Diari de l'Absurd: Feliç any 2010!\nNo, no m'he equivocat d'any, però vista la que cau i la que diuen que caurà durant el 2009 més valdria haver entrat al 2010 o – per anar més tranquils- al 2011.\nEls humoristes gràfics d'El Punt descriuen avui perfectament la situació: en JAP opta per dibuixar la travessia del desert i, en Lluís Puigbert, la carrera d'obstacles.\nEncara no hem tingut gairebé temps de posar el nas al 2009 i ja s'anuncia un increment de preus de serveis com l'electricitat, el transport ferroviari, les autopistes, la telefonia, la connexió a internet...\nFins i tot a Girona fugir de la crisi amb un bitllet cap a l'altre món serà més car: el preu dels nínxols puja un 20 per cent. L'Ajuntament ho té clar: no hi ha tarifa low cost pel traspàs...\nEn una situació com l'actual, quan les planes d'economia dels diaris semblen la casa dels horrors, era el moment perquè el govern Montilla o el d'en ZP haguessin promogut amb valentia un canvi radical d'hàbits per les campanades de l'any nou. Ni tradició ni punyetes. En lloc d'engolir dotze raïms, la ciutadania se n'hauria d'haver empassat vint-i-quatre i despertar-se, enmig d'efluvis de felicitat i de cava, en el 2010. Un túnel del temps propulsat pel combustible dels raïms de la ira, la fruita nascuda d'uns ceps castigats per l'atur i el tancament d'empreses. I també per l'especulació desbordada i salvatge. Aquella manera de fer globalitzada que ara s'ha retirat prudentment al palau d'hivern, però que espera que passi la tempesta per poder tornar a actuar. Sense escrúpols. Com ha fet sempre.\nEtiquetas: economia, humor, societat


Dia del Medi Ambient al Campus de Gandia UPV : Campus de Gandia: UPV\nDia del Medi Ambient al Campus de Gandia UPV\nDivendres 29 de setembre, d'11.00 h a 14.00 h\nLa Universitat Politècnica de València celebra el desè aniversari de la seua aposta pel certificat EMAS amb el seu Dia del Medi Ambient UPV, que tindrà lloc aquesta setmana als seus tres campus: Alcoi (dimecres 27), València (dijous 28) i Gandia (divendres 29).\nL'EMAS, que obliga a aprovar una política ambiental, a definir una estructura i unes responsabilitats, a passar auditories externes i a complir objectius de millora, ha servit de guia a la UPV, per exemple, per a reduir el consum d'energia elèctrica en 17.319.204kWh, la qual cosa equival al consum anual de 5.293 llars; aconseguir que el 50% de l'aigua de la UPV siga no potable (per a cisternes, reg, piscina...); disminuir la petjada de carboni un 6,69% només en aquest últim any; o aconseguir que tota l'energia elèctrica consumida a la UPV siga d'origen renovable.\nPer a celebrar tot el que hem aconseguit i el que ens queda per aconseguir, acosta't a l'Àgora del Campus de Gandia, el divendres 29 de novembre, d'11h a 14.00h, realitza una xicoteta enquesta i emporta't un detall.


Aquí ho deixo dit . . .: PASTÍS ZEBRA\nRecentment hem celebrat els aniversaris dels petits. (Felicitats)\nTota la vida, o si més no, mentre ho organitzi jo... aquests nens, hauran de conviure amb una festa pública conjunta d'aniversari. És el que té portar-se 2 anys i 3 dies. (privadament, cadascú bufa les espelmes d'una apetitosa "pantera rosa" el dia que toca).\nNo he volgut repetir la mala experiència amb el fondant i aquest any el pastís on posar alternativament l'espelma del 3 i 5, ha estat un pastís zebra.\nQue... què és el que és un pastís zebra?\nTall del pastís zebra o tigre, com varen dir els nens o "animal print" que dirien els fashions\nNo deixa de ser la típica coca de iogurt, però amb el següent toc de gràcia, més que complicació:\nUn cop es té la barreja feta, s'agafa la meitat de la mescla i s'afegeix cacau en pols sense sucre i es barreja suaument.\nI el truc o la gràcia que deia:\nAl motllo es va tirant una cullerada (amb cullerot, millor) de cada massa crua.\nÉs a dir, si comencem amb la barreja blanca es tira la primera cullerada al centre del motllo i al mateix lloc al damunt, la segona que serà la que porta xocolata, per exemple. La segona cullerada s'anirà fent lloc. Tirem una tercera cullerada, de massa blanca, una quarta de massa amb xocolata i així anar fent, alternativament, fins que s'acabi la massa.\nS'aniran formant uns cercles concèntrics. De fet, ja he tingut una idea per a un futur pastís. Amb aquest colors:\nBé, jo no vaig fer fotos del procés...\nPerò sí que ha buscat alguna per internet per a què es vegi millor tot el que intento descriure:\nFoto extreta de: http://taulaposada.com/25/05/2012/pastissets-zebra/\nI amb un escuradents li vaig donar aquesta forma... diferent als cercles concèntrics...\nQuan el pa de pessic es talli serà com el de la foto de dalt de tot.\nI acabat de decorar, era així:\nVaig voler que cridés l'atenció i ho vaig fer combinant el color blau i el rosa típic dels nens i nenes i que a part, són els colors preferits dels nostres fills. El blau, per allò de què el Barça és blau i grana i el rosa perquè no sé quina dèria li ha agafat a la nena darrerament amb el rosa, que tot el que és de color rosa ha decidit que és seu.\nAixí, la cobertura, que no era més que formatge philadelphia amb sucre glass la vaig tenyir de blau i la massa del pa de pessic que no era de xocolata portava tint vermell per a què quedés més rosadet (Veure tall de dalt)\nI uns "lacasitos" petitets a mode de confetti (sabia jo que triomfarien entre els nens -sobretot la nena-) i aquestes banderoles fetes amb post-its donaven un caire festiu al pastís.\nEtiquetes de comentaris: AMOR, ANIVERSARIS, CUINA, FESTES, FRIVOLITATS, MATERNITAT, MENJAR, NENES, NENS, REGALS TRADICIONS, SOCIETAT\nmanetesicosetes 21 de febrer de 2014 a les 22:18\nDoncs fa molt bona pinta! Molt interessant això d'anar posant les cullerades concèntriques, el resultat és espectacular. I per cert, moltes felicitats!\nHiolambda 24 de febrer de 2014 a les 9:33\nGràcies per les felicitacions i la part que em toca! El pastís, estava bo, xo sempre es pot millorar ;)\nDIVENDRES MUSICALS I EUROVISIUS\nLA ESTUPENDA CUENTISTA\nDIVENDRES MUSICALS I FENT ANYS\nUN GOT D'AIGUA I UN DESIG\nDIVENDRES MUSICALS I QUE L'AMOR TRIOMFI\nDIVENDRES MUSICALS I MIRA! AQUESTA TAMBÉ LA TENIA ...


