Miquel López Crespí - Memòria històrica | Republicans i oportunistes en temps de la restauració borbònica (la "transició")\npobler | 29 Març, 2019 12:43 | Compartir:\nSi no ens fixam atentament com anà la transició, sobre quins pactes i renúncies (històriques, polítiques, culturals) es va aconseguir que l'esquerra oficial arribàs a l'usdefruit de les poltrones institucionals, haurem entès poca cosa del combat del present. Recordem que la pseudoesquerra aconseguí la seva legalització (per part dels sectors franquistes reciclats) a costa d'abandonar els seus signes d'identitat històrica, és a dir, al preu de renunciar al marxisme, a les tradicions republicanes (s'acceptà de seguida la monarquia) i a la reivindicació de l'autodeterminació dels pobles. (Miquel López Crespí)\nPer a la recuperació de la memòria històrica\nEl diari El País\tparlava recentment, comentant l'estrena del documental de Manuel Palacios Rejas en la memoria, del "pacte de silenci" entre PCE, PSOE i els franquistes reciclats en tot el que feia a la memòria històrica del nostre poble. La pseudoesquerra acceptà de seguida les condicions d'aquests franquistes aperturistes per a instal·larse en els privilegis que comportava la gestió del nou règim. Personatges com Santiago Carrillo, la "Pasionaria", Ignacio Gallego, Pere Ardiaca (tots plegats autèntics protagonistes dels assassinats dels militants del POUM, d'Andreu Nin, de centenars d'anarquistes en temps de la guerra civil) per part del PCE o Alfonso Guerra, per part de la socialdemocràcia, foren els encarregats de perseguir la dissidència en temps de la transició i anys posteriors. Els serveis d'ordre del carrillisme (PCE) estripaven les banderes republicanes en les manifestacions de la transició, criminalitzaven els partits republicans i nacionalistes, acusaven sense cap mena de vergonya les diverses organitzacions d'esquerra i marxistes que no acceptaven els pactes amb la patronal i el franquisme reciclat de "fer el joc al feixisme".\nA les Illes eren els Antoni M. Thomas, els Pep Vílchez i CIA, els encarregats de defensar la política antipopular de Santiago Carrillo. Aquesta ràbia contra la gent que hem treballat en servar la memòria històrica dels grups marxistes de les Illes, arriba fins al punt que, en una data tan recent com el 28 d'abril de 1994, les restes d'aquest carrillisme estantís publicaven un pamflet ple de mentides, calúmnies i tergiversacions contra el llibre L'Antifranquisme a Mallorca (1950-1970) editat per Lleonard Muntaner i que, precisament, jo havia escrit per a servar la memòria històrica de l'esquerra alternativa de les Illes. Els autors del pamflet, els senyors Gabriel Sevilla, Albert Saoner, Bernat Riutort, Ignasi Ribas, Gustavo Catalán, José M. Carbonero, Jaime Carbonero, Antoni M. Thomàs i Salvador Bastida s'atrevien a dir, i ho signaven sense cap mena de vergonya, que els partits a l'esquerra del carrillisme... "ajudaven el franquisme per a debilitar el PCE". Quina manca d'ètica, quina brutor atrevir-se a escriure aquestes mentides contra l'esquerra alternativa de les Illes!\nPresentació de L'Antifranquisme a Mallorca (1950-1970). D'esquerra a dreta: Mateu Morro, Jaume Obrador, Miquel López Crespí, Llorenç Capellà, Carles Manera i Ramon Molina\nCom diu l'article de El País que comentam, la munió de personatges que, a nivell estatal o de les Illes, tant mal feren a causa de la recuperació de la nostra memòria històrica en temps de la transició, volen llevar-se la taca que porten d'ençà aquells anys i, sovint, els trobam en determinats actes en record de la República. Fa vergonya aliena veure'ls! Nosaltres, que en temps de la transició hem vist els serveis d'ordre del PCE estripar les banderes de la República Espanyola i que posteriorment hem sofert en carn pròpia les campanyes rebentistes en contra nostra i en contra dels llibres escrits en defensa de la memòria republicana, nosaltres, repetesc, no podem creure en la "sinceritat" dels exdirigents carrillistes. Per part ni banda no hem llegit una rectificació pública dels seus errors. Mai no hem llegit una petició de perdó per totes les mentides i calúmnies que han escrit i signat contra l'esquerra revolucionària de les Illes. La participació en determinats actes republicans un quart de segle després de les accions contra la memòria republicana i la lluita per la República tan sols amaga el conegut oportunisme polític dels dirigents propers a l'òrbita "pecera". Es pensen poder enganar les joves generacions de ciutadans i ciutadanes de l'estat, aquells que, per l'edat, no els pogueren veure ni sentir criminalitzant els republicans, demonizant els partits comunistes que no combragaven amb la línia de Santiago Carrillo i CIA. Ara, portats als límits de l'extraparlamentarisme, proven de recuperar alguns vots practicant un "republicanisme" de fotografia electoral. Quin oportunisme, tot plegat!\nSi no ens fixam atentament com anà la transició, sobre quins pactes i renúncies (històriques, polítiques, culturals) es va aconseguir que l'esquerra oficial arribàs a l'usdefruit de les poltrones institucionals, haurem entès poca cosa del combat del present. Recordem que la pseudoesquerra aconseguí la seva legalització (per part dels sectors franquistes reciclats) a costa d'abandonar els seus signes d'identitat històrica, és a dir, al preu de renunciar al marxisme i el leninisme, a les tradicions republicanes (s'acceptà de seguida la monarquia) i a la reivindicació de l'autodeterminació dels pobles. En el fons, aquestes renúncies significaven enterrar quasi un segle i mig d'història i de lluites del poble. Acceptant els antipopulars Pactes de la Moncloa, desactivant el moviment obrer (abandonant les pràctiques de democràcia directa, acceptant la divisió sindical, posant sordina a celebracions republicanes, cada vegada més silenciades, no em parlem de servar la memòria de la guerrilla antifeixista!), els poders fàctics trobaven en una esquerra amnèsica (per conveniència) el millor aliat per a conservar l'essencial del sistema.\nTota la transició -canviar alguna cosa per a mantenir intacte el sistema d'explotació capitalista i la "sagrada unidad de España"- es va fer damunt els pactes entre els aspirants a sous i poltrones (especialment PCE-PSOE) i el franquisme reciclat (que, precisament, amb aquesta maniobra, volia continuar usufructuant del poder). Ho ha explicat a la perfecció Lluís M. Xirinacs en els treus llibres imprescindibles que edità Llibres del Segle (La traïció dels líders, volums I, II i III).\nRepublicans i oportunistes en temps de la transició (I)\n14-IV-1985. Acte a Son Coletes (Manacor) recordant els republicans assassinats pel franquisme. El pacte entre el franquisme reciclat i la pseudoesquerra es va fer també contra la nostra memòria històrica. L'escriptor Miquel López Crespí (primer a l'esquerra) recorda els oblidats en temps de la transició.\nTota la transició -canviar alguna cosa per a mantenir intacte el sistema d'explotació capitalista i la "sagrada unidad de España"- es va fer damunt els pactes entre els aspirants a sous i poltrones (especialment PCE-PSOE) i el franquisme reciclat (que, precisament, amb aquesta maniobra, volia continuar usufructuant del poder). Ho ha explicat a la perfecció Lluís M. Xirinacs en els treus llibres imprescindibles que edità Llibres del Segle (La traïció dels líders, volums I, II i III). Els llibres varen ser concebuts com una ajuda a la recuperació de la memòria col·lectiva del nostre poble i descriuen, de manera inèdita, les lluites oblidades, silenciades, tergiversades per corifeus de la mistificació.\nParticularmente record com, a Ciutat, a les Illes, en aquells anys difícils (i plens d'esperances!), era cada volta més complicada la lluita per l'autodeterminació dels Països Catalans, per la unitat sindical, per la defensa del socialisme o, simplement, per organitzar algun homenatge de solidaritat amb els familiars assassinats pel feixisme, en favor de la República. Murs de covardia, tones d'oportunisme i de claudicacions ho omplien tot. En les primeres manifestacions autoritzades -i en les no autoritzades també!- el servei d'"ordre" del PCE s'encarregava d'estripar i retirar les banderes republicanes. Ara ja no era la Brigada Social del règim, la policia política, la Guàrdia Civil, els encarregats de blasmar contra els ciutadans que defensaven el dret de lluitar per la República (enfront de la forma monàrquica d'Estat que ens imposaven els aspirants a entrar en la nòmina institucional). No, ni molt manco. Ara, militants carrillistes ensinistrats per les respectives direccions s'encarregaven de la feina bruta de lluitar contra la República. Record a la perfecció les llàgrimes dels vells militants republicans en veure com "els nostres" -el carrillisme illenc- s'encarregaven de la feina que, durant quaranta anys, havia fet, a sang i foc, Falange Española. Era demencial comprovar, en la pràctica de cada dia, aquesta venda dels estalinistes espanyols -el PCE- de les més grans tradicions democràtiques del poble treballador al franquisme pel plat de llenties d'uns seients en el Parlament, per a poder trepitjar les catifes dels salons de la burgesia, prendre cafè amb els botxins de la guerra civil i de la llarga postguerra.\nAlguna vegada, per allò de "quedar bé" amb algun sector popular, i després que MCI, OEC o PSM ens haguéssim cansat d'anat darrere de l'acció, PSOE i PCE s'avenien a fer alguna activitat conjunta: celebrar quasi d'amagats un aniversari de la proclamació de la República, posar un ramell de flors a les fosses comunes on va ser exterminada l'avantguarda nacionalista, socialista, republicana, anarquista o comunista de les Illes. Ho feien d'una forma miserable, anant a contracor als actes que l'esquerra revolucionària muntava (i no a tots!). La majoria de vegades no hi compareixien i quan venien (poques vegades) era per a dir als familiars dels represaliats, als joves militants revolucionaris de les Illes, que tot allò era molt romàntic, molt utòpic, però que s'havia d'anar deixant de banda, oblidant, ja que no tenia sentit, en una Espanya unitària, capitalista i monàrquica, provar d'anar contra els pactes signats amb els franquistes reciclats. El carrillisme, la socialdemocràcia finançada per la banca alemanya i l'imperialisme ianqui, esdevenien així els més poderosos enemics d'un autèntic aprofundiment democràtic, els contraris més aferrissats de l'autodeterminació de Catalunya, Euskadi i Galícia, els agents -ben pagats, evidentment!- d'una monarquia imposada que no havia estat sotmesa a un referèndum popular (per a saber si el poble optava per la monarquia o per la república).\nDins el camp de la lluita per servar la memòria història de l'esquerra caldria destacar l'acte que, pel setembre de 1977, impulsà l'OEC de Santa Maria del Camí. Acte organitzat per a recordar els republicans afusellats en el cementiri del poble i, especialment, la mort del que va ser batle de Búger i diputat provincial (de 1931 a 1936): el company Joan Alemany Villalonga. Ens costà molt arrancar aquell senzill homenatge de recordança als nostres. Després de multitud d'anades i vingudes, de vèncer tota mena de resistències i emperòs, finalment, l'esquerra (PSM, OEC, MCI, les JEC, PTE...) pogué contar amb la presència del PCE i del PSOE, amb membres de l'OCB (Obra Cultural Balear) i del Congrés de Cultura Catalana i de nombrosos entitats ciutadanes. Aquell matí (el 26-IX-1977) s'hi ajuntaren més de dues-centes persones que reteren un homenatge emocionat a qui havia estat l'ànima de l'esquerra a Búger i la seva comarca en temps de la República. Una néta del batle afusellat pels falangistes s'encarregà de col·locar la placa que els organitzadors havíem portat i, emocionada, amb llàgrimes en els ulls, digué: "Padrí, quan t'assassinaren, jo encara no era aquí i, amb tots aquests anys de silenci no havíem pogut venir a posar una làpida...". Les llàgrimes i l'emoció continguda no la deixaren continuar. També hi parlà Joan Nadal, batle republicà de Bunyola, que, miraculosament, es salvà de la repressió. Joan Nadal volgué aprofitar aquell moment tan ple de sentiment i records envers els millors homes i dones que ha donat la nostra terra d'ençà les Germanies per recordar tots els desapareguts, víctimes de l'irracional odi del nazifeixisme a tot el que era progrés i cultura.