jahka he käyttäytyvät kuin isot pojat ainakin lauluhetkellä ja näyttävät pienille hyvää esimerkkiä. Kerroin luottavani heihin täysin, sillä tiedän, että he osaavat olla vaikka kuinka fiksuja.\nMuuta ei tarvittu,\nlauluhetkessä ei ollut mitään ongelmia. Pojat käyttäytyivät esimerkillisesti. Eivätkä he onneksi vaatineet minua juurikaan leikkeihinsä, mutta majan tein heille sinne pöydän alle viltin avulla. Rosvon roolissa olin, mutta poliisiksi ei tarvinnut ryhtyä.\nKitara on mainio apuväline laulettaessa, siinä saa katsekontaktin lapsiin. Pianon takana istuessa pahimmassa tapauksessa koko porukka liukenee tiehensä ennen kuin soittaja huomaakaan. On myös huomattava, milloin lapsilauman into alkaa laskea ja lopetettava hyvän sään aikana. Ei ole mitään mieltä yrittää tekohengittää porukkaa enää, jos joku jo ryntää legolaatikolle toiset perässä. Sitä ennen on homma saatava finaaliin. Mitä pienempiä lapsia on mukana, sitä lyhyempi on laulutuokion oltava. Yleensä laulamme aluksi nimilaulun, jossa jokaisen lapsen nimi mainitaan. Kaikki me pidämme siitä, että meidät huomataan!\nsämpylöitä aamupäivällä, iltapäivällä menin erääseen hoitokotiin laulamaan ensi kertaa. Luulin osaavani sinne, mutta erehdyin. Pysäköin kadun varrelle ja soitin, missä kyseinen paikka on. Samalla näin kyltin ja ajoin pihaan. Kiertelin kauan taloa kuin kissa kuumaa puuroa, kunnes joku tuli avaamaan. Väärä rakennus. Oikea oli vieressä, iso plakaatti seinässä. Näössäni ei ole vikaa, mutta hahmotuskykyni on surkastunut kai tai sitä ei ole koskaan ollutkaan.\nTalon väki istui olohuoneessa,\nsain käsiini pinon laulukirjoja, nappasin rollaattorin, jonka päälle laitoin nuotit. Kättelin kaikki ja tunsin olevani tervetullut. Kylmä käteni lämpeni lämpimistä kädenpuristuksista. Lauluhetki alkoi. Puolestani rukoiltiin, kun olin laulamassa, olin pyytänyt sitä ystäviltä ja miniältä, jolla oli raamattupiiri noihin aikoihin. Rukoukset kantoivat ja sen tunsin. En ollut voinut valmistella tilannetta etukäteen, joten lauloin useimmat osaamani laulut ja aika nostalginen olo tulikin.\nLiekö minulla koskaan ollut niin kiitollista ja helppoa yleisöä. Heidän mielestään kaikki oli erinomaisen mukavaa. Jos joku yritti puhua muita juttuja, hänet hiljennettiin, sillä nyt kuunneltiin musiikkia!\nTalossa oli myös piano ja soitin Maa on niin kaunis ja lauloin mukana kuten moni kuulijoistakin. Ensi kerralla otan mukaan nuotteja ja soitan enemmänkin, nyt kun tiedän, millaisesta paikasta ja yleisöstä on kyse.\nTunnin lauleskelin. Monia lauluista en ollut laulanut sitten nuoruuden. Hepokatti maantiellä poikittain, Kalliolle kukkulalle ja niin edelleen. Päivä vain ja hetki kerrallansa, Kiitos sulle Jumalani. Kaikesta tykättiin ja kuunneltiin ilolla ja hartaudella, hymyssä suin. Jossain vaiheessa kerroin, että soitan seurakunnassa ja lapsille myös. Niin joku arvelikin, että kirkollinen ihminen minä olin ja myönsin auliisti. Lopuksi lauloin Psalmin 23 jonka olen säveltänyt. Silloin heräsi muuan henkilö, joka oli nukkunut siihen asti tai ainakin nuokkunut. Toivotin kaikille Jumalan siunausta ja lupasin tulla uudemman kerran. Olen menossa viikon päästä jälleen ja odotan jo sitä!\npidin raamattukerhoa. Toinen vakiväestä oli sairaana, mutta toinen murrosikäinen tuli paikalle. Hänen takiaan yksistään pidän mielelläni tuon hetken. Saamme rukoilla yhdessä ja voin kertoa Jeesuksesta ja laulamme jotain Raamatusta. Nyt lauloimme Psalmia 121, joka on matkalaulu ja jonka opetan lapsenlapsillenikin. Odotan sitäkin, että voin alkaa pitää serkkutapaamispäiviä lapsenlapsille. Ehkä jo ensi kesänä kahdelle vanhimmalle?\nOtto Granlund, paimenemme, piti opetuksen Roomalaiskirjeestä. Siinä vaiheessa olin aika väsynyt jo ja mieliala ei ollut huipussaan, mutta hyvä opetus se oli. Lauloimme pari virttä, jotka säestin. Ehdotin lempivirttäni, joka on uudesta luterilaisesta virsikirjasta virsi 821, lempivirsiäni. Sen sävel on mitä ihanin, ja sanat itkettävät, kun ne niin koskettavat.\nkipaisin uimaan. Kadut eivät olleet jäisiä, lämpöasteita oli kai 7 tänään. Aurinkokin vähän paisteli. Tuuli oli navakka. Avannolle pääsi pitkää laituria pitkin ilman että tarvitsi tehdä "Hyacintiä" eli hiipiä kyyryssä kuten Pokka pitää -ohjelman päähenkilö, kun tämä yrittää kartella ei-toivottuja henkilöitä. Uidessani rukoilen nykyisin kolme eri rukousta ja siihen menee varmaan parisen minuuttia, luulen. Sen ajan pysyn visusti vedessä. Ja äkkiä veri alkaa kiertää merestä noustuani, vaikka kädet olivat tänäänkin aika kohmeessa.\nOlen niin onnellinen, kun olen alkanut tervehtyä, vaikka välillä vieläkin yskin!\nMuskaria ja siivousta tänään töissä\nrukoushetkelläni oli luovutuksen paikka. Asioiden pitää kypsyä siihen pisteeseen, että olen sydämessäni valmis sanomaan Jumalalle: tapahtukoon sinun tahtosi eikä minun. Luovutin erään henkilökohtaisen asian Jumalalle, sillä hän kehottaa Paavalin kautta Roomalaiskirjeen 12. luvussa:\nEi mikään ole meille parempaa kuin se, että Jumalan tahto tapahtuu! "Hänen tiensä on sittenkin parhain, vaikka itsestä tuntuis ei niin", on joku kai sanonut. Sitten saa vaan olla jöllötellä ja katsoa, miten Jumala toimii parhaaksemme!\nLinkitänpä tähän vanhan kirjoitukseni. Eräs lukijani laittoi postia ja kertoi etsineensä netistä noihin aikoihin "roskajoukko" ja "Daavid" -sanoilla tekstiä ja löytänyt sivuilleni. Tämän jälkeen hän on usein rohkaissut minua sähköpostein ja muutoin! Olen kiitollinen kaikista teistä lukijoista - kiitos, että olet! -Se löytyi edelleen noilla hakusanoilla!\nToivotan Jumalan siunausta sinulle, arvoisa lukijani!\n« Seuraava kirjoitus 21.01.2017 -…\nEdellinen kirjoitus 18.01.2017 -… »