Nous goigs de sant Magí, venerat al pedronet de Copons - Dulia web de Joan Arimany i Juventeny\nNous goigs de Sant Magí, venerat al pedronet de Copons\nDissabte, 25 d’abril del 2015, a les 5 de la tarda, a l’església parroquial de Santa Maria de Copons (Anoia), es farà l’acte de presentació de la primera edició dels Goigs a llaor de Sant Magí, venerat al pedronet de Copons amb edició de Gogistes Tarragonins.\nTot i que la lletra és la clàssica dels goigs del santuari de Sant Magí de la Brufaganya, amb estrofes dedicades a Copons, la música és de nova composició.\nA la presentació hi participaran el Sr. Adolf Quetcuti (president de la Confraria de Sant Magí màrtir de Tarragona), el Cor Trinvant de Calaf i els Músics de Copons. Seguidament a la presentació dels goigs, se celebrarà una missa de vigília en honor a Sant Magí, i, com a cloenda, hi haurà coca per a tothom!\nAquesta celebració, que representa una cita obligada per a tots els amants dels goigs i/o devots de sant Magí, es portarà a cap gràcies a la inestimable col·laboració de la Parròquia de Santa Maria de Copons i de l’Ajuntament de Copons, així com dels Gogistes Tarragonins i dels veïns del poble.\nParal·lelament a la presentació dels goigs, l’Ajuntament de Copons col·locarà una placa commemorativa al pedró de Sant Magí, on s’hi podran llegir les estrofes dels goigs pròpies de Copons, tot ennoblint una mica més aquest racó tan estimat de la vila.\nEl pedró de sant Magí de Copons fou rescatat de l'abandó l'any 2011. La petita i atrotinada imatge que hi havia en aquell moment, així com la fornícula, foren restaurades i tornaren a fer goig. La recuperació del pedró, i, encara més, la compra per col·lecta popular de l'actual imatge i la seva benedicció el 13 de gener del 2013, després de la desaparició de la que tot just havia estat restaurada, han fet redescobrir als coponencs aquest patrimoni comú.\nTot i la senzillesa del pedró, "sant Magí" ha deixat una empremta inqüestionable a Copons: dóna nom a un carrer, a una de les entrades al poble i a un dels aparcaments municipals.\nAquests goigs a llaor de sant Magí, venerat al pedronet de Copons, que ja es van preestrenar amb joia el passat 6 de juliol del 2014, amb motiu de la segona visita pastoral del bisbe de Vic, Romà Casanova, neixen amb el desig d'honrar amb més solemnitat sant Magí, tot acompanyant les celebracions que li són dedicades des de que es va recuperar el pedró de Copons, destacant-ne la benedicció i repartiment de l'aigua miraculosa que es du a terme per la festa major d’estiu.


Curs presencial Primers Auxilis a Girona | EGE Girona\nCurs de Primers Auxilis a Girona per persones en actiu, treballadors/es d'empreses i/o autónoms/es\nData inici: 25/04/2022\nData fi: 20/05/2022\nObjectius del curs de Primers auxilis a Girona\nCurs de Primers auxilis a Girona dirigit a persones en actiu, treballadors/es d’empreses i/o autònoms/es i també a persones en situació d'atur.\nCurs de Primers Auxilis online tutoritzat per un formador que fa el seguiment de l'alumne i al qual se li poden consultar els dubtes que van sorgint.\nEls alumnes que completin el curs de Primers auxilis a Girona amb aprofitament rebran un diploma oficial acreditatiu atorgat pel Consorci per a la Formació Contínua de Catalunya\nPrograma del curs de Primers auxilis a Girona\nUnitat 1. Conceptes bàsics\n3. Objectius dels primers auxilis.\n4. Normes bàsiques.\n5. El model P.A.S.\n6. El decàleg dels primers auxilis.\n7. La cadena d’auxili.\nUnitat 2. Exploració de la víctima\n2 Exploració primària.\n3. Exploració secundària.\n4. Les diferents posicions en les emergències.\n5. Alteracions de la consciència.\nUnitat 3. El suport vital bàsic\n2. L’aturada respiratòria.\n3. El suport respiratori.\n4. El massatge cardíac.\n5. Aturada cardiorespiratòria i mort.\nUnitat 4. Anatomia bàsica\n2. El sistema ossi.\n4. El sistema digestiu.\n5. El sistema circulatori.\n6. El sistema respiratori.\n7. El sistema nerviós.\nUnitat 5. Hemorràgies\n2. Tipus d’hemorràgies.\n3. Gravetat de les hemorràgies.\n4. Actuació davant els diferents tipus d’hemorràgies.\n6. Actuació davant un shock.\nUnitat 6. Ferides\n1. Les ferides i la seva classificació.\n2. Actuacions davant ferides lleus.\n3. Actuacions davant ferides greus.\nUnitat 7. Traumatismes (I)\n2. Tipus de traumatismes.\n4. La luxació.\n5. Les fractures.\nUnitat 8. Traumatismes (II)\n1. Traumatismes a la cara.\n2. Traumatismes cranials.\n3. Lesions de columna.\n4. Lesions medul·lars.\n5. Lesions al tòrax.\n6. Lesions abdominals.\nUnitat 9. Embenats\n1. Material necessari.\n2. Actuació general.\n3. Immobilització d’extremitats superiors.\n4. Immobilització d’extremitats inferiors.\nUnitat 10. Cremades\n2. Agents que provoquen cremades i tipus de cremades.\n3. Estimació de l’àrea cremada: regla dels 9.\n4. Efectes de les cremades.\n5. Actuació davant les cremades.\n6. Cremades químiques.\nUnitat 11. Electrocució\n2. Mètode d’actuació davant les lesions elèctriques.\nUnitat 12. Accidents relacionats amb la temperatura\n2. L’excés de calor.\n3. L’excés de fred.\nUnitat 13. Asfíxia i afogaments\n1. Obstrucció de la via aèria.\n2. Accidents aquàtics.\nUnitat 14. Picades i mossegades d’animals\n1. Picadures d’insectes.\n2. Aràcnids, paparres i escorpins.\n3. Mossegades de gossos.\n4. Mossegades de serps.\n5. Animals marins.\nUnitat 15. Intoxicacions\n4. Actuació general.\n5. Via digestiva.\n6. Via respiratòria, via parenteral i via cutània.\n7. Intoxicació per càustics.\n8. Intoxicació per dissolvents.\n9. Intoxicació per gasos.\nUnitat 16. Prevenció\n2. La farmaciola.\n3. Mesures preventives.\n4. Zones de risc.\nUnitat 17. Urgències metabòliques i endocrines\n2. Coma diabètic.