\nEl moment més àlgid de l'acte fou, després de la lectura d'un comunicat en favor de la República de l'OEC, fou quan els joves de les JEC (les Joventuts d'Esquerra Comunista) desplegaren, enmig d'un silenci de respecte i admiració, la bandera republicana i, visiblement commogut, un dels joves santamariers prometé -en nom de les JEC- servar per sempre la memòria dels antifeixistes mallorquins.\nPer acabar, es llegí una carta -aleshores ja estava malament de salut- de l'històric dirigent del PSOE, Andreu Crespí. L'Agrupació Socialista de Santa Maria del Camí tancà l'acte recordant els amics del dirigent republicà assassinat per la reacció que, per l'avançada edat, no havien pogut anar, aquell matí, a Santa Maria per participar, com hauria estat la seva voluntat, en l'homenatge als republicans afusellats en el cementiri.\nAmb el temps l'OEC esdevingué l'avantguarda d'aquest tipus d'homenatges (una forma de provar de servar la memòria de la lluita antifeixista del nostre poble). En els meus arxius encara guard, com un inapreciable tresor, els retalls que, des de Menorca i d'altres indrets de les Illes, m'enviaven els companys de l'organització. Com a membre del Consell de Redacció de la revista dels comunistes de les Illes (Democràcia Proletària) i del nostre òrgan federal (La voz de los trabajadores) jo m'encarregava de fer els corresponents resums informatius per a aquestes publicacions i moltes altres. Record ara mateix les cròniques enviades a les nostres publicacions d'Astúries (El comunista), d'Aragó (Surcos) dels Països Catalans (Lluitem), etc.\n"La lluita per l'autodeterminació i la república en temps de la transició (I)". Del llibre de Miquel López Crespí No era això: memòria polìtica de la transició. Lleida. Edicions El Jonc, 2001.\nRepublicans i oportunistes en temps de la transició (i II)\nEn la nit del 29 d'octubre de 1977, un jove d'esquerres mallorquí, Simó Capó, s'"atreví", malgrat el clima d'intimidació antirepublicana i promonàrquica que hem descrit, a col·locar la bandera tricolor i la senyera de les quatre barres en el balcó del seu pis.\nDia 4 de maig de 1978 un nombrós grup de ciutadans eren al davant del Palau de Justícia per a demanar la llibertat de Simó Capó i de Maribel Montesinos. A l'avantguarda de la lluita per la llibertat dels republicans detinguts hi havia l'escriptor Miquel López Crespí (primer per l'esquerra), Antoni Mir (el quart per l'esquerra)i molts d'altres companys i companyes de les organitzacions revolucionàries de les Illes.\nEn Tomeu Febrer, que a Menorca era membre de la direcció de l' OEC, organitzà, juntament amb una delegació de les JEC de l'illa germana, així com amb altres forces d'esquerra (republicans independents, PCI-Menorca, PTE i PSOE), un nou acte d'homenatge als republicans afusellats pel feixisme i en commemoració de la instauració de la Segona República. El 14 d'abril de 1978 pagaren una esquela en el diari Menorca recordant "tots aquell menorquins que, aquí o a l'exili, perderen la vida pels seus sentiments republicans". El periodista Joan C. de Nicolás en va fer una crònica de dues pàgines en el mateix diari informant que: "el día 14 de abril [de 1978] se celebró, en un local de la calle del Carmen de Mahón un acto recordando a aquel otro 14 de abril de 1931...". I els actes en record del republicans represaliats per la reacció continuaren, com molt bé informa el periodista abans esmentat, dia 15: "...a las 4,30 de la tarde se celebró una concentración en el cementerio Municipal de Mahón, previamente a la celebración de una emotiva ofranda floral ante la tumba de destacados dirigentes de diversos partidos políticos y la fosa común de los republicanos represaliados... sobre la que se depositaron dos ramos de claveles rojos por miembros de la OEC y de la CNT".\nEn els retalls que m'envià Tomeu Febrer es veu l'al·lota de les JEC (Joventuts d'Esquerra Comunista de Menorca) en el moment de deixar els clavells rojos damunt la fossa comuna on reposaven les restes dels assassinats per la dreta antiesquerrana.\nCostava molt, com explicava més amunt, poder organitzar aquesta sèrie d'actes. Amb el temps, a mesura que s'anava consolidant la reforma, arribaven a les sucursals illenques dels partits espanyols (especialment PCE i PSOE) les ordres sorgides del pacte amb el franquisme reciclat, i tota mena de commemoració anà finint. I si no anaren finint (perquè l'esquerra revolucionària les va continuar celebrant) el cert és que, entre els partits d'"ordre", els partits que havien acceptat no parlar de l'autodeterminació ni de la República per fruir de sous i poltrones, s'anà deixant de banda qualsevol tipus de celebració republicana (i de lluita per l'autodeterminació). Els serveis d'ordre (la "nova policia democràtica") continuà encarregant-se d'estripar les banderes republicanes i les direccions partidistes anaren accentuant la campanya interna (i externa) contra el que fes olor de qüestionar els pactes amb el franquisme reciclat.\nEn temps de la Diada per l'Autonomia de 1977, concretament en la nit del 29 d'octubre de 1977, un jove d'esquerres mallorquí, Simó Capó, s'"atreví", malgrat el clima d'intimidació antirepublicana i promonàrquica que hem descrit, a col·locar la bandera tricolor i la senyera de les quatre barres en el balcó del seu pis. Va ser pitjor que col·locar una bomba a una caserna policíaca! Tot varen ser corregudes i anades amunt i avall de la Policia Armada, dels serveis d'informació de la Guàrdia Civil... Es trucà al Governador Civil, als bombers... sonaren les sirenes, els cotxes de la policia anaren tota la nit amunt i avall. Tant era l'odi que, en els primers anys de la transició, despertava, entre els forces reaccionàries, la bandera de la república i la nostra, la quadribarrada.\nEls bombers hagueren de fer una operació ben complicada per a llevar les banderes que els nostres bons amics Simó Capó i na Maribel Montesinos havien col·locat en el balcó de la casa on vivien. Finalment, amb cordes i escales, pujant a la terrassa de la finca i davallant posteriorment fins al pis, forçant la porta, pogueren entrar-hi (en Simó i na Maribel no hi eren en aquells moments) i, com qui guanyà la batalla de Verdun, policies i servils del règim celebraren la retirada dels estendards.\nSet mesos després dels esdeveniments que comentam, en Simó Capó i na Maribel Montesinos havien de comparèixer davant els tribunals ja que el fiscal demanava dos mesos i un dia de presó per "incitació al desordre públic"(!).\nEvidentment l'OEC, les JEC (també hi hagué comunicats del PSOE i el PCE en favor de la llibertat d'expressió) encapçalaren la lluita contra aquest repugnant procés antinacionalista i antirepublicà. A part dels comunicats que sortiren en el diari Baleares (4-V-1978) i Última Hora (5-V-1978), les JEC bombardejaren, amb nombrosos fulls de protesta, instituts i centres de producció. Particularment, jo -amb altres companys del partit- vaig estar a la plaça d'Espanya (davant la "paret del poble", a les estacions) repartint els fulls volants que havia fet l'OEC i cridant en defensa de la llibertat d'expressió amb un atrotinat aparell de megafonia que, per a aquestes accions d'urgència, llogàvem a Eléctrica Española.\nEra normal que la premsa oficial -que sempre pugnava per silenciar les nombroses activitats dels comunistes i independentistes mallorquins- no parlàs mai de les nostres campanyes de solidaritat. Però en aquesta ocasió Última Hora reproduí quasi integrament el comunicat del partit. Sota el titular "Un nuevo atentado contra la libertad de expresión", el diari explicava: "L'Organització d'Esquerra Comunista ha emitido un comunicado de repulsa al juicio que se celebrará mañana contra Simó Capó, por haber colgado desde un balcón una bandera republicana en la Diada del pasado 29 de octubre. 'El juicio representa' -dice el comunicado- 'un nuevo atentado contra la libertad d'expresión'. 'Volem recordar' -añade- 'que la Monarquía encara no ha estat escollida per ningú. Que seria necessari un referèndum popular sobre la forma d'Estat, per dotar-la d'una base democràtica'. OEC, pues, convoca a todas las personas que puedan asistir al juicio mañana, a las once y media, en el Palacio de Justicia".\nA l'endemà matí -el 4 de maig de 1978- un nombrós grup de ciutadans i ciutadanes érem davant les portes del Palau de Justícia per a demanar la llibertat de Simó Capó i la seva companya. Les JEC havien pintat una pancarta enorme que, presidida per la falç i el martell i la quadribarrada dels joves comunistes de les Illes (JEC), deia "Llibertat d'expressió. Llibertat Simó Capó". Record que hi havia molts antics republicans salvats, per miracle, dels escamots d'afusellament dels anys de la guerra i postguerra. Entre els membres de l'OEC i de les JEC vaig poder parlar amb en Macià Abraham, n'Antoni Mir (l'actual president de l'OCB), en Rafel Ramis, na Margarida Chicano Sansó, en Francesc Delgado, na Josefina Valentí, en Domingo Morales...\nLa lluita per la democratització del règim sorgit dels pactes amb el franquisme reciclat anava quedant en mans de l'esquerra de les Illes (MCI, OEC, LCR, PSM, PORE, etc, etc.), partits que érem sistemàticament silenciats i criminalitzats per tota mena de servils a sou del poder.\nDel llibre No era això: memòria política de la transició (Edicions El Jonc, Lleida, 2001)


L'alcaldessa Ada Colau a la cavalcada dels Reis d'Orient de l'any passat / Jordi Play\nNo ha donat pistes de com serà, però sí del fet que hi haurà una cavalcada de Reis a Barcelona en la qual “ja s’està treballant” el “grau de presencialitat” que hi podrà haver. Així ha respost l’alcaldessa Ada Colau a les preguntes d’El Matí de Catalunya Ràdio després que el govern català es posicionés a favor de mantenir la celebració de l’arribada del Reis d’Orient arreu de Catalunya tot i ser un dels esdeveniments més massius del Nadal. “Li asseguro que els Reis arribaran a Barcelona i arribaran amb vaixell”, ha refermat Colau.\nTambé ha aclarit que caldrà acceptar renúncies per respectar la situació sanitària, però que pretèn tirar-la endavant “d’alguna manera”. Ara bé, “no podrà ser una cavalcada com altres anys”, ha resumit.\nA més de mirar el futur, però, Colau també ha fet menció de la situació a Barcelona aquest passat cap de setmana al voltant dels incompliments de les restriccions, especialment pel que fa a botellons. “A mi em consta que la Guàrdia Urbana, entre divendres i diumenge, en diferents tipus de reunió han desallotjat unes 1.000 persones”, ha precisat l’alcaldessa. En aquest sentit, ha valorat que “és una xifra important”, però ha subratllat que li agradaria no generalitzar-la perquè llavors sembla que “la immensa majoria de la població que ho està fent bé s’invisibilitza”.\nSobre l’actuació policial, però, ha reconegut també que “un petit porcentatge” de les actuacions han acabat amb persones denunciades que no haurien seguit les indicacions de la policia.\nPreguntada per la periodista Laura Rosel pel fet que recentment ha obert la porta a fer un tercer mandat en una entrevista a El País, tot i haver expressat de manera repetira que la seva intenció només era participar-ne a dos, Colau ha insistit a no descartar-ho. “Jo em dec a un projecte de transformació de Barcelona, per fer-la més sostenible, més amable per viure”, ha reivindicat. “Però queden molts anys encara”.\nPel que fa a la nova situació de tancament forçós dels bars i restaurants, la líder de Barcelona en Comú ha reclamat a la Generalitat que prepari més ajudes de compensació al sector. Quan es pren “una mesura tan dràstica d’un dia per a l’altre” el govern català “ha d’assumir-ne també les conseqüències, perquè els ajuntaments no tenim ni pressupost ni competències”, ha ressaltat. Així doncs, ha valorat els 40 milions que el president interí Pere Aragonès va anunciar que destinaria als sectors afectats a tot Catalunya com a “molt insuficients”. Especialment, tenint en compte, que només el govern municipal barceloní, abans que es decretés aquest tancament, ja havia fet “una despesa de més de 15 milions” en impostos perdonats i ajudes a l’hostaleria, ha insistit Colau.


ACCEDES: L’accés i l’èxit acadèmic de col·lectius vulnerables en entorns de risc a Llatinoamèrica (DCI-ALA/2011/232) | Equip de Desenvolupament Organitzacional - EDO\nACCEDES: L’accés i l’èxit acadèmic de col·lectius vulnerables en entorns de risc a Llatinoamèrica (DCI-ALA/2011/232)\nLa taxa de titulats i èxit universitari és un índex de desenvolupament social i cultural (AQU, 2007; 2009 i Gairín, 2010), un clar símptoma d’evolució i qualitat de vida de les societats modernes i dels seus ciutadans. Alguns problemes socials són clarament anecdòtics un cop analitzats a la població amb estudis terciaris: l’atur només representa aquí una tercera part entre la població amb estudis universitaris vers els que només posseeixen estudis primaris. Actualment l’accés al coneixement ha esdevingut una condició ineludible als processos de socialització, equitat i integració social (Castells, 2008) i la universitat resulta una institució clau para aconseguir-ho.\nÉs indubtable l’esforç realitzat als països llatinoamericans per a la generalització de la instrucció bàsica i mitja (OEI, 2010). Aquestes iniciatives orientades al desenvolupament de polítiques ‘quantitatives’ (l’educació per a la major quantitat de ciutadans possible) han de complementar-se amb polítiques ‘qualitatives’ de discriminació positiva i recolzament a aquells col·lectius socials que por la seva vulnerabilitat econòmica, geogràfica ètnica o cultural manifesten majors problemàtiques per accedir a l’educació universitària. Amb barreres més o menys explícites als sistemes d’accés a la universitat i sense polítiques de recolzament als més desfavorits (pobres, persones amb “handicaps”, minories, ciutadans de territoris aïllats) no hi haurà equitat social, i sense ella, no hi haurà ni integració social ni desenvolupament econòmic.\nFactors personals (capacitat, preparació), però sobretot contextuals (problemes socials, culturals o econòmics) impedeixen l’accés o permanència a la Universitat (Tintó, 2005; NAO, 2007; Gairín i altres, 2010). L’IESALC entre 2000 i 2005 va diagnosticar els factors i la magnitud de l’abandonament a les universitats públiques i privades de Llatinoamèrica. Els seus resultats demostren que, a excepció de Cuba, només el 43% de les persones que ingressen a estudis d’educació superior es graduen en el període establert per fer-ho. No actuar mitjançant polítiques i actuacions orientades a l’ingrés i a l’èxit acadèmic de determinades minories i grups desafavorits no farà més que ampliar la bretxa ja existent a la comunitat llatinoamericana.\nAl respecte, cal potenciar els processos de retenció i tutoria i promoure la investigació i intercanvi d’experiències (Gairín i altres, 2009) dirigides a augmentar la presència, permanència i titulació de col·lectius amb dèficits socials o culturals. D’aquesta manera, es continuarien les accions ja iniciades a universitats xilenes, bolivarianes i centreamericanes.\nEl projecte proposat es focalitza en les poblacions més pobres i excloses afavorint la seva inclusió social, la qual cosa redunda en un estímul per al desenvolupament econòmic i social més equitatiu a la regió. El seu desenvolupament pretén ajudar a millorar la qualitat i pertinença a l’accés a l’Educació Superior dels grups més vulnerables, reformant i modernitzant les institucions des de la perspectiva de la inclusió, establint una estructura en xarxa entre organismes, institucions i altres actors rellevants en el desenvolupament de l’Educació Superior entre América Llatina i la Unión Europea.\nEn el marc descrit a l’apartat anterior, l’objectiu general d’aquest projecte és millorar els nivells d’inclusió i permanència de col·lectius poc afavorits o vulnerables a les universitats llatinoamericanes. Aquest propòsit es concreta en tres objectius:\n1) Afavorir l’accés i permanència dels col·lectius desafavorits a les Institucions d’Educació Superior (IES);\n2) Contribuir al desenvolupament de la inclusió a les IES;\n3) Promoure xarxes institucionals centrades a la inclusió universitària.\nEl projecte es desenvoluparà en tres fases coincidint amb cadascun dels objectius plantejats. Es tracta de concretar i desenvolupar una metodologia que afavoreixi la incorporació i permanència amb èxit de col·lectius desafavorits a través d’accions i plans de desenvolupament organitzacional. Per a portar-ho a terme, es compta amb una xarxa de recolzament i ajuda mútua que orienta l’adopció de les mesures més pertinents, la seva disseminació i la seva posterior institucionalització; per aquest motiu, hi ha accions dirigides a l’accés i permanència dels col·lectius més desafavorits i també a les institucions que els acullen (aprenentatge organitzatiu).\nParticipen al projecte, conjuntament amb la UAB, les següents universitats: ESC Rennes School of Business (França), Università di Bergamo (Itàlia), Universidad Católica de Argentina (Argentina), Universidad Católica de Bolivia (Bolívia), Universidad de Talca (Xile), Universidad de Cienfuegos "Carlos Rafael Rodríguez" (Cuba), Universidad Católica de Paraguay (Paraguai), Universidad Católica del Perú (Perú), Universidad ORT Uruguay (Uruguai), Universidad de los Andes (Veneçuela), Universidad Autónoma de Tabasco (Mèxic) i la Universidad Especializada de las Américas (Panamà).\nWeb del projecte a: http://projectes.uab.cat/accedes/\nDotació Econòmica: 1.123.827 €\nJoaquín Gairín Sallán (Coord. - UAB), Inés Aguerrondo (UCA), Carme Armengol (UAB), Aleix Barrera (UAB), Juana Brito (UCF), Diego Castro (UAB), Anna Díaz (UAB), Sebastián Donoso (UTA), Fabio Dovigo (UNIBG), Maria del Mar Duran (UAB), Miren Fernández de Álava (UAB), Alejandra Martínez (UCB), Cristina Mercader (ESC-Rennes), Nuby Molina (ULA), José Luís Muñoz (UAB), Marita Navarro (UAB), María Inés Vázquez (ORT-Uruguay), Guadalupe Palmeros (UJAT), Oscar Parra (UCP), David Rodríguez (UAB), Dirk Shneckenberg (ESC-Rennes), Rosa Tafur (PUCP), Nicolasa Terreros (UDELAS), Carme Tolosana (UAB) y Marina Tomás (UAB).


Baixa afluència als caixers i més pagaments electrònics - Diari de Girona\nBaixa afluència als caixers i més pagaments electrònics\nLes entitats bancàries han tancat algunes oficines de la província de Girona en registrar una reducció de les visites presencials Recomanen usar els canals digitals per realitzar les operacions\nraquel gironès 25.03.2020 | 00:19\nUna dona esperant el seu torn, a l'exterior d'una entitat financera de Girona. marc martí\nUna dona esperant el seu torn, a l'exterior d'una entitat financera de Girona.\nL'estat d'alarma que viu el país –i que previsiblement s'allargarà– ha buidat carrers, botigues, hotels, gimnasos... i oficines bancàries, encara que aquest sigui un dels pocs sectors que el Reial Decret del Govern espanyol fixa com a prioritari i, per tant, pot obrir. Tot i això, poca gent s'aproxima als caixers per treure diners o per fer qualsevol operació de crèdit.\nAquesta realitat ha provocat que moltes entitats bancàries hagin decidit tancar part de la seva xarxa d'oficines o hagin reduït el nombre de personal present a les entitats. Per contra, han reforçat els canals a distància, com l'atenció telefònica o les aplicacions mòbils a través de les quals es poden dur a terme gairebé totes les operacions financeres.\nBBVA ha tancat temporalment 16 oficines de la província de Girona. Dels 54 punts que té en tota la demarcació, només n'estan operatius 40. Tot i això, es garanteix el servei en tots els municipis en què està present l'entitat. Segons expliquen fonts de BBVA, en aquelles localitats on hi ha més d'una oficina, s'han estudiat les afluències de cada una i, en funció d'això, han quedat obertes les que reben més concurrència. Així mateix, tota la xarxa de caixers del banc està operativa per seguir oferint servei als clients. Des de fa una setmana, treballa a les oficines del BBVA només el 20% de la plantilla i l'entitat recomana als clients que només vagin a l'oficina si és imprescindible. «Aquestes mesures s'han adoptat després de registrar-se una reducció de les visites presencials a les oficines amb motiu de l'estat d'alarma, que limita els desplaçaments», apunten des de l'entitat.\nDavant d'això, el BBVA recomana als clients l'ús dels canals digitals, ja que permeten realitzar gairebé la totalitat de les operacions a distància. Per a aquells que encara no operen on-line, el banc els posa a disposició els mitjans necessaris perquè puguin començar a realitzar la seva activitat financera remotament i de manera immediata. També han reforçat els canals d'atenció al client amb més personal que realitza teletreball. En aquest context, l'entitat explica que no cobrarà comissions als pensionistes que retirin la pensió des d'un caixer de qualsevol entitat d'Espanya.\nPor a tocar els bitllets\nUn dels motius que podria haver causat aquesta baixa afluència de persones a les entitats és la fakenews que circula sobre la propagació del coronavirus a través dels bitllets. El Banc Central Europeu (BCE) va sortir la setmana passada a desmentir-ho i va fer una crida a utilitzar els diners en efectiu amb total normalitat.\nA Caixabank mantenen obertes totes les oficines que tenen a la província de Girona. Ara bé, han notat menys afluència de clients, als qui recomanen «evitar desplaçaments innecessaris i utilitzar les oficines exclusivament en cas d'urgència». Asseguren que algunes operacions es poden deixar per a més endavant, mentre que les urgents es poden realitzar per altres canals: per via telefònica o a través d'internet.\nCaixaBank també ha pres mesures de prevenció a la xarxa comercial. Concretament, ha reduït l'horari d'atenció al públic de totes les oficines i centres i estan oberts només des de les 8.30 fins a les 14.30 hores. Altres mesures van dirigides a assegurar que es mantenen les distàncies de seguretat, expliquen fonts de CaixaBank. En aquest sentit, es limita l'aforament a un client atès per cada lloc de treball en cada oficina més un en espera. La resta han de romandre a l'exterior de la sucursal i són atesos respectant l'ordre d'arribada. Pel que fa a les operacions de retirada d'efectiu, aquestes es deriven, sempre que sigui possible, al caixer automàtic. En paral·lel, l'entitat ha intensificat la neteja i la desinfecció en tots aquells centres que romanen oberts al públic.\nArran de la propagació de l'epidèmia, també ha aprovat mesures de flexibilitat laboral per als treballadors. En aquesta línia, i per tal d'assegurar l'atenció al públic, cada oficina ha dissenyat la seva pròpia organització en funció de les diferents circumstàncies dels seus empleats, amb mesures especials entre les quals s'inclou establir torns de teletreball i treball presencial i potenciar la flexibilitat horària.\nContacte amb els pensionistes\nPer la seva banda, Banc Sabadell, una altra entitat amb forta implantació a la província, està contactant telefònicament amb els clients pensionistes davant la perspectiva de cobrament de la pensió: els recomanen que evitin desplaçar-se físicament a les oficines davant l'amenaça que representa per a la seva salut la pandèmia global de coronavirus. «Contactem telefònicament amb ells per donar-los tranquil·litat i per dir-los que tenen la pensió ingressada com sempre i que no fa falta que es desplacin a l'oficina», precisen des de Banc Sabadell, que ha tancat «algunes» de les seves oficines però manté actius tots els caixers. De les nou sucursals que hi ha a la ciutat de Girona, tres han abaixat la persiana; a Figueres, ho ha fet una de les tres que hi ha, com a Blanes i, a Olot, de dues oficines s'han quedat amb una. Banc Santander ha reduït l'operativitat de la seva xarxa d'oficines a Espanya, i la meitat de les oficines només obren dilluns i dijous.\n«Les videotrucades han augmentat, molt, però també l'ús del telèfon fix».\nUn temps (sense) flors.\nTeleassistència ha realitzat 14.650 trucades a persones vulnerables pel coronavirus.