El Consell Comarcal de l’Alt Empordà prepara els acompanyants del transport escolar\nEl Consell Comarcal de l’Alt Empordà ha celebrat, aquest dijous 9 de setembre, una jornada telemàtica de formació per a tots els acompanyants del transport escolar. En total, hi han participat una cinquantena de persones que seran les encarregades de prestar aquest servei coincidint amb l’inici del curs, el pròxim 13 de setembre. L’ens coordina 75 rutes a tota la comarca que desplacen uns 2.200 alumnes a les escoles de tot l’Alt Empordà.\nLa jornada ha començat amb la benvinguda a càrrec de Júlia Gil, consellera de l’àrea d’ensenyament, acompanyada per Xavier Vilà, adjunt al director dels Serveis Territorials d’Educació a Girona.\nEn la presentació, Gil ha donat importància a la tasca que porten a terme els acompanyants del transport escolar “Una gran responsabilitat amb la qual s’ha de vetllar pel bon ordre i seguretat durant el trajecte”, i ha valorat molt positivament aquesta jornada. Com ha assenyalat Vilà durant la sessió, l’Alt Empordà va ser una comarca pionera en preparar una jornada de formació d’aquest tipus i ha valorat la bona planificació i organització del servei de transport escolar que es duu a terme des del Consell Comarcal. Aquesta formació permet als acompanyants posar-se al dia i conèixer noves normatives, així com resoldre dubtes en relació amb els protocols d’actuació i com actuar davant diferents situacions que s’han plantejat.\nNúria Gomis, adjunta a la direcció d’Infermeria de l’Hospital de Campdevànol, ha realitzat una xerrada per explicar tots els protocols de la Covid-19 en relació amb el transport escolar i ha donat pautes d’actuació de primers auxilis per a diferents situacions en què els i les acompanyants es poden trobar, mentre els alumnes estan fent ús del transport escolar.\nLa tècnica d’ensenyament Maria Teresa Genís, durant la jornada, ha exposat la normativa que regula el transport escolar i els protocols a seguir davant d’una incidència.


Tancat els dies 27, 28 i 29 de novembre.\nTancat 27, 28 i 29 de novembre.\nTrans Montserrat Aeri: dissabte, diumenge i festius.\nEstació FGC plaça Espanya, de 8 a 14 h. Per recollides de Trans Montserrat Aeri, només dissabte, diumenge i festius.


La responsabilitat del Mundial - somGranollers\nDijous, 14 d'octubre de 2021 | 06:55h\nGranollers ha iniciat els actes que precediran el Mundial d'Hanbol Femení, que la ciutat acollirà el desembre, i que pretenen ressaltar, no només els valors de l'esport, sinó també el paper de la dona en la vida social. Així, el govern local s'ha autoimposat una responsabilitat per fer que aquest gran esdeveniment internacional serveixi per impulsar l'esport femení, la igualtat i, de retruc, la implicació de clubs i la ciutadania.\nTal com passa amb la Mitja, el Mundial ha d'anar més enllà del fet esportiu, per ser una cita transformadora cap a una societat més igualitària, també en l'àmbit esportiu. A més, l'Ajuntament treballa perquè la participació ciutadana sigui la major possible, amb un ambiciós programa de voluntariat i activitats vinculades a l'esdeveniment esportiu.\nGranollers té també una oportunitat per fer d'ambaixadora del país, per mostrar al món la cultura i la llengua catalana, un repte que també hauria d'estar sobre la taula en una competició que tindrà la resta de seus al País Valencià. Sovint, l'alcalde Mayoral explica que Granollers vol ser decisiva al país, aportant idees i solucions als reptes socials i polítics. El Mundial, doncs, és un bon moment per aportar un gra de sorra en la visibilització de les llengües minoritàries –que, com el català, estan en clar retrocés de parlants–, i en la difusió al món de la diversitat cultural de l'Estat.


BONS DIES 3r: 2018-03-18\n“Fer atenció (a allò que diu algú)”\n· Trobar l’acabament del següent conte:\n“Vet aquí que hi havia una vegada en un poble una família que tenia dos fills de set i nou anys d’edat. Un dia, mentre jugaven a la plaça del poble, varen veure una situació molt trista: un senyor demanava diners.\nEra un senyor vell, prim, amb una barba molt llarga, anava brut i amb la roba esquinçada. No anava sol, l’acompanyava un gosset petit. Tocava la flauta i estava ajagut a terra, on tenia un plat amb una moneda i al seu costat, el seu animalet que dormia.\nEls dos nens que jugaven es varen quedar sorpresos d’aquella situació i decidiren tornar a casa per explicar a la seva família el que havien vist.\nEra l’hora de sopar i encara sentien tocar la flauta d’aquell vell senyor. Aleshores...”.\nGrita (versión 2009) orquestra reciclando 3:16\n· Explicar als nens el conte de la rateta que escombrava l’escaleta en aquesta versió una mica original.\n“Hi havia una vegada una Rateta que cada dia escombrava l’escaleta i un dia es va trobar uns dinerets.\nI vet aquí un gos i vet aquí un gat que aquest conte ja s’ha acabat.”\n· Dinàmica de grup on els nens que tria la mestra, d’un en un s’han de col·locar per ordre cronològic del seu naixement. Per fer-ho no poden parlar, han de comunicar-se primer els mesos de l’any amb les mans (1 dit- Gener, 2 dits-Febrer etc), en el cas que coincideixin els mesos de dos nens han de dir-se el dia també amb les mans, amb el puny tancat per les desenes).\n· S’Han de anar col·locant davant de la pissarra, fins que al final es fa la comprovació i tots diuen en veu alta el mes i el dia de naixement.\n« Per fora duc vestit verd,\nels qui em mengeu. »\n“De dotze germans que en som\nsóc el més petit de tots.”\n“Té dents i no té boca,\nI quan menja escup.\n“Sóc tot moreno,\nrival de les confitures,\npel nas de les criatures »\nPublicat per bons dies 3r a 9:46 Cap comentari:


Francisco Mojica, l'investigador de la Universitat d'Alacant que va fer els primers passos necessaris per a l'edició del genoma amb la nova eina CRISPR. / ROBERTO RUIZ AGÈNCIA SINC\nLa història i la ciència ficció han fet que el terme “humans genèticament modificats” provoqui un calfred. La temptació de l’eugenèsia és real. El potencial ús de tècniques de manipulació genètica podria convertir-se en una terrible aberració política. Però aquestes tècniques també poden usar-se per a molts fins positius, especialment en l’àmbit de la salut.\nDisposar de la possibilitat d’activar i desactivar gens a voluntat o d’introduir fragments d’ADN podria ser una arma decisiva contra moltes malalties, sobretot les d’origen genètic, però també contra el desenvolupament del càncer o fins i tot per combatre malalties degeneratives producte del deteriorament progressiu de les xarxes d’interacció entre gens que regulen el funcionament íntim de les nostres cèl·lules. Algun dia aquest tipus d’intervencions podrien fins i tot alleujar els estralls de la vellesa i millorar la nostra qualitat de vida en general.\nPer això necessitarem conèixer amb molt més detall el funcionament de les xarxes de gens que regulen el nostre creixement i el dia a dia de les nostres cèl·lules, però també una eina que ens permeti modificar-les amb precisió i si pot ser en moltes (o totes) les cèl·lules del cos. Per això és tan important el recentment anunciat primer ús de la nova eina molecular d’edició del genoma CRISPR Cas 9 en cèl·lules humanes: perquè si funciona serà l’herald d’una nova era en medicina.\nAquesta vegada els primers han estat els xinesos: un equip dirigit pel professor Lu You a la Universitat de Sichuan ha utilitzat la tècnica coneguda com a CRISPR Cas 9 per alterar la composició genètica de les cèl·lules d’un pacient amb un tipus molt agressiu de tumor pulmonar. La manipulació ha consistit a silenciar un gen que codifica una proteïna anomenada PD-1 en cèl·lules del mateix sistema immunitari del pacient: PD-1 actua com un fre molecular que limita la resposta immune de les cèl·lules. En bloquejar la seva creació es pretén que les cèl·lules ‘editades’ ataquin les cancerígenes: de fet aquesta proteïna ja ha estat emprada (amb relatiu èxit) com a blanc de medicaments per activar el sistema immunitari en contra dels tumors.\nEn aquest cas, CRISPR Cas 9 és només una altra forma de fer el mateix: un cop modificades, aquestes cèl·lules del pacient han estat cultivades in vitro per augmentar el seu nombre i després retornades al seu lloc. S’espera que ara ataquin el càncer, tot i que per conèixer l’efectivitat i seguretat de la teràpia caldran moltes més proves amb múltiples injeccions de cèl·lules modificades.\nDe fet aquesta teràpia particular no serà en cap cas una revolució: el procés és massa complex, lent i car com perquè es pugui convertir en teràpia generalitzada disponible en qualsevol hospital. El seu valor és servir de prova de concepte; com a demostració que aquesta nova tècnica pot ser aplicada en casos reals de teràpia que ajudi de veritat als pacients. És una primera prova, però n’hi haurà més.\nL’origen: la defensa dels bacteris\nCRISPR Cas 9 és la reapropiació tecnològica d’un sistema amb el qual es protegeixen els bacteris de virus bacteriòfags, una plaga per a ells. Els virus ataquen els bacteris injectant el seu material genètic; després els gens vírics s’apoderen de la maquinària cel·lular del bacteri i la reprogramen perquè es posi a fabricar més virus, després de la qual el bacteri mor alliberant les noves còpies del virus perquè infectin altres bacteris.\nEls microorganismes, sent unicel·lulars i mancats de nucli, tenen poques defenses davant d’aquest tipus d’atac excepte enzims que destrueixin els àcids nucleics vírics. Per descomptat els virus han evolucionat per disfressar-se i fer més difícil aquesta destrucció, de manera que bacteris i virus estan des de temps immemorial en una cursa entre el material genètic invasor i els enzims de protecció.\nEn 1987 un microbiòleg espanyol, el professor Francisco Javier Martínez Mójica de la Universitat d’Alacant, va descobrir en una Arquea (microorganisme unicel·lular) el que semblava un altre sistema defensiu: una mena de biblioteca de fragments d’ADN víric emmagatzemats dins del seu propi material genètic.\nAquests fragments, anomenats CRISPR (Clustered Regularly Interspaced Short Palindromic Repeats), – repeticions palindròmiques curtes agrupades i regularment interespaciades- amb freqüència estan associats amb uns gens anomenats cas que codifiquen un tipus d’enzims anomenades nucleases, especialitzades a tallar cadenes d’àcids nucleics. En els bacteris, aquesta associació CRISPR-Cas funciona com una mena de sistema immunitari intracel·lular: els fragments CRISPR permeten identificar el material genètic de virus als que el bacteri ha estat exposada anteriorment, el que activa els gens Cas. Els enzims així creades s’encarreguen de trencar els àcids nucleics vírics, impedint que la infecció tingui èxit.\nEl sistema està molt estès: més d’un 40% dels bacteris i un 90% de les arqueges compten amb seqüències CRISPR en els seus genomes. I des de molt aviat les possibilitats van estar clares. La primera descripció de CRISPR Cas com a sistema immunològic per l’equip de Mójica ja subratllava el potencial biotecnològic.\nPerò la conversió d’aquesta protecció antivírica dels bacteris en una eficaç tècnica d’enginyeria genètica va necessitar dos passos clau: la identificació d’un gen cas específic denominat Cas 9 i la seva modificació per convertir-lo en una eina selectiva.\nAquest últim treball va ser realitzat per la nord-americana Jennifer Doudna i la francesa Emmanuelle Fuster i es va publicar l’any 2012. En conjunció amb altres tècniques de reparació genètica CRISPR Cas 9 proporciona la capacitat de tallar de manera específica en un punt del genoma i després introduir una seqüència artificial a escollir. A partir d’aquest moment es va desencadenar una carrera, científica, tecnològica, i també legal.\nUn gran potencial amb grans riscos\nS’han publicat ja milers d’articles sobre possibles usos i millores d’aquest sistema biotecnològic. Adequadament usada, la tècnica permet posar i treure gens (s’han arribat a eliminar entre 5 i 62 d’una vegada) o activar-los o desactivar-los a voluntat d’una manera senzilla i econòmic. Això fa possible en principi curar malalties de tipus genètic (produïdes per exemple per una deficiència en un gen) o eliminar infeccions (virus que s’integren en el genoma com el de l’herpes); també reduir el perill de microorganismes infecciosos (atacant els seus gens de virulència), protegir microorganismes industrials (com bacteris o llevats de fermentació) o crear models animals de malalties humanes amb precisió, tot això amb un cost molt reduït.\nEn un futur fins i tot es podria aplicar la tècnica sobre organismes complets, modificant gran quantitat de cèl·lules en viu. L’exemple del tractament anticancerós de l’equip xinès no és més que un primer pas del tipus d’intervencions possibles.\nPerò la potència del sistema també fa possible usar-lo per un altre tipus de fins, molt més perniciosos. Es podria intentar modificar la línia germinal (alterant el genoma de les cèl·lules en les gònades), el que causaria modificacions genètiques heretables. CRISPR CAS9 podria usar-se en Genètica Dirigida (Gene Drive), una tècnica que fa possible saltar-se les lleis habituals de l’herència per provocar un ràpid canvi genètic en tota una població fins i tot en la naturalesa, modificant així de manera ràpida i irreversible genomes naturals.\nLa tècnica s’ha fet servir al laboratori, i funciona; segons càlculs realitzats per epidemiòlegs n’hi hauria prou amb fer-la servir per impedir que un 1% dels mosquits funcioni com a portadors de la malària per eradicar aquesta malaltia de la faç de la Terra en un any i salvar milions de vides humanes. La temptació, per tant, serà fort.\nCRISPR, una tècnica que ha de ser acuradament regulada / FOTOLIA\nDisposar d’una eina amb semblants capacitats suposa problemes ètics i de seguretat sense precedents. Amb la mateixa facilitat amb què es desconnecta la capacitat que un mosquit actuï com a portador d’un microorganisme es podria afegir un gen de virulència a un bacteri que no infecta humans o transformar una malaltia en transmissible per l’aire, creant una plaga apocalíptica.\nSi podem afegir gens de recanvi a malalts que no tenen la seva funció també és possible suplementar el genoma natural per millorar, per exemple, el rendiment esportiu: el dopatge genètic es converteix en possibilitat real, com també la millora de capacitats o la selecció i potenciament de segons quins trets. El poder d’aquesta tècnica per crear noves formes de teràpia es reflecteix en el seu potencial ús amb fins eugenèsics; l’anomenat Problema de Hitler. La bioètica deixa per tant de ser un problema dels científics i els seus laboratoris i passa a convertir-se en un problema polític que afecta tota la societat.\nEstà clar que CRISPR Cas s’incorporarà al panteó de les tecnologies tan poderoses que han de ser acuradament analitzades i adequadament regulades. El seu potencial per a resoldre nombrosos problemes fa que sigui impensable fer-la desaparèixer; la possibilitat que es faci servir per a fins nefands recomana que les societats dediquin temps i esforç a pensar com controlar-la amb garanties. Com ja va passar amb l’energia atòmica l’alternativa a una adequada regulació és inacceptable.