SALTAT DE PÈSOLS AMB ÀNEC A LA MENTA\nUna adaptació als temps del plat originari que s'elaborava amb colomí, un au que, com el colom, està essent recuperat per la cuina a França i part de la zona centre d'Espanya. Es salta l'ànec, s'afegeix la ceba tallada, una mica de vi blanc, després aigua, fulles de menta i finalment s'afegeixen els pèsols. Els pèsols pertanyen als lleguminosos com els cigrons o les llenties tot i que popularment els considerin verdures i, com les faves, són uns lleguminosos que poden menjar-se crus quan es recol·lecten.\n1 kg de pèsols, 100 g de confit de pedrers d’ànec, 100 g de carn de confit d’ànec, 1 cullerada de greix d’ànec, 200 g de ceba, 10 fulles de menta, 1 copeta de pippermint ½ copa de moscatell, sal i pebre.\nTalleu ben petits els pedrers confitats i esmicoleu la carn del confit. En una cassola amb el greix d’ànec feu daurar la ceba tallada petita, afegiu-hi els pedrers. Afegiu-hi els pèsols i el confit esmicolat i salteu-ho tot. Mulleu –ho amb el pippermint i el moscatell i deixeu que evaporin els alcohols, afegiu-hi la menta també i feu-ho coure tot junt uns 5 minuts.


El blog petit: 25.A III. La premsa\n25.A III. La premsa\nNo m'agrada parlar-ne. Amb el temps, he après a fer la meva sense necessitat de fixar-me en el que digui la premsa. La societat civil és més forta si sap no anar a remolc del "quart poder". Però crec que, en una consulta com aquesta, l'estat d'ànim del conjunt de la ciutadania, motivat per l'estat d'opinió del periodisme -i, per tant, dels centres de poder que hi ha al darrera- ha tingut una influència rellevant en el seu resultat. Sobretot, la premsa a nivell nacional -i també estatal, és clar, especialment pels resultats del no! Ara, però, em vull referir a la premsa de casa, la més propera.\nI, per això, començo felicitant la premsa digital i la seva creixent incidència. Poc a poc, va fent forat i demostrant la seva utilitat, especialment entre la gent jove, que la segueix al dia, i en participen. Enhorabona pel treball de proximitat que, per exemple, fan des de mitjans tan precaris i novells com Aravalles. (Com és que la resta de premsa comarcal -amb molts més mitjans- no fa un pas qualitatiu al món digital? Ells sabran).\nDe la premsa escrita, en vull parlar poc. De fet, cadascú ha jugat el paper que se n'esperava d'ells. D'El 9 nou, només diré que continua en la seva línia oficial: l'"institucionalisme" com a consigna, que vol dir dependència total dels ajuntaments i de qui els manen. I cada cop van mostrant més el llautó. (Nota: només cal mirar El 9 d'Osona, i veureu quin nivell d'implicació ha tingut, tan diferent, amb les consultes). Són uns quants ja els seus columnistes que, vès per on, opinen que és un error aquesta línia tan poc propera a la gent i tan de braçet amb les institucions.\nDe Línia Vallès sí que diré que m'ha sorprès -agradablement, és clar- el paper jugat de suport a les consultes. És normal, doncs, que aquesta publicació gratuïta vagi fent forat mica en mica. (Tot i que també m'estranya que no entrin encara en el joc d'internet).\nDe la resta de premsa escrita, dir que han estat fent allò que era previsible: els monàrquics d'avantguarda, ignorant allò que els suposi acostar-se al segle vint-i-ú; els del "Montillódico" -com diu l'amic Jj-, encara més enllà, i minimitzant-ho tot, excepte la Feria de Abril; els franquistes de casa, doncs això: essent coherents amb la seva ideologia antidemocràtica de meitat del segle passat. I així, anar fent.\nDe la televisió no en puc dir res, perquè a casa no la tenim sintonitzada. M'estalvio, doncs, el comentari. Sí que em va sorprendre agradablement veure a la nostra ciutat unitats de TV3, al costat de la televisió comarcal.\nPerò no vull deixar d'aprofitar l'avinentesa -com diu aquell- per reivindicar el paper de la ràdio com a mitjà més viu de tots els presents. Ràdio 7 Vallès -que sí que és també a internet, tot i que encara n'hi treu poc suc- va estar present a la consulta des del primer moment, fent connexions en directe, i aportant les novetats que se succeien al moment. Enhorabona, perquè continua essent el mitjà més viu de tots els presents.(Llàstima que l'escoltem tan poc!)\nMentrestant, la gent del món digital va fent camí. Per molts anys!\nPublicat per Quico a 11:37\nEtiquetes de comentaris: Granollers\n25-A IV. L'Ajuntament\n25-A II. L'organització\n25-A I. La idea\nFutbol, toros i cultura


DONATIUS - La Rectoria de Sant Miquel de Pineda\nDONEM PEL - COVID19>\nCom a agraïment a tots aquells que han treballat per ajudar la comarca de la Garrotxa durant la crisi del COVID19, La Rectoria vol donar alguna cosa a canvi.\nHem decidit començar una recollida de donatius per a dues entitats de la comarca, la Fundació Hospital d’Olot i Comarcal de la Garrotxa i Càritas Garrotxa, entitat que dona un suport constant als més necessitats de la comarca.\nLa nostra proposta és la següent. Primer de tot, per cada habitació/nit La Rectoria donarà 1.50 € dividits a parts iguals entre la Fundació Hospital i Càritas. Aquesta col·lecta començarà el dia que tornem a obrir les portes de La Rectoria i durarà un any.\nEn segon lloc, si algun dels nostres hostes a La Rectoria (presents, passats i futurs) desitja fer una aportació, senzillament ha de fer clic al botó ´DONATIUS´ que trobarà tot seguit i fer l’aportació que vulgui.\nA tots els que decidiu fer una aportació personal, gràcies per col·laborar.


nòmades: de novembre 2008\nl'altra evolució. El llenguatge de les pedres (II)\nQuan parlem d'evolució el primer que passa pel cap són tot el munt d'organismes que habiten el nostre planeta, animals i vegetals, i el seu viatge a través del temps creixent o minvant, desenvolupant nous trets per defensar-se o atacar ... evolucionant, vaja. Però existeix un altre tipus d'evolució, una de la que no hem sentit a parlar però a tingut lloc en paral·lel a la dels éssers vius , l'evolució dels minerals.\nAl principi, quan el nostre sistema solar era una nebulosa pre-solar, el número de minerals era aproximadament de 12, creats en situacions extremes al cor de les supernoves, com el diamant. Després el sol va fer un pet immens i la intensa calor i canvis de pressió va causar l'aparició de nous minerals, posant el còmput en uns 60. La formació de la terra i els fenòmens geoquímics associats van augmentar el número fins a uns 500. Després la terra va començar a canviar i la seva tectònica i moviment va facilitar l'aparició de 1000 minerals més. A partir de llavors, Què collons ha passat al nostre planeta per que ara el número de minerals es trobi en 5000? La resposta és tu. La vida. Ja ens ho diu la teoria de Gaia, la vida canvia el seu entorn per conservar-se a si mateixa, afecta el clima i els minerals, moldeja la mateixa terra.\nQuan la vida va aflorar fa 4000 milions d'anys, tot un seguit d'organismes productors d'Oxigen van començar a escampar-se arreu. La química de l'atmosfera, els mars i la terra va canviar i elements com el Ferro o el Coure, que podien romandre brillants i immaculats fins llavors van començar a oxidar-se, a combinar-se amb l'Oxigen, apareixent nous minerals. 3000 milions d'anys després van aparèixer nous organismes més grans, de cosos durs, que van començar a produir dipòsits de carbonats com l'aragonita als fons marins, un cop morien. Al seu torn, les plantes també van contribuir a l'evolució dels minerals generant carbó i esquist.\nAixí, segons en Robert Hazen, del Washington's Geophysical Laboratory, l'evolució dels minerals es pot classificar en tres grans èpoques: La primera, aquella en la que els minerals es formaven a una nebulosa pre-solar de forma homogènia. La segona, el moment en que canvis de pressió i temperatura van propiciar la formació d'altres minerals i la tercera, l'aparició d'unes condicions llunyanes a l'equilibri químic gràcies a l'aflorament de vida.\nD'aquesta manera, l'evolució dels minerals resulta ser una eina molt adient per la cerca de vida en altres planetes. Depenent de quins tipus de minerals es trobin, podrem situar el seu origen en un dels tres estadis, podent-nos fer una idea de les probabilitats de que al planeta en qüestió hi hagi o hagi hagut vida.\nUn cop més les pedres ens parlen amb el seu llenguatge mil·lenari forjat al cor de les nebuloses i moldejat per temperatures impossibles i les condicions més increïbles de l'univers. I fins i tot els minerals seran capaços, al moment precís, de senyalar-nos cap a on cal buscar vida extraterrestre.\nvist a: New Scientist\nper saber més: Mineral evolution del Washington's Geophysical Laboratory\nPublicat per Asimetrich en 20:35 9 comentaris\nEtiquetes: ciència, geologia, món, natura\ndescodificant el canvi climàtic\nJa són uns quants els posts de nòmades relacionats amb el canvi climàtic i l'escalfament global. Si hi ha una cosa que ha quedat clara en tot aquest temps és que aquest problema depèn d'un fotimer de variables, globals i locals, que es troben íntimament interrelacionades. Petits canvis en una d'aquestes variables poden repercutir en tota la xarxa que representa el clima del nostre planeta. Però quines són? Aquesta és la gran pregunta que desconeixem, el problema bàsic per decodificar el canvi climàtic és definir correctament les variables de les que depèn. Fins ara se'n coneixen vàries, com els corrents oceànics que transporten la calor al llarg i ample del planeta; les masses de gel continentals, un reservori d'aigua en estat sòlid que manté el nivell dels oceans; el fitoplàncton, organismes marins que són el pulmó de la terra i poden modificar el clima de forma local; els nivells de CO2, gas amb un alt potencial d'efecte hivernacle, juntament amb el metà.i els òxids nitrosos. N'hi ha més? Estan relacionades entre si?\nIntuïtivament podem especular amb la idea que ha d'existir algun lligam entre tots aquests factors. I aquest lligam podria ser o bé una variable desconeguda fins ara o bé una propietat que encara desconeixem d'una d'aquestes variables. Per aquest motiu cal tirar de totes les eines possibles, tindre en compte qualsevol dada per insignificant que sembli, començant per registres minerals i fòssils que ens indiquen què ha passat amb el clima milers d'anys enrere i acabant per models matemàtics capaços de jugar amb muntanyes de dades.\nTot i això, malauradament, en el tema del clima del planeta existeixen grans buits de coneixement que frenen una possible predicció del futur que ens espera. Un dels grans misteris ha estat el perquè de les fluctuacions dels gasos d'efecte hivernacle CO2 i N2O observades durant les eres glacials de la terra. De saber la causa d'aquestes variacions, tindríem una dada vital per saber com pot evolucionar el canvi climàtic a partir del panorama actual i quines mesures es poden prendre. Però, si no som capaços d'explicar el que ha ocorregut al passat, com dimonis hem de poder predir el que passarà al futur?.\nUn salt important en aquesta carrera contrarellotge es publica a Nature aquest mes. Es tracta del treball realitzat per Andreas Schmittner i Eric D. Galbraith de les Oregon State University i la Princeton University, dels Estats Units.\nAquests dos investigadors han establert un model en el que acoblen oceà-atmosfera-gel marí i biosfera, incloent-hi els cicles del carboni marí i de la vegetació terrestre i un model de la circulació global de l'oceà en tres dimensions. tot un munt impressionant de variables, amb una finalitat: trobar els factors que podrien estar al darrera de les dades històriques que fins avui no han pogut ser explicades. Per aquests investigadors, el secret roman a la connexió entre les corrents oceàniques i el CO2 i N2O atmosfèric.\nQuina pot ser la clau en tot això? Cal alguna cosa que ens pugui lligar aquestes variables. L'oceà és un element essencial en l'eliminació del CO2 de l'aire gràcies al que es coneix com a “bomba biològica”, un procés en el que els organismes marins fixen el CO2 i, en morir, el dipositen als fons oceànics. Tenim una connexió entre CO2 i oceà, la bomba biològica. És possible lligar la bomba biològica amb els corrents oceànics? Sembla que sí, per fer-ho cal tindre en compte un factor molt important per mantindre la vida, els nutrients. La presència de nutrients als oceans és discontinua, hi ha zones més riques i d'altres més empobrides, però es pot transportar mitjançant els corrents oceànics. Ja està, aquí tenim una possible connexió. Per tant, els corrents oceànics transporten nutrients que alimenten els organismes fixadors de CO2, els quals eliminaran el CO2 de l'atmosfera.\nTenint en compte tot això (i molt més) van establir el seu model, reproduint les condicions actuals de la corrent oceànica global, però baixant la temperatura fins a valors de la darrera era glacial. Llavors, quan tot estava al seu lloc, van aplicar una altra variable: aigua freda. Quan, dins la simulació, van posar aigua freda a la zona de groenlàndia, tot va a començar a canviar, però no d'una forma estranya, sinó d'una ben coneguda, doncs el seu model matemàtic va començar a reproduir a la perfecció tots els canvis que s'han observat en registres fòssils durant mil·lenis. D'aquesta manera s'ha pogut donar explicació a les fluctuacions en els nivells de CO2 i N2O que han acompanyat el clima de la terra durant milers d'anys i que, fins ara, restaven com un misteri.\nfigura: A la dreta els números obtinguts pel model. A l'esquerra les dades fòssils. Es pot veure que la simulació reprodueix a la perfecció les dades reals.\nQuina és aquesta explicació?\nEl secret era l'aigua freda, tan simple com això. Si posem aigua freda a la zona de Groenlàndia, la corrent oceànica global s'atura i el transport de nutrients es veu perjudicat. Aquesta disminució de nutrients dificulta la vida dels organismes fixadors de CO2 i, per tant, la bomba biològica deixa de funcionar correctament, disminuint-se l'eliminació del CO2 de l'atmosfera. Al seu torn, la producció de N2O pels oceans també es veu modificada. La conseqüència és un augment dels nivells de gasos d'efecte hivernacle i tot seguit l'increment de les temperatures.\nAixí, per fi, es defineix el nexe entre corrents oceàniques i nivells de CO2 i N2O atmosfèrics, donant resposta a tot un munt d'interrogants i establint aquests corrents com el “termostat” del planeta, doncs la seva activitat regula la quantitat de gasos d'efecte hivernacle de l'atmosfera. Ara bé, d'on surt l'aigua freda capaç de parar la corrent oceànica global? Bé, els dos científics puntualitzen que l'ús d'aigua freda és arbitrari, tan sols es tracta d'una forma de poder apagar la corrent oceànica global. Però tal i com estan les coses avui, no es pot deixar de pensar en els icebergs i la fusió del gel del pol nord.\nJa s'ha especulat força sobre l'efecte del descongelament del pol nord, la possibilitat de que aquest fet alenteixi la circulació oceànica. Quina seria la conseqüència d'una cosa així? Es desconeix. Alguns diuen que seria l'inici d'una glaciació a l'hemisferi nord. Segons aquest nou model es podria donar una glaciació, però seria d'aquí a mil anys, justament després d'un increment de temperatures. Però és difícil predir encara, ja que fins ara sembla que havien estat els corrents oceànics els que determinaven els canvis climàtics i no a l'inversa, com està passant avui.\nPerò no ens desanimem. Sens dubte l'establiment correcte de les variables significa un punt d'inflexió en la comprensió del clima i la possibilitat d'entendre el nostre planeta. Després d'anys de models amb errors inacceptables sembla que per fi comencem a filar prim. Pas a pas ens acostem a la resposta i en un futur inmediat començarem a veure prediccions més encertades i models que cada cop aniran coincidint més entre ells. Ara només falta que aquesta resposta arribi alta i clara a les orelles dels que tenen la possibilitat real de canviar el curs de la història.\nPublicat per Asimetrich en 11:03 5 comentaris\nEtiquetes: canvi climàtic, ciència, natura, oceans, recerca\nun quant de paradís\nAssegut al seient de l'acompanyant, amb els peus descalços i escoltant el murmur de la ràdio, em delectava amb el paisatge Andalús. Les oliveres passaven fugaces, retallant-se contra el cel del capvespre d'un groc rojenc que perdia força en un degradat perfecte, passant al lila que es fonia amb el blau més amunt, allà on brillava alguna estrella en soledat.\nArribàvem a l'aeroport malagueny una hora després de que la foscor càlida ens envoltés a tots dos. Una abraçada que estreny l'ànima. Llavis que es besen i tasten l'amargdolç, un cop més, un gust que només cal tastar una vegada per romandre sempre a la memòria. El sabor del comiat després de dies que són un quant de paradís nascut i fos en el més ínfim fragment de temps.\nL'avió s'eleva i allà queda ella, dins una llacuna de petits llums enmig de la foscor de la nit. Voldria poder parar el temps, tornar enrere i viure els darrers dies contínuament, dins un bucle infinit de l'espai-temps, sense importar-me si l'univers col·lapsa enmig d'un pet descomunal. Però no puc. Passo sobre Madrid, una ameva lluminosa immensa, deforme i congelada en ple moviment. Hores després volem pel fred cel anglès. L'avió inicia el descens i es situa entre dues capes de núvols. La llum de les ciutats il·lumina la cara inferior dels núvols baixos, deixa a les fosques la part superior i es reflexa a la bòveda que formen els núvols alts. És un paratge impossible, on muntanyes negres i amorfes de vapor d'aigua es retallen en un cel roig pàl·lid. Els llums blancs intermitents de la punta de les ales es posen en marxa i amb cada flaix es rebel·len milers de gotes d'aigua només durant un instant, com si fossin espurnes blaves que salten estroboscòpicament.\nHan passat tres hores. Quan surto de l'avió una ventada gèlida em colpeja sense pietat i em sembla veure un somriure sàdic a la cara de la nit, donant-me la benvinguda a la realitat. Les gotes de pluja ara no són el plugim agradable de cada dia, sinó les escupitades que s'escapen d'una riallada grotesca i babosa. Passo el control a la una de la nit. No, les dotze, ara de cop és una hora menys. Surto a fora i allà on sol haver-hi taxis no hi ha res, només una gentada fent cua, indignada, trucant per telèfon, enmig de la pluja, demanant taxis per l'amor de Déu (o “for god's sake”). Miro al fons, hi ha un autobús engegat enmig de la foscor, a la llunyania. Segons el rètol és el 80N. 80N? No sabia que existís, de fet jo semblo ser l'únic que el veu, potser és un miratge?. M'apropo. Al seu interior quatre ànimes en pena, no fan res, no diuen res, semblen esperar resignades un destí que coneixen, com si fossin passatgeres d'un autobús cap a l'infern. M'estava esperant a mi? Pregunto al conductor si em deixaria a prop del campus i em diu que sí. Així que m'assec, una ànima condemnada més. Just quan m'acomodo es tanquen les portes i el 80N emprèn la marxa. Sí, m'estaven esperant, segur. Ara és quan l'autobús pren direcció a un túnel obert sobtadament enmig de l'asfalt, direcció l'inframón. Aquí s'ha acabat la meva vida, quina llàstima que no hi hagi testimonis de les meves últimes paraules perquè tenia preparada una frase colpidora que pasaria als anals dels epitafis. Se m'acut preguntar el nom al conductor, segurament es digui Anubis, però és ell qui em crida per dir-me que estem al campus. I té raó, reconec el carrer, així que baixo del bus. Han passat trenta minuts dins el 80N i continuo viu, l'infern pot esperar.\nEm pujo la caputxa, encara plou. I enfilo Hardman Street enmig d'una ciutat fantasma quan una rata s'espanta i marxa corrent en apropar-me a un munt d'escombraries que ha acumulat el vent a una cantonada.\nDeu minuts després arribo. Dono la volta a la clau. S'obre la porta. La llum ataronjada i pàl·lida del carrer es cola entre les tires de les cortines. El menjador és mort, les franges taronges de llum revelen que tot és al seu lloc, que res no ha passat per aquell tros d'espai, ni el temps, ni la pluja, ni el sol de Sevilla. Només el gust amargdolç, que encara resta als llavis, és testimoni de que tot ha estat real.\nPublicat per Asimetrich en 22:33 5 comentaris\ntinc un any\nHappy birthdaaayyyy Mister ... Nomade ... Happy birthdayyyyy ... toooo yoooouuuuuuuu\nSembla mentida que l'asimetrich, aquest capullo integral, hagi estat capaç de mantindre alguna cosa durant tot un any. Encara em faig creus. 100 posts m'ha fet el cabró, me'ls ha ben clavat. 100, ni més ni menys. Però, la veritat, he disfrutat i, sobretot, he pogut gaudir de les teves visites i la teva presència. M'has regalat els teus comentaris que de vegades em feien pessigolles, d'altres reflexionar. Però el millor és tot el que he aprés de tu, ja sigui sobre ciència o sobre la vostra vida d'humans dins aquest planeta fascinant anomenat terra, més enllà de la xarxa. M'has obert la porta de casa teva malgrat les distàncies. I tu ja em coneixes el suficient com per saber que sense la teva presència jo no seria Nòmades.\nJunts hem viscut situacions divertides, d'altres indignants i fins i tot de ridícules. Hem parlat de ciència, de vegades de forma més eclèctica i d'altres més divertida. Hem viatjat a mons perduts, pel temps, per la història, dins les cèl·lules, fins i tot dins el Guernica. Hem discutit sobre temes tan interessants com la vellesa, el sexe o l'origen de la vostra espècie. També hem vist ho meravellós que és el vostre planeta i com ara vosaltres mateixos l'esteu embrutant fins al punt de posar en perill la vostra pròpia existència. De fet, fins i tot hem vist com són alguns humans de parcials, negant el que sembla evident.\nEn definitiva, hem disfrutat plegats durant un any. Moltes gràcies per acompanyar-me en aquests viatges. Continuaré gaudint amb tu.\n(PD. L'asimetrich diu que no està d'acord amb l'inici del post. Que es foti.)\nPublicat per Asimetrich en 1:00 15 comentaris\nAaaiiiiiiix l'amor. Una sola paraula per definir tantes coses. Aquell estat de melangia i eufòria barrejades que no ens deixa dormir ni menjar, com si poguéssim viure de l'aire, flotant en un núvol amb ell o ella dins de somnis, envaint els pensaments i segrestant la raó. Aiiiix, aquell estat gairebé opiàcic. Es diu però que l'amor desapareix la nit de noces. Després venen les baralles, les separacions, l'odi ... el lado oscuro de la fuerza. Però això darrer, és necessàriament així o és possible estar bojament enamorat tota la vida?\nPer respondre aquesta pregunta, un grup de recerca liderat per Bianca Acevedo, del Albert Einstein College of Medicine, va fer un experiment per veure si l'amor més romàntic pot perdurar en el temps. Val, per ser exactes cal dir que no van avaluar l'amor en sí sinó la resposta cerebral que aquest indueix.\nEn primer lloc cal saber si l'enamorament pot relacionar-se amb una àrea concreta del cervell. Al 2005 els mateixos autors van intentar localitzar l'enamorament dins el cervell mitjançant la generació d'imatges per ressonància magnètica funcional (fMRI), trobant que en persones enamorades recentment s'activa una zona anomenada com àrea ventral tegmental quan se'ls mostra una imatge de la seva parella. Curiosament, i segurament no és coincidència, aquesta regió del cervell és la que es veu afectada majoritàriament per la cocaïna i és a on es produeix la dopamina, un fort estimulant natural. Els investigadors van concloure que aquesta zona és la responsable de l'amor més intens, de l'enamorament inicial capaç de deixar KO al més dur.\nQuè ocorre amb el temps? Doncs en un nou estudi presentat aquest novembre al annual meeting of the Society for Neuroscience expliquen els resultats de l'experiment fet amb un grup de parelles que havien estat juntes per un període superior a 20 anys i continuaven vivint juntes. El que han comprovat ja t'ho pots imaginar: l'activitat de l'àrea ventral tegmental del cervell disminueix amb el temps de relació, és a dir, que l'enamorament boig del principi es va perdent amb el temps donant pas a un tipus d'amor menys malaltís, tot i que no menys important.\nPerò hi havia alguna excepció, un grup d'outliers que, tot i haver estat durant tots aquells anys amb la mateixa parella, deien estar fins i tot més enamorats que al principi. L'anàlisi dels seus cervells va revelar que les zones actives eren similars a les dels individus recentment enamorats. Hi havia petites diferències, subtils però importants. En els que continuaven bojament enamorats 20 anys després les àrees amb més activitat eren les relacionades amb la calma i la supressió del dolor. En canvi els recent enamorats presentaven més activitat a àrees relacionades amb l'ansietat i l'obsessió.