Corte 4 Stagioni Colognola Ai Colli Itàlia - Ofertes d'hotels amb els MILLORS DESCOMPTES EN LÍNIA\nAllotjaments a Colognola Ai Colli\nColognola Ai Colli Apartaments\nVeure tots els 9 allotjaments a Colognola Ai Colli.\nvia Cubetta 41, Colognola Ai Colli, Colognola Ai Colli, Itàlia, 37030 - Veure al mapa\nMés informació sobre Corte 4 Stagioni\nAl visitar Colognola Ai Colli, vosté es sentirà com a casa a Corte 4 Stagioni, què li ofereix un allotjament de qualitat i un gran servei. Des d'aquí, els viatgers poden gaudir d'un fàcil accés a tot el que aquesta viva ciutat ofereix. Amb la seva bona localització, l'hotel ofereix fàcil accès a les destinacions obligades de la ciutat.\nLes instal.lacions i els serveis que proveeix Corte 4 Stagioni asseguren una estada plaentera als seus clients. Les carecterístiques més important de l'hotel inclouen aparcament de cotxes, habitació familiar, instal.lacions de barbacoa, servei de bugaderia.\nTotes les instal.lacions per als clients, ofereixen comoditats destinades a assegurar tot el comfort possible. Durant el dia podeu gaudir de l'atmòsfera relaxant de jardí. Les seves instal.lacions de primera i una situació excelent fan de Corte 4 Stagioni la base perfecta per a gaudir de la seva estada a Colognola Ai Colli.\nTots els tipus de viatgers (13)Parelles (6)Viatgers en solitari (1)Famílies amb infants petits (5)Famílies amb infants grans (3)Grups (2)


Fúlvia Nicolàs: l’anhel del nord - La Veu dels Llibres\nFúlvia Nicolàs: l’anhel del nord\nDissabte, 15 de gener de 2022 - 05:59h\n«Quan sortim de casa cap a l’aeroport no podem saber encara que a la platja de Tjørnuvík hi ha una estrella de mar esperant que la tornem a l’aigua», així comença Zugunruhe. Anhel de nord, el darrer llibre de la periodista i escriptora Fúlvia Nicolàs, on relata l’últim dels viatges que va fer a l’Àrtic. És la crònica d’una crida interior que impulsa l’autora a volar sempre amunt i més amunt, al sostre del món, de Dinamarca al pol Nord.\n«Zugunruhe» s’ha de llegir en alemany: «Zug» vol dir moviment o migració i «Unruhe» ansietat o inquietud. Els ornitòlegs anomenen d’aquesta manera el neguit nocturn dels ocells migratoris quan s’acosta el moment d’emprendre el viatge, la urgència i el nerviosisme interior que els porta a preparar-se amb desfici i desassossec, en exercitar-se batent les ales i a perdre la son per a travessar el continent veloços com una bala i amb la resistència d’un colós.\nL’escriptora ens cita en la Casa Mimosa, en ple Eixample de Barcelona, al costat de la Pedrera, on tots el carrers porten el nom d’una ciutat o d’un territori de la Corona d’Aragó. Fa fred, però anem ben abrigats i Fúlvia suggereix xerrar i fer l’entrevista en l’exòtic jardí de l’hotel. Quatre mimoses, dues palmeres, un lledoner i un Ligustrum Japonica, que vessa dues branques grosses sobre una bassa color turquesa, una troana, un arbre al qual s’acosten els ocells a la tardor, sobretot tallarols de casquet, per a reposar i menjar-se els seus fruits, unes baies de color negre metàl·lic. És un pati interior d’una illa de cases. Seiem al voltant d’una taula amb una imatge visual tropical, però amb la sensació ambiental d’un vent gelat que ens asseca l’ànima. Fúlvia, ben acostumada com està, suporta aquest vent del nord, com el capità Píteas, amb l’audàcia dels aventurers del gel. Islàndia, Groenlàndia, Noruega, les Illes Lofoten, Fèroe, Suècia o l’oest de la Rússia polar àrtica.\nLa cambrera sud-americana ens serveix un café i un café amb llet: «Un café amb llet» és un café con leche?\n«Zugunruhe» és la cerca del silenci, de la llum, d’una certa puresa… o el record del pare que et va enverinar amb aquest anhel, amb aquest magnetisme del nord?\nZugunruhe parla de la inquietud dels ocells quan es preparen per a emigrar, és una paraula universal, crec que es pot traduir com una espècie d’ànsia, anhel o volença per iniciar el gran vol, el gran viatge.\nEl magnetisme físic existeix, però també el mental, no?\nSi, exacte. És quan t’agrada alguna cosa i no saps el perquè!\nEn el llibre apareix el teu pare, Antoni Nicolàs i Soler, que ja és mort i que es veu clarament que és per a tu una referència molt forta en la vida. El pare buscava el nord i tu, la seua filla, segueixes els seus passos.\nSí, i jo ho he fet amb els meus fills, la Clàudia i el Jan. El meu fill ara està d’Erasmus a Noruega, algun solatge li ha quedat. El Jan sobretot té la mateixa fixació que jo, però la meua filla és viatgera del món, viatgera en sentit més ample. Per a ella el «viatge» ha de ser… anar més lluny cada vegada. Li agraden Àsia i Sud-amèrica.\nQuan vau sortir cap a l’aeroport no sabíeu que havíeu de salvar una estrella de mar! Quina frase, no?\nHa, ha, ha… sí, però jo crec que això passa en tots els viatges, no saps si hauràs de salvar una estrella de mar a sobre de la sorra i l’hauràs de tornar a l’aigua, no saps que passarà, no saps qui trobaràs, no saps si t’enamoraràs del lloc, no saps a qui coneixeràs o si realment arribaràs a un punt que diràs «aquest és l’indret on em vull morir». El moment previ al viatge, com les aus migratòries, és un tòpic, però gairebé és millor que la mateixa aventura que ens espera.\nFúlvia… tu vas viure a València durant bona part de la infantesa i la joventut.\nJo vaig viure a València des dels vuit anys fins als vint-i-dos, amb alguna petita interrupció per a anar a estudiar a Barcelona. Jo em sent de València, quan pense en la meua infantesa pense en València i em sent valenciana.\nDiuen que un és d’on pren la primera comunió.\nEn el meu cas et diria que sí. Vaig prendre la primera comunió en Santa Caterina, la del campanar barroc i el gòtic interior, al cor de la ciutat.\nSi, és la meua ciutat, però reconec que ara no la reconeixeria. Almenys en bona part! Jo vivia al costat del col·legi alemany i adorava València. I l’adore cada dia! No sé si existeix encara el barri de la Xerea o el cinema Xerea… però m’agradaria retornar a la ciutat de la meua joventut. València s’ha convertit, pense, al meu entendre, en una urbs de massa disseny, una ciutat Swarovski! La ciutat que jo coneixia, com la Noruega de Rafa Lahuerta, ja no existeix. M’encantava anar amb ma mare al Mercat Central, al Siglo, era molt d'estar per casa, però jo no reconec ja els escenaris visuals i vius de quan era jove.\nCom féreu cap a València?\nEl meu pare, com el pare de Max Aub, era representant i estava destinat a Alacant, a Benilloba concretament. Però com que estàvem en anys escolars, els pares van decidir que nosaltres ens quedarem a València… i el meu pare anava i venia. Anys més tard, els meus pares se n’anaren a viure a Benilloba i he de dir-te que, si València és la meua ciutat, per a mi l’Alcoià i el Comtat són uns llocs molt presents i important en la meua vida. Allí passàvem els estius i allí tenia totes les meues amigues. Benilloba és el lloc primer que vaig conéixer del País Valencià, la meua primera amiga és del poble, era fantàstic: tothom eren cosins i oncles. Jo al·lucinava… Com és que són tots família? Era preciós i el record que tinc és meravellós. Les cendres de la meua germana, que va morir en un accident de trànsit a Alacant, les vam dipositar en el coll de la Font Roja. Per a mi Alcoi i Benilloba són uns llocs que m’estime amb bogeria. I les cendres del pare les van portar al nord, a l’Àrtic que ell tant amava.\nAquella part del llibre on contes allò de les cendres del pare, em perdonaràs: és un poc tragicòmic. Teníeu por que als aeroports i les duanes els guàrdies pensaren que portaveu droga en pols…\nSí, al final portàrem el pare al seu paradís. Però aquest simbolisme tampoc no saps mai si és el que ell hagués volgut. Fas les coses pensades en allò que creus que ell voldria, però fas les coses més pensant en tu, interpretant la voluntat simbòlica del difunt. I així, crec, es tanca millor el dol. Com en la Memòria històrica. Sí, la veritat vaig decidir no passar les cendres del pare, teníem por que ens aturessin a l’aeroport i no les vaig dur… però el meu fill em va donar la sorpresa i, arriscant-se, me les va entregar allí mateix en un paquet petit. Tragicòmic, si… i molt emotiu!\nEl ritus, pagans o cristians, curen les ferides?\nSi, totalment. El ritus mortuoris són així. Amb els morts jo tinc una relació molt intensa! Complir o «interpretar» els desitjos d’aquells que ja no estan és una necessitat, mantenir la memòria, tancar les històries…\nParles del pare, però el teu primer llibre està dedicat a la mare, l’Anna Belaure, quan allà per la dècada dels cinquanta va marxar a Londres fugint de la por i la misèria de la Barcelona dels anys cinquanta: Tres hiverns a Londres.\nMa mare pertanyia a una família molt humil, treballadors, es va criar en un ambient prou desastrós, però era una dona molt moderna que s’asfixiava en aquella Barcelona del franquisme. Ella va estudiar ací infermeria i se’n va anar a Londres perquè aquesta era una manera de sortir de casa i de sortir d’aquest ambient sufocant de la postguerra. Allí hi havia feina i hi va estar uns quants anys. Acabava de crear-se la seguretat social britànica i ella va fer el fardet i va emigrar, migració econòmica i també política. Ella està molt contenta amb el seu llibre, encara que, alguna part de la novel·la, és ficció… però Tres hiverns a Londres explica la història d’una jove que, en arribar a Anglaterra, descobreix un món de llibertats que li eren totalment desconegudes: el privilegi de l’autogovern, la música, les relacions personals. Ella descobreix aquell món i madura com a persona i com a dona. Té una història d’amor que acaba bruscament i, llavors, refà la vida de nou i viu, entre la fantasia i la realitat, un poc com ens passa tots. És una història de creixement personal.\nEts una gran coneixedora, i ho veiem en el llibre, dels ocells. Com pots distingir una gavineta, una calàbria, un xatrac, una mascarella, els èiders, els becs de serra o una gamba roja, que és també una au, malgrat el nom?\nÉs molt senzill, són pocs noms. Hi ha gent que obri el capó del cotxe i sap on estan les bugies o les vàlvules del motor. Jo no tinc ni idea d’això. Però els ocells me’ls conec, però això si… a nivell de primària. Són ocells que, possiblement, s’aturen o descansen de cara a l’hivern, com ma mare a Londres, en les terres del Delta o a l’Albufera, segur que sí.\nHas fet molts viatges al nord…\nSí, el primer el vaig fer amb amics, viatge barat, amb pocs diners i amb les olors compartides de les aventures juvenils, poca roba i poc de sabó. Però va ser molt divertit.\nHi has tornat més vegades, no?\nSí, hi he anat amb successius nòvios… i hi he anat amb alguna amiga, he estat amb els meus fills, hi he tornat sola, he fet el retorn de moltes maneres diferents. M’agrada també viatjar sola!\nLes migracions no són sempre plaents…\nMira el Mediterrani, és una gran fossa de gent que fuig de la guerra i la fam. I no podem fer res ni fan res els nostres governs. No hi ha memòria de les migracions, els exilis polítics i econòmics que es van patir a casa nostra cap a Alemanya, França, Mèxic o Algèria… No volem recordar-ho! És horrorós!\nCom a periodista què és el que fas ara?\nAra estic de coordinadora del Sense Ficció, un programa seriós de grans reportatges de TV3. Vull tornar a fer reportatges, però ara em toca mirar i triar reportatges, parlar amb les productores, fer la comunicació del programa, portar les xarxes… Un poc de tot.\nAllà dalt hi ha costums, com ací, que a la vista dels forans poden resultar primitius o salvatges. Parle de Grindradráp —el Grind—, la cacera tradicional de balenes i dofins, una cacera que els nadius fan, pràcticament, de manera secreta.\nAixò es fa des de fa centenars d’anys… i encara es farà durant un temps més, supose, perquè aquestes coses tenen molt mala premsa, com els bous, i no és fàcil acabar amb aquesta mena de tradicions que fan referència al temps passat quan el greix dels dofins i les balenes era imprescindible per a la supervivència dels habitants de totes aquestes illes. Ara continua servint només per a consum propi i les coses de casa. A més, la carn d’aquests animals en l’actualitat està contaminada de mercuri i no és massa recomanable consumir-ne. Ni els xiquets, ni els malalts, les embarassades o les persones grans o delicades poden menjar-ne. Parlem d’una tradició i d’una forma de vida, canviarà amb el temps com tots els costums que es tornen anacrònics. Em sembla horrible, però els comprenc. Ells són els que han de decidir acabar-ho, això.\nLa solitud del nord…\nM’agrada viatjar amb el meu fill, amb la meua parella, amb amics sempre buscant un lloc nou o retornant a un de ja visitat. O buscant una aurora boreal. Però viatjar sola m’agrada molt!\nJo estic molt còmoda en la solitud, però no és un món per a solitaris. És un món extrem en què els uns necessiten els altres. És un espai físic que requereix molta solidaritat i molta companyia. El nord no és el sud del nord, verd i meravellós i de postal. A mi m’agrada, jo m’estimo més el nord del nord, el nord sec i abrupte de la part de dalt dels països nòrdics.\nPerquè trobes les ovelles tan elegants?\nElles es pensen que són les ames de la terra que trepitgen i et miren com si tu fores l’estrany. Si, les trobo molt fines i elegants quan ens miren desafiants sobre el verd dels penya-segats.\nQuin és el teu pròxim viatge?\nÉs una contradicció… però sé que, quan més anem al nord, més aviat ens el carregarem des del punt de vista ambiental. No només el fum dels nostres avions desfarà el gel, sinó també canviarà tota una forma de vida. Ja no reconec l'illa d’Islàndia, la primera vegada que hi vaig anar no hi havia res, on hi havia un hotel… ara n’hi ha cinquanta. Però tinc aquest impuls d’anar-hi! Què vols que hi faci? Hi ha molts llocs de l’Àrtic que no conec, però tornaré a Islàndia. Groenlàndia és molt bonica, però no podem desfer-ho tot i anar a tots els llocs, a més el viatge és molt car. No conec tampoc Alaska ni el Canadà. El que no recomanaria és anar en helicòpter al nord magnètic, el pol Nord. Això ja és com democratitzar els viatges a la lluna.\nPer a la periodista i escriptora valenciana Fina Cardona-Bosch el seu paradís terrenal, la seua Jerusalem terrenal, són les illes Lofoten…\nFina Cardona-Bosch és una amiga estimadíssima i té, jo crec, la mateixa dèria que jo respecte al nord. Coneixent-la, pèl-roja i pigosa com és, segur que a l’hospital on va néixer es van equivocar i la van dur de l’Àrtic. És una vikinga! La van canviar per una vikinga, ella té l’ànima d’una guerrera nativa àrtica.\nCom es veu el País Valencià des de Catalunya?\nUna cosa és com el veig jo i, una altra, és com el veuen els catalans. Jo crec que Catalunya no el veu, és un poc invisible, malgrat el què pensen alguns valencians. Lingüísticament jo crec que el País Valencià està millor que nosaltres. Els valencians parlen millor el català que els catalans. Políticament em costa d’entendre les revirades emocionals de la política valenciana, no les entenc, de Rita a un alcalde català, no m’atreveixo ni a opinar. Jo tinc una sèrie d’amics valencians i jo sempre estic amb el que em diuen ells! La seua opinió és la meua!\nLes fortes crítiques a TV3, per què es produeixen?\nHi ha guerra entre partits. Hi ha gent d’un partit que té la consigna de criticar als contraris perquè ja no manen com manaven.\nEstem parlant de Junts?\nSí, clar, estem parlant de Junts. Una situació que crec que és tràgica, penso que no hauria de manar ni Junts, ni Esquerra ni la CUP… cap! Però és el que tenim! Sempre serà molt difícil, però hauria de ser així.\nÉs cert que el paper i el pes de la llengua en el món dels infants, com als començaments de la tele, era abans més important que ara. La presència del castellà no para d’augmentar! A Barcelona ja comencem a tindre problemes per a viure en català, com has pogut comprovar. Has d’intentar demostrar que la llengua és rellevant per a viure aquí i, potser, ara TV3 no està fent bé aquest paper de cohesió social des del punt de vista de la llengua. Jo crec que, per això, per a una part de la població, la televisió pública catalana ha deixat de ser un referent i ha deixat de ser sentida com alguna cosa pròpia, com la seua, com “la nostra”. Aquí hi ha dues generacions que han viscut plenament en català veien la tele. És tràgic, els més menuts ja no veuen TV3!\nLes xarxes funcionen totalment en castellà…\nSi, clar, totalment! La nostra llengua no existeix, el català ha de ser més omnipresent. Però jo no sé com s’ha de fer! A més, el govern espanyol sempre actua a la contra, tot el que sona a català cal rematar-ho. El problema no és sols d’aquí, a Islàndia l’anglés entre els joves està aniquilant l’islandès que ja és una llengua de vells. Això, alerta amb un present que ens direcciona cap a un futur a la velocitat de la llum, també podria acabar passant-li al castellà per la globalització amb l’anglès. Molts joves només veuen sèries en anglès! A Catalunya i a Espanya.\nEs manté la tensió política a Catalunya després de la pandèmia?\nNo, era insuportable viure amb aquesta tensió diària. La pandèmia ens ha deixat esclafats a tots. Però, mira la història, i veuràs que la tensió tornarà de nou d’alguna manera.\nCatalunya serà independent, segur. Tardarà més o menys, però s’aconseguirà! És qüestió de temps! Tant de bo sigui aviat!\nCine, sèries, Televisió…\nAra riuràs: novel·la negra i sèries nòrdiques. El món fosc dins del blanc del gel… M'encanta!\nLa gastronomia en aquells països nòrdics?\nSi t’agrada el bacallà, el salmó, les sopes i el cap de moltó… seràs a ta casa. Però a mi no m’agrada massa! El peix és bo, però és una cuina de batalla per a proporcionar el màxim de calories per al cos en un lloc de tant de fred.\nL’última vegada que vas vindre a València?\nTinc molta gent que m’estimo a València, jo vaig treballar en El Temps i l’última vegada que hi vaig anar va ser per veure el meu amic Paco Sellés, que es trobava a l’hospital molt malalt, una setmana després vaig tornar al seu soterrar. Paco era el corrector del setmanari en què treballava, ell era el més guapo, el més llest, el més culte… i sempre ens havíem estimat molt. La seua mort em va deixar esclafada. Paco era bestial! Era un amic estimadíssim, li dec tantes coses! Pensar en València sense Paco se’m fa dur, encara no hi he tornat, però tinc encara molts amics valencians i hi he de baixar qualsevol dia del nou any.\nFúlvia tornarà a l’Àrtic, travessarà de nou la collada més suau imaginable, la vall del Thingvellir, nascuda sobre una ferida oberta a l’escorça de la Terra. El ritual del retorn la durà al Bæjarins Beztu Pylsur, un quiosc de salsitxes on anava amb el Jan, el seu fill, un bar obert cada dia d’ençà que l’avi de la mestressa, Gudrum Kristmundsdottir, el va muntar l’any 1937. Les fotos que va fer fa seixanta anys l’Antoni Nicolàs, el pare de la Fúlvia, continuaran exposades en l’Svalbard Museum. El volcà de Jules Verne estarà on estava i… els xatracs, les gavinetes de tres dits i les ovelles s’enfilaran pels penya-segats, entre Lofoten i Islàndia, al cap del món, a mig camí entre aquest món i l’altre, muntant sobre imaginàries aurores boreals. Viatjar amb les finestres obertes de punta a punta del país dels vikings, mentre sona «Lamparetes», dels mallorquins Antònia Font en la disquetera del cotxe llogat. Norddenskiöd, Thórshavn, Thingvellir, Reykjavik, Isljorden (el fiord de gel)… i el cervell s’impregna d’aquesta olor grollera de peix passat, de fusta mullada i de dièsel de barco. Es el paradís del nord, el Valhalla lluminós de la Fúlvia Nicolàs.