\nAixí, pel que sembla, l'enamorament recent, aquest que tots/es hem patit algun cop, és força perjudicial, sobretot pels nervis i la salut mental (no ho descobrirem ara). Però si aquest amor es manté durant anys passa a ser una avantatge... una avantatge de la que només uns pocs privilegiats en poden gaudir, és clar. La bona noticia pels romàntics/es és que és possible, que l'amor intens i etern existeix més enllà dels contes de fades.\nI per finalitzar uns poemes romàntics\nPublicat per Asimetrich en 10:00 17 comentaris\ncoves de cristall\n(Nota: A arrel del post el llenguatge de les pedres, la Noemí em va suggerir que fes una ullada a unes coves molt especials. Moltes gràcieeeees!!)\nAvui et proposo un altre viatge. Ens anem a Mèxic, a l'estat de Chiuaua, situat al nord del país. Si ens endinsem a la zona coneguda com a Naica ens trobarem amb un paratge desèrtic emplaçat al costat d'una gran serralada on vivien els indis Apache fa molts anys. A primer cop d'ull no hi veurem res especial, i si parem l'orella potser encara podrem sentir els ecos de temps passats on les diligències dels primers colons eren assaltades pels indis. Però no és a la superfície on hem de buscar, sinó a les profunditats. A centenars de metres sota l'àrid desert hi trobarem un escenari increïble, que traspassa les barreres de la ciència ficció per anar més enllà dels somnis. Una meravella només concebible per la natura, que guarda gelosament els seus secrets protegint-se amb temperatures de 50 graus i una humitat del 100% que ens matarà si ens hi endinsem només durant uns minuts. Són les coves Naica.\nDurant milions d'anys les aigües termals de les profunditats van estar arrossegant diferents composts sulfurats i carbonats que en fer contacte amb aigua freda procedent de la superfície cristal·litzaren molt lentament. Temps després els nivells freàtics van patir una davallada (es creu que degut a l'activitat minera de la zona), buidant l'aigua de les cavitats subterrànies, però els cristalls van romandre-hi. Es tracta dels majors cristalls mai descrits, que poden arribar a fer fins a 12 metres d'alt emplaçats a 300 metres de profunditat. Milers de cristalls immensos, tan grans que poden sostindre una persona damunt seu, entrecreuant-se i formant un paratge en el que és impossible distingir que és dalt i que és abaix, com a un d'aquells quadres impossibles d'Escher.\nVa ser a l'any 2000 quan dos miners, en intentar obrir un nou túnel, van descobrir amb perplexitat aquell mar de cristalls gegants. Des de llavors qualssevol expedició a l'interior no ha durat més d'uns pocs minuts doncs les altes temperatures properes als 50 graus combinades amb una humitat del 100% fa que qualsevol humà s'exposi a un cop de calor. Les primeres visites es feien amb la menor quantitat de roba possible, però posteriorment es va optar per tot el contrari, l'ús de roba per fred extrem, ja que l'aïllament serveix tan pel fred com per la calor. L'últim avenç per explorar aquestes coves són uns tratges especials dins els que es posen barres refrigerants. Tot i així, la cova dels cristalls gegants encara es resisteix a mostrar els seus tresors als nostres ulls curiosos.\nÉs època de caçar bolets, d'anar pel bosc com les cabres buscant a cada racó aquests fongs deliciosos que després ens cruspirem de mil maneres diferents, ja sigui a la planxa amb una mica d'all i julibert, acompanyant un bon tall estofat, dins una truita o fins i tot com a entrepà. Aaaammmhhh quina salivera per favoooorrrr.\nPerò per si el seu gust, la seva textura i la recompensa que significa endrapar-los fos poc, els bolets encara ens reserven algunes sorpreses. Pel que sembla poden ser una bona font de vitamina D. De la importància de la vitamina D vaig parlar fa ben poc, sobretot en relació amb el winter-time blues, tot i que també és molt important pel manteniment del teixit ossi. Ja saps que es tracta d'una vitamina que sintetitzem a la pell quan ens exposem a radiació UV. Doncs resulta que no som els únics que utilitzen la llum per obtindre aquesta vitamina, els bolets també ho poden fer.\nEn un recent estudi, investigadors de la USDA (United States Department of Agriculture) de San Francisco i Albany, California, van fer un curiós experiment. Van collir una sèrie de bolets i els van exposar 18 minuts a radiació UV. Si bé no es van bronzejar, els bolets van sintetitzar fins a 4 micrograms de Vitamina D per gram de teixit. Això no està gens malament si tenim en compte que els requeriments diaris d'aquesta vitamina són d'entre 5 i 15 micrograms, i pren especial rellevància si tenim en compte que acostumem a tindre una ingesta més aviat escassa. És més, es creu que hi ha molta gent que en necessita força més que aquestes quantitats. També cal tenir en compte que les fonts de Vitamina D es redueixen a uns pocs aliments animals, com alguns peixos, tot i que en l'actualitat hi ha aliments dels anomenats funcionals que també l'inclouen com ara llets o sucs. Així, un platet (o una bona perola, què collons) de bolets podria satisfer la dosi diària.\nA banda de tot el que suposa el ritual de la caça i posterior engullició amb llagrimeta de plaer que rodola per la galta inclosa, potser hi ha més motius que ens fan estimar tant aquests petits mossos de paler. Creixen a la tardor, estació en la que les hores de llum solar disminueixen, minvant la nostra síntesi de Vitamina D amb el conseqüent risc de caure al winter-time blues. I allà tenim els bolets, una font gens menyspreable d'aquesta vitamina i una possible solució natural d'aquest estat de decaïment. Hi ha un però\nI es que aquest estudi ha estat fet amb tres varietats de bolets, i aquí és on caldrà l'ajuda d'algun expert boletaire, perquè jo amb això dels bolets sóc un negat sense remei. Els autors els anomenen i jo he anat a caçar bolets virtualment al bosc del Google i us els presento aquí per si algú sap posar-lis el nom català en cas de que als nostres boscos també en creixin, és clar:\n1. White Mushroom (que vindrien a ser xampinyons, no?)\n2. Brown mushroom\ni 3. Portobello mushroom\nPublicat per Asimetrich en 21:00 10 comentaris\nEtiquetes: curiositats, natura, recerca\nL'espeleologia sempre ha estat un esport íntimament lligat a la ciència. Començant per una cosa tan vital com és l'obtenció de llum dins un lloc tan fosc com una cova, tot un desplegament de reaccions químiques més pròpies d'un vell laboratori d'alquímia que d'un esport. Actualment suposo que les noves llums de LEDs proporcionen tot el necessari perque un espeleòleg pugui veure-hi, però fa pocs anys encara s'utilitzaven les llums de carbur. Havies de portar una mena de cantimplora penjada de l'arnès que es dividia en dos espais. Al superior hi posaves aigua i a l'inferior carbur. L'aigua gotejava sobre les pedres de carbur generant el gas acetilè que pujava per un tub fins al casc, on s'inflamava produint una flama extraordinàriament brillant, molt més que la llum elèctrica, tot i que sempre portàvem una lot a piles sobre el casc per casos d'emergència. Evidentment l'ús d'acetilè no estava exempt de risc donada la inflamabilitat del gas que a més d'un va arribar a cremar fins les celles. Per no parlar de la quantitat de merda negra que treus de les fosses nassals, producte de la combustió continuada d'acetilè que vas tragant tota l'estona.\nUna altra disciplina importantíssima dins aquest esport és la cartografia. Calia saber llegir mapes si no volies perdre't per l'interior dels laberíntics passadissos. I no només en dos dimensions, sinó en tres, donada la freqüent presència de pous i diversos nivells dins la cova que calia sortejar amb tècniques de ràpel que impliquen fer canvis de corda mentre estàs suspès al buit envoltat per la negror més absoluta. De no haver anat amb gent experta encara donaria voltes dins alguna cova.\nI tot això perquè? Fas esport, però sobretot per l'espectacularitat dels paratge que visites. A la superfície no hi ha res que s'hi assembli. Des de passos estrets per on has de passar reptant i fent postures impossibles per anar obrin-te pas (prohibit totalment als claustrofòbics) fins a voltes immenses que no pots arribar a il·luminar completament amb la potent llum de cabur. Llacs d'aigües immutables i totalment transparents amb formacions cristal·lines al seu interior que es desfarien si les toquessis, o els anomenats “sifons”, passos coberts d'aigua que s'han de buidar abans d'entrar-hi (si són petits, sinó cal bussejar) i tornen a omplir-se lentament mentre t'hi arrossegues (divertidíssim). Però el més espectacular dins una cova són les formacions rocoses, de milers de colors diferents, minerals cristal·litzats lentament durant segles que de vegades creixen suaus i opacs i d'altres punxeguts i lluents. Un lloc genial per un geòleg, una altra disciplina que es pot barrejar dins aquest esport. Però la ciència que podem trobar dins una cova no acaba aquí, ni molt menys.\nSens dubte les formacions més característiques d'aquests bells buits de l'interior de la terra són les estalactites (les que pengen, és fàcil de recordar si penses que acaba en “tita” i totes les tites pengen) i les estalagmites (les que creixen sobre el terra, aquestes són fàcils de recordar ... per eliminació, és clar).\nAquests elements triguen molt de temps a fer-se. L'aigua que es filtra de la superfície arrossega minerals fins que arriba a la cova. Allà, aquesta aigua pot caure a terra, com si fos una gotera, i dipositar-hi els minerals que porta. Quan l'aigua s'evapora hi resten els minerals, que s'aniran acumulant donant lloc a una estalagmita. Si l'aigua, enlloc de caure, queda suspesa del sostre el que es forma és una estalactita. Amb el temps, molt de temps, aquestes formacions aniran creixent alhora que l'aigua va lliscant i dipositant els minerals per la superfície de l'estalagmita. Així es van fent capes i capes.\nÉs ben bé com l'escorça d'un arbre. I ja saps que es pot saber la història d'un arbre llegint els cercles concèntrics de l'interior del seu tronc, les diferents capes d'escorça. Passa el mateix amb les estalactites i estalagmites?\nSembla que sí. Aquestes pedres són un registre del que ha passat a la superfície, metres i metres per damunt seu. Així ho va entendre en Larry Edwards, paleoclimatòleg de la University of Minnesota. El bo d'en Larry va estudiar la secció d'una estalagmita obtinguda a l'interior d'una cova Xinesa. Es van dedicar a llegir la història continguda dins aquella pedra determinant els nivells de l'isòtop Oxigen-18. Aquest isòtop es troba en grans quantitats dins una capa de l'estalagmita si aquesta ha cristal·litzat durant un període de pluges abundants, i els seus nivells disminueixen proporcionalment si les precipitacions mimben. Alhora van utilitzar el Thori 230 per fer la datació de cada capa. Així, determinant l'Oxigen-18 i el Thori 230, han pogut establir la història publiomètrica de la zona desde l'any 190 (quan va començar a créixer aquesta pedra) fins al 2003. Gairebé 2000 anys d'història registrats dins una pedra.\nAquest ja és tot un avanç, però la sorpresa va arribar quan van comparar les dades obtingudes amb la història coneguda de la Xina. S'han adonat que la caiguda de les dinasties Tang, Yuan i Ming als segles 9, 14 i 16 respectivament coincideixen amb períodes d'importants sequeres, el que suggereix revoltes populars per la manca d'aliment que haurien causat el desgast del poder. Per altra banda, es dona resposta a la causa de l'explosió demogràfica que es va donar en aquell país al segle 10, que sembla que va coincidir amb un període de pluges abundants i, per tant, d'una excepcional època de bonança agrícola.\nJa hem vist amb anterioritat com la nostra història està escrita als gens, o com la història de les corrents oceàniques es troba dipositada a les profunditats marines. Ara també sembla que les roques ens puguin parlar, testimonis silenciosos del més remot. I sembla ben bé que tot estigui enregistrat, però cada passatge escrit en diferents codis, ja sigui genètic, isotòpic, biològic o mineral. Cal aprendre els llenguatges de la natura, alguns melòdics com el cant dels ocells, d'altres durs i freds com el de les pedres. Així podrem entendre el nostre món i, per tant, a nosaltres mateixos. A la història, al passat, moltes vegades també hi ha escrit el nostre futur.\nPublicat per Asimetrich en 19:24 9 comentaris\nEtiquetes: ciència, geologia, natura, recerca\nPublicat per Asimetrich en 1:01 10 comentaris\nl'altra evolució. El llenguatge de les pedres (II)...


Les escoles preparen l'inici de curs | Canal Reus TV\nLes escoles preparen l'inici de curs\n13:57 - 8 setembre 2015\nEl professorat de les escoles es troba immers en la preparació del nou curs escolar. 9 mesos per endavant on es comencen a veure les necessiatst de cada centre. A partir d'aquí els equips directius asseguren que necessiten més personal, que les ratios realment es mantinguin en 25 per poder atendre les necessitats dels alumnes i que es convoquin oposicions per treballar amb una plantilla fixa que conegui bé el model educatiu del centre.\nEls mestres ja han començat a treballar. Quan pràcticament ja només queda una setmana, els claustres de professors les escoles treballen de valent per acabar de definir com afrontaran el primer dia de curs, que alguns ja el tenen marcat amb fluorescent, i les estratègies, activitats i demés dubtes i qüestions que hauran d’abordar durant l’any. Entre elles, l’equip directiu reclama més personal per poder atendre les necessitats dels alumnes.\nUna baixada del nombre de nens per aula i perquè l’actual personal pugui atendre als alumnes amb necessitats educatives especials.\nElls ja fa una setmana que van trepitjar les aules però els més menuts han de començar a adaptar-se al que serà el seu nou entorn. Ell és el Juan, és el primer dia que veu la seva nova classe. Col·loca el material al seu penjador i no dubta en explorar el nou espai i fer amics. Diuen que tenen ganes de començar.\nD’aquesta manera poden conèixer als mestres i familiaritzar-se de cara al proper dilluns 14 setembre quan ja no tindran als pares.\nEls infants de P3 no són els únics que entraran nous en aquesta escola, també hi ha mestres que comencen un nou curs aquí. En aquest centre són 3 els interins que vindran a cobrir substitucions.La Bibianés una de les mestres que cobrirà una baixa a parvulari. Com que encara no té plaça fixa ha adaptar-se cada any als projectes i l’equip educatiu de cada centre.\nMalgrat que hi ha mestres que veuen aquesta situació com un aprenentatge constant, des de l’equip directiu dels centres no opinen el mateix i asseguren que es preferible treballar amb un equip definitiu. Reclamen, per tant, que es convoquin més places des de la Generalitat.


Gisela Carrión, tercera en la clàssica Behobia-Sant Sebastià - elPrimer.cat\nLa ribetana se sobreposa al mal temps i completa els 20 quilòmetres en una hora, 12 minuts i un segon\nGisela Carrión, al tercer calaix del podi de la prova // FOTO: Twitter Behobia-Sant Sebastià\nGisela Carrión va demostrar ahir al País Basc que no només rendeix bé en les curses de muntanya, la seva especialitat. La ribetana va deixar clar que també que se sent còmode sobre asfalt tot pujant al tercer calaix del podi de la categoria femenina en la clàssica Behobia-Sant Sebastià, que complia 100 anys. Carrión va travessar la meta amb un temps d’una hora, 12 minuts i un segon. La campiona va ser Gema Barrachina (1:11:38) i la segona posició se la va endur Diana Martín (1:11:52).\nLa corredora ribetana, com la resta de participants, va haver de sobreposar-se a un temps molt advers. Durant la prova va fer fred, va ploure molt i, fins i tot, va caure calamarsa. Els bassals van ser un obstacle inesperat. Aquests ingredients van donar un caire èpic a la carrera, de 20 quilòmetres.\nLa Behobia-Sant Sebastià 2019 la van córrer 27.070 atletes, homes i dones, arribant a la meta 26.900. La participació femenina continua a l’alça, amb un 25,35% de corredores.\nRelacionatsBehobia-Sant SebastiàGisela Carriónportada\nLa Mitja Marató de Vilanova supera el miler de participants


Revisió del 20:11, 30 ago 2017\n'''Tanaïm''' (en [[hebreu]]: תנאים) (en [[singular]]: ''tanà'') és la denominació dels savis rabínics, les opinions dels quals són recordades en la [[Mixnà]], escrita aproximadament en l'any 220 EC. El període dels ''Tanaïm'','' ''és'' ''també conegut com el període de la Mixnà, és posterior al període dels ''Zugot'' ("parells"), i anterior al període dels ''[[Amoraïm]]''.\nL'arrel ''tanà'' (תנא) és equivalent en [[Arameu|arame]]<nowiki/>u a l'arrel ''shanah'' (שנה) en h[[Hebreu|ebreu]], que és també la paraula base de ''[[Mixnà|Mixnà.]].'' El verb ''shanah'' (שנה) literalment significa "Repetir (allò après)" i és usat amb el significat "d'aprendre".\nPer comprendre-ho, hem de recordar que l'escriptura en aquests anys era sobre [[Pergamí|pergamins]], material car, per la qual cosa normalment s'escrivien breus textos i els savis recordaven de memòria les explicacions, repetint-les cada vegada que era necessari. Un tanà acompanyava als jutges, citava els textos quan era sol·licitat i agregava els nous comentaris. El terme tanà es va estendre des dels memoristes fins als savis, ja que molts d'ells van sorgir allà.\nSi bé les acadèmies van existir des de segles anteriors, durant l'ocupació d'Israel sota l'[[Imperi Romà|Imperi romà]] es va afirmar la seva importància. Durant aquest temps, la corrupció i la col·laboració amb l'ocupant de la classe sacerdotal (els ''Kohanim'') va portar al seu rebuig per part del poble. per exemple, el càrrec de [[summe sacerdot]] (''Kohen Gadol'') era donat al major oferent en una licitació.\nEl conflicte entre la casta sacerdotal i el poble va portar a la divisió entre els [[Saduceus]] i els [[Fariseus|Fariseus.]]. Els Saduceus (que normalment controlaven al summe sacerdot), eren sostinguts per la família real dels [[Asmoneus]], i posteriorment pels delegats de l'Imperi romà. Els Fariseus eren un grup igualitari, ells acceptaven estudiants de totes les tribus hebrees, no solament dels [[Leví|Levites]], i ensenyaven les lleis transmeses oralment juntament amb la llei escrita.\nEl conjunt de les lleis transmeses, juntament amb la seva interpretació i adequació, van constituir la Mixnà, la compilació de la qual va ser realitzada per fi en el període dels Tanaim.<ref>Antologia del Talmud Plaza i Janes</ref> Si bé estava prohibida l'escriptura d'aquesta llei, la transmissió de la qual havia de ser oral, la por a la seva perduda després de la repressió originada per la revolta de Bar Kojba va portar a Rabí Yehuda Ha-Nasi (el príncep) a permetre la seva escriptura.\nObtingut de «https://ca.wikipedia.org/wiki/Especial:MobileDiff/18779248»


L'electrònica del Sónar dels 25 anys retrona de nou al recinte de Montjuïc de Fira Barcelona ! ACN ! directe!cat\nDijous, 14 de juny de 2018 19:17 h\nL'electrònica del Sónar dels 25 anys retrona de nou al recinte de Montjuïc de Fira Barcelona\nNiño de Elche & Israel Galván, Laurent Plays Garnier i l'espai Despacio, entre el més destacat d'aquest dijous al Sónar de Dia\nACN Barcelona.-El Sónar dels 25 anys ha arrencat aquest dijous al recinte de Montjuïc de Fira Barcelona amb actuacions, entre d'altres, com les de James Murphy i 2manydjs a l'espai Despacio –on hi actuen durant sis hores- o la del congolesos Kokoko! A la tarda. El Sónar de Nit obrirà el divendres i el dissabte a L'Hospitalet i clausurarà el festival el diumenge 17 de juny el concert extraordinari 'Two' d’Alva Noto i Ryuichi Sakamoto al Teatre Grec. L’Auditori de Barcelona acollirà aquest dijous el concert inaugural de Sónar 2018 amb la Orquestra Simfònica de Barcelona i Nacional de Catalunya (OBC) interpretant 'In C', una de les peces més rellevants del minimalisme, del compositor californià Terry Riley.\nMolts travessen les portes del recinte de Montjuïc de la Fira de Barcelona per primera vegada, com el Cyril i l'Ewan que han vingut des de França per a veure "música electrònica per tot arreu" i com a "excusa per descobrir Barcelona", i que es reservaven aquest dijous per veure 2manydjs, que punxarà vinils en sessions de 6 hores amb James Murphy en un espai anomenat Despacio que el festival ha configurat només per ells.D'altra banda, entre els milers d'aficionats a la música electrònica que omplen el Sónar de Dia, hi ha els fans empedreïts de la cita, que repeteixen per vuitena vegada i que arrosseguen el seu cercle més proper. Aquest és el cas de l'Eduard que, ha explicat a l'ACN, va convèncer la seva parella, Sandra, de venir aquest dimecres mateix. I no va ser precisament la música electrònica el que va provocar aquesta decisió, sinó les novetats tecnològiques en imatge dinàmica i realitat virtual, que presenta el congrés Sónar+D, que va obrir aquest dimecres les seves portes.Malgrat això, són molts els que vénen estrictament pel cartell. La banda virtual britànica Gorillaz, el cantant i compositor de Radiohead Thom Yorke, la vocalista i punxadiscos Miss Kittin, són alguns dels noms que han apuntat com els imprescindibles del festival els seguidors que han acudit al recinte poc després que la música comencés a sonar. 150 actuacions Sónar 2018 presenta 150 actuacions entre les quals destaquen el nou show de Gorillaz, avançant el seu imminent nou àlbum; el projecte electrònic de Thom Yorke, que també estrena material en viu, en l’únic festival aquest any a Europa. El retorn d'uns clàssics del festival, LCD Soundsystem, o el multipremiat show de Richie Hawtin, CLOSE, tots ells a Sónar de Nit. A Sónar de Dia són reclam especial l'estrena mundial del nou espectacle de Rosalía, a punt de treure nou disc, o l'experiència de clubbing immersiu de DESPACIO amb James Murphy i 2manydjs punxant vinils en sets de 6 hores, els tres dies.Entre les actuacions de Sónar de Dia destaquen la festa africana 'Diplo presents', que reuneix a artistes d'Uganda, Sud-àfrica i Nigèria, a més del propi dj set de Diplo; 'Laurent plays Garnier', un set inèdit de Laurent Garnier punxant únicament repertori propi; els show creats en exclusiva per Sónar per artistes que comparteixen amb el festival la seva vocació pel risc, com Niño de Elche al costat del ballador Israel Galván, i les exploracions electròniques de Refree al costat del realitzador Isaki Lacuesta. Destaquen també els concerts de Cornelius, Olafur Arnalds, Lorenzo Senni o Alva Noto i les rimes de figures emergents nacionals com Rels B o Maikel de la Calle. O, a l’escenari SonarDôme by Red Bull Music, els tàndems formats pels mítics Amp Fiddler & Tony Allen on confluiran el funk de Detroit i el afrobeat. I el de Kode9 amb el llegendari mestre de l'animació Koji Morimoto, o Yuzo Koshiro & Motohiro Kawashima, repassant la història de la música dels videojocs japonesos, dues propostes audiovisuals que conjuminaran tecnologia punta i nostàlgia gamer.Sónar de Nit comptarà amb el show de Diplo, una de les estrelles més influents de la música de l'última dècada, històricament molt vinculat a Sónar. També es podrà gaudir del doblet del popular Bonobo, tant en viu com en format dj set; la nova sensació de l'electrònica purista, Lanark Artefax, i un dels pilars del grime britànic, Wiley. En l'àmbit dels dj's, destaquen Laurent Garnier, tancant la nit del dissabte amb una sessió especial de 4 hores; uns altres clàssics del festival com Modeselektor, A-Trak o Angel Molina; i les sessions de 6 hores a SonarCar -l'escenari de so circular- de DJ Harvey i John Talabot, entre molts altres. Els tancaments nocturns del festival tindran un marcat accent femení ja que seran a càrrec de la veterana Miss Kittin, en un exclusiu cara a cara amb Kim Ann Foxman, i les noves heroïnes del techno europeu Helena Hauff i Charlotte de Witte.El festival recull les noves corrents de l'electrònica i el hip-hop global, presentant a artistes molt diferents entre si però que tenen en el trap i els ritmes del ghetto un eix transversal i vertebrador que els uneix. És el cas de Yung Lean (Suècia), Rozzma (Egipte), Liberato (Itàlia), Rosa Pistola (Mèxic), King Doudou (França), Nathy Peluso (Argentina), Kokoko! (Congo), Kampire (Uganda), IAMDDB (UK), Nídia (Portugal) o els nacionals Alizzz, Steve Lean, Pedro Ladroga i Merca Bae, entre molts altres.Ajuntament de Barcelona Així mateix, el Sónar va aterrar dimarts a les antigues cotxeres de l'Ajuntament de Barcelona amb l'estrena de 'Chiasm', una instal·lació àudio-lumínica de l'artista, compositor i investigador en el camp del so i l'espai Edwin van der Heide, que obrirà portes dimarts i serà d'accés gratuït.


Mislata confeccionarà 10.000 bates per a personal sanitari - Nou Horta\nDijous, 02 abril 2020 15:24\tEscrit per Redacció Publicat en Mislata-VAL Vist 134 vegades\nDurant l'Estat d'Alarma decretat pel Govern d'Espanya, les mostres de solidaritat continuen aflorant a la ciutat de Mislata. La posada en marxa fa uns pocs dies del programa solidari per a confeccionar màscares ha sigut un èxit, hi ha molta gent voluntària bolcada en el projecte i ja s'han confeccionat més de 2.000, i el servei continua.\nA partir de hui, desenes de persones voluntàries començaran també a confeccionar al voltant de 10.000 bates que aniran destinades a personal sanitari d'hospitals i centres de salut. Es tracta de bates de plàstic similars a les d'un sol ús hospitalàries. El material plàstic necessari per a la seua confecció ha sigut donat per Fernando Gandia.\nEls voluntaris i voluntàries rebran un kit per a poder cosir 50 unitats, que contindrà el patró per a la seua confecció, fil de cosir, així com unes senzilles instruccions de com han de disposar-se els diferents materials.\nL'alcalde de Mislata, Carlos Fernández Bielsa, ha tornat a mostrar el seu agraïment per l'enorme generositat del poble de Mislata, "la ciutadania ha comprés que esta batalla és de tots i totes, i a Mislata rebem centenars de mostres de solidaritat cada dia per a poder tirar una mà en estos moments tan difícils per a tots. No podem més que agrair als centenars de mislaters i mislateres que se sumen a esta lluita de manera solidària".\nMés en esta categoria: « Mislata posarà en marxa un servei telefònic d'atenció psicològica pel coronavirus\tEl dia a dia del Centre Ocupacional de Mislata es trasllada a les llars dels seus usuaris »


Els crítics entren en 'Life of Kylie': 'Se sent com veure un Snapchat de 30 minuts' - Televisió\nEls crítics entren en 'Life of Kylie': 'Se sent com veure un Snapchat de 30 minuts'\nLes mirades més calentes de Kylie Jenner Veure fotos Getty\nKylie Jenner està assumint les regnes del seu propi reality show i les primeres crítiques de 'Life Of Kylie' es qüestiona què està previst fer l'espectacle.\nL’espectacle seguirà al magnat Kardashian més jove mentre continua treballant per a la seva marca de bellesa, Kylie Cosemetics, The Kylie Shop, i la seva marca de roba amb la germana model Kendall Jenner, Kendall i Kylie.\nLa jove de 19 anys comparteix la seva vida personal amb el que diu que és la primera vegada que està tan oberta, convidant alguns dels seus amics / personal al viatge.\nmare adolescent reunió maci\nKeke Palmer crida a Kylie per espeleologia a la pressió de les xarxes socials sobre les seves mirades\nAlgunes publicacions ja han previsualitzat la sèrie, això és el que han de dir:\nRevista del Temps diu el que la gent està veient a 'Life of Kylie' és una 'experta en relacions públiques molt jove' mentre vola de ciutat en ciutat, promocionant la seva marca i assistint a esdeveniments socials. Per descomptat, de la mateixa manera que a 'Keeping Up With The Kardashians', hi ha una mica de diversió i drama barrejats, però per a Jenner, el seu enfocament és sobretot viure el nom que ha creat per a ella mateixa com a reina de les xarxes socials.\n'Per a la majoria de les grans estrelles de la realitat, però, l'espectacle és el motor destinat a portar-los a qualsevol lloc on esperin anar. Per Jenner, segons totes les seves aparences, participen activament i de manera activa en el seu negoci, és un projecte auxiliar ', va dir la revista. 'Si s'ha desvinculat del seu propi programa, pot ser perquè és legítimament una mica famosa per això. Però ajuda la marca: estem veient un expert en relacions públiques molt jove a la feina i també algú que entén el simulacre que viu com una vida normal. Un ball de graduació filmat per a la televisió és, per a algú que es va escolaritzar a casa, centrar-se en el programa de televisió de la seva família, un ball de graduació. I què tan diferent és, realment? Un cop arriba, tots els assistents treuen els telèfons per crear els seus propis reality shows. Jenner és popular menys perquè la seva vida és inabastable que perquè és tan quotidiana en una època d’autodocumentació implacable. Jenner explica al seu terapeuta un gran secret evident: la imatge que projecta a les xarxes socials 'no sóc plenament jo'. La terapeuta està d’acord, però no li veiem la cara. S'ha negat a aparèixer en antena; millor farà que la sessió sembli creïble per a la televisió '.\nTot el que Tyga va dir sobre l'ex-núvia Kylie Jenner Nova entrevista\nCosmopolita també va revisar la sèrie, dient que 'Life of Kylie' inicialment es proposa fer que Jenner sembli més relacionable, però acaba demostrant que la seva vida no és una cosa que la gent pugui associar.\nLa majoria dels espectacles mostren a Jenner intentant demostrar que és alguna cosa més que famosa de Snapchat, alhora que troba maneres d’utilitzar la seva presència a les xarxes socials per ampliar el seu nom i el seu negoci, cosa que no només és contradictòria, sinó que en realitat no ho és en absolut. relacionable.\n'En mantenir-se a un nivell superficial, Life of Kylie no fa molt més que remodelar i ampliar la presència de les xarxes socials de Kylie, i això no és particularment convincent. (Freqüentment arriba a reproduir Snapchats a la pantalla, cosa que se sent horrible i mandrosa en el pitjor dels casos i, en el millor dels casos, avorrida), diu Cosmopolitan. 'Per ser justos, Keeping Up with the Kardashians funciona des d'un lloc similar: quan veiem la majoria dels esdeveniments que es desenvolupen al programa, ja els hem vist jugar a les xarxes socials o als tabloides. Però la diferència és la capacitat de la família per donar un gir nou a aquests esdeveniments, ja sigui a través de l’humor depredador o de la visió emocional ampliada o de sucosos detalls entre bastidors. Life of Kylie no té aquesta capa de realisme addicional i, per tant, més que res, se sent com veure un Snapchat de 30 minuts, i això no és una gran televisió. Això no és una mica: Kylie és una veritable reina de les xarxes socials. Però, en tot cas, Life of Kylie demostra que la vida de Kylie pertany a la xarxa, no a la televisió.\nKendall i Kylie demanen disculpes per enfocar les seves cares sobre icones de roca\nCNN diu que hi ha una certa ironia en el programa de Jenner, i assenyala que passa la major part del temps queixant-se de com la fama és una cosa a la qual no es pot acostumar, tot i tenir un equip de càmera que documenta tots els aspectes de la seva vida.\n'Enter' Life of Kylie ', l'últim E! sèrie que comptarà amb part de la família: en aquest cas, la model i emprenedora Kylie Jenner, de 19 anys. Els dos primers episodis, que s’estrenaran esquena amb esquena, subratllen una peculiar varietat de reproductors de televisió de realitat falsos i reticents que combinen l’autocompassió amb la manca d’autoconeixement, ja que Jenner insisteix que no ha dominat aquesta cosa de la fama. 'com la seva cria telegènica mentre convidava un equip de càmera a seguir-la com un cadell'.\nLa bèstia diària va arribar a dir que la sèrie no és res més que 'dins de la vida d'una noia rica paranoica'. La publicació es va burlar de Jenner per queixar-se del costat negatiu de la fama, com tenir una afluència de diners i la insuportable popularitat que es va crear per ella mateixa.\nLa vida de Kylie Jenner és —obviament, objectivament— increïble. La feina que fa per guanyar-se la fortuna no és exigent físicament ni és extenuant intel·lectualment, i fins i tot si es jubili demà, tindria més diners dels que l’ésser humà mitjà pot fins i tot comprendre. És tan rica que ni tan sols pot inventar un obstacle convincent per superar el seu programa de televisió de realitat, quan Jenner i la seva banda reben notícies devastadores que el jet privat que haurien de portar a Sacramento s'ha trencat, només trucen i demanen un avió privat diferent. Tot i això, amb més del que ningú necessita, Jenner només vol ser 'normal': 'Visc la vida més extraordinària i estic molt agraït', confia Jenner a la càmera quan el segon episodi de Life of Kylie finalitza . 'Però els moments em sento completament normal i com una noia de 19 anys, és el millor'.\nL’estat de la relació de Kim-Caitlyn des de la caiguda del llibre\nInsider també va revisar la sèrie, dient que el programa val la pena veure-ho per als fans del jove magnat. La publicació diu que revela coses sobre Jenner que els fanàtics, així com els que no responen, podrien no saber i apreciaran l’aprenentatge.\n'Els fans de Kardashian haurien de mirar, perquè bé, hi havia algun dubte que ho faríem? És divertit aprendre més sobre Kylie i entendre per què pot absentar-se de 'KUWTK' i per què sent que necessita difondre aquesta imatge perfecta d'ella mateixa als fans i a les xarxes socials. Al mateix temps, els seus odiadors obtindran molt de combustible per la seva aversió de veure'ls també.\nimatge de fanny pack de dwayne johnson\nlc love és un instagram cec\nmillor recepta de sopa de cranc de Maryland\nchristina aguilera pèrdua de pes\nuna noia mor a l'ascensor\ndonut de krispy kreme reese\nvivint en una barraca d'escopeta