Gilles Villenueve era diferent… | Colla Verglas\nGilles Villenueve era diferent…\nFa poc vaig llegir que Jacques Villenueve està desesperat per tornar a la Formula 1, encara que sigui un equip de la “Copa Cosworth” (els del darrere, per entendre’ns). Admeto que en el seu moment (1995, 96, 97) em consideraba un gran fan del pilot quebecqués. De fet, a la habitació que tenia a casa els pares encara hi penja una foto seva, ampolla de Moët-Chandon a la ma, celebrant una victòria. Però els anys passen, i el seu rendiment no ha parat de caure en picat des de llavors… fins al punt que actualment no és més que una ombra del que va ser a mitjans dels noranta… i sobretot, una ombra del que va ser el seu pare.\nSi hi ha un pilot de Formula 1 que sempre tindrà aquest estatus de mite, de pilot super-agressiu, de pilot-espectacle… aquest no és Senna (sorprenentment) sino Gilles Villenueve. El gran Gilles. El pilot que va fer famós el número 27 (que va portar Ferrari des del 1980 fins el 1995). El mateix que va morir a les cronos a Zolder al sortir disparat del seu cotxe després de topar amb un pilot que rodava més lent. Segons diuen, per Enzo Ferrari va ser com pedre un fill. I és que el jove canadenc era ja tota una llegenda a Maranello tot i no haver aconseguit encara un mundial per la casa italiana.\nI que tenia aquest pilot que el feia tant estimat entre els aficionats? Doncs que era agressiu. I ràpid. I també perquè estava com una cabra. Una cabra montesa. Via Jalopnik he trobat una mostra de la seva bojeria.\nCorria el GP d’Holanda de 1979 i Gilles Villenueve dominava la cursa (volta ràpida inclosa)… però a la volta 51… tragèdia: la roda trassera esquerra va rebentar i va enviar el pilot quebecqués a la grava. Un pilot normal hagués apagat el motor, hagués sortit… i demà serà un nou dia. Final de la cursa.\nPerò Gilles no era un pilot normal. Ell, en canvi, va aconseguir tornar a posar el cotxe a la pista, i lluny d’aturar-se… va enfilar el camí del box per reparar els danys. El que passa és que amb tant d’ímpetu, Villenueve va acabar de rebentar la suspensió, perdent la roda en el procés. Però tot i així, Gilles va aconseguir arribar al pitlane (ojo al video, com han canviat els temps!). El resultat de tot plegat? Doncs el mateix que si s’hagués quedat clavat a la grava. Però clar, Gilles Villenueve era diferent…


Sigueu responsables, si us plau - Regió7 :: El Diari de la Catalunya Central\njosep miquel bausset 01.08.2020 | 22:10\nSigueu responsables, si us plau Regió7\nDesprés de la primera onada de la primavera passada, els rebrots continus de la covid-19 que s'estan produint a Catalu-nya són preocupants.\nEls contagis s'escampen amb nous brots actius, a causa sobretot de les trobades familiars i d'actituds incíviques, segons han dit els professionals de la sanitat. A la nostra societat hi ha força inquietud per l'ascens de casos de la covid-19 i per això cal trencar, com més aviat millor, la cadena de transmissió del virus. Cal recordar que aquesta epidèmia no se n'ha anat i que la transmissió del coronavirus segueix tan activa com fa tres mesos. I cal recordar també que ens trobem sense una vacuna i que van augmentant els casos de persones infectades.\nAl llarg d'aquesta pandèmia, a Catalu-nya han mort més de 12.000 persones, amb la xifra esgarrifosa de 415 defuncions en un sol dia (30 de març), amb centenars de pacients a l'UCI durant aquests mesos i amb nombrosos sanitaris catalans infectats durant aquesta pandèmia.\nAra cal tallar la cadena de contagis evitant la relaxació pel que fa a les mesures de protecció i així ajudar (i protegir) els sanitaris, que s'estan deixant la pell per salvar els ciutadans. Molts dels qui se salten les normes que demanen els sanitaris per tallar la cadena de contagi de la covid-19, no deuen recordar l'esforç i el sacrifici (i en alguns casos la mort) de metges, infermers, farmacèutics, auxiliars d'infermeria i personal de neteja d'hospitals i de residències. Per això ens cal més responsabilitat. Si els qui no respecten les normes per evitar el contagi veiessin in situ el treball (i l'angoixa) d'aquests magnífics professionals de la salut, segurament canviarien els seus hàbits de comportament i farien el possible per evitar els contagis.\nMentre recordo amb gratitud (i en la pregària) els professionals d'Althaia i dels hospitals d'Igualada, la Seu, Puigcerdà o Berga, tinc molt present l'anomenada «regla d'or» de l'Evangeli, quan Jesús, en el discurs del sermó de la muntanya, ens diu: «Tot allò que voleu que els altres us facin a vosaltres, feu-ho també vosaltres a ells; que en això consisteix la Llei i els Profetes» (Mt 7:12).\nSi quan estem malalts volem que els professionals de la sanitat ens retornin la salut, ara hem de ser responsables i evitar els contagis, per no col·lapsar els hospitals i els CAP. Encara que siguin incòmodes les mesures que ens són proposades, hem d'evitar les conductes incíviques, que no fan sinó afavorir la propagació de la covid-19 i que posen en perill la salut de les persones.


MUNTANYA DE SENTIMENTS: Sant Silvestre Mataró Night Trail (12-12)\nSant Silvestre Mataró Night Trail (12-12)\nUna altra cursa de nova creació, en el dia de l'any amb més curses. I com marca la tradició, allunyant-nos de repetir competicions i buscar nous indrets, noves experiències, ens hi vem acostar amb els amics Alex, Jordi i Paco. Mataró pot semblar lluny vista la proximitat de cap d'any, però l'experiència nocturna amb versió trail s'ho valia. Uns 190 corredors ens hi apleguem, amb el rere fons de la causa solidària en benefici dels companys de la fundació CEO Maresme. Ambient familiar.\nRecorregut trencacames, amb combinació de pista i principalment corriol, molt entretinguda. Sorprèn sempre veure com surt de ràpid la gent i més quan es comença baixant ! Quin mal de cames, tot per no perdre l'estela de la majoria. Primer quilòmetre i mig de vertigen. Ascens a la creu de sobre Mataró, i novament descendim per acabar amb el primer bucle i encarar el segon tram amb més desnivell. Pugem i planegem per pista ampla mentre la nit ja ha caigut. Sempre és d'agraïr el disposar d'un bon frontal, i més quan fas corriols tècnics com avui és el cas. Passem els 2 avituallaments de llarg, anem per feina doncs la gent apreta pel darrera i no afluixa al davant. És una cursa curta per a mi, això fa que em trobi bé a la part final i me la jugui en l'última pujada desde la primera rampa. El km. 8 pica amunt, i pica de valent en les darreres rampes. Patia doncs el dia abans havia fet un "petit" entrenament que em semblava notaria avui fent un puja-baixa desde Caldes d'Estrac fins al cim del Montalt, itinerari de descoberta i no pas a ritme lent, aprofitant un cap de setmana de parella. Per sort, la jugada m'havia sortit bé i les cames es comporten així com les North Face noves, que bé que aguanten la baixada !\nAguanto bé la pujada sense perdre posicions i com m'esperava, a la baixada recuperem alguns llocs tirant de cames i jugant-se el físic com tant ens agrada en aquestes ocasions, quan et sents fort i valent. M'agrada massa abusar de l'alçada i de la confiança a les baixades, per temps ho pugui fer. Darrers 2 kms. de tràmit amb un corriol tècnic força divertit i una darrera rampa llarga abans de l'arribada. Entrem després de qüasi 59 minuts, un xic sorprès pel temps emprat després de 12 km. i més de 500 m. de desnivell positiu. 18è classificat, bones sensacions, i a sobre amb un bon massatge de recuperació que sempre va bé per tancar l'any amb els muscles més a lloc. Com han patit aquest any !


Caure en desgràcia: o com sobreviure a la cort - Ab Origine Magazine\nMorató-Aragonés, Marc (2015) "Caure en desgràcia: o com sobreviure a la cort", Ab Origine Magazine, 3(octubre) [en línia].\nChapuys, Europa, França, Lluis XIV, París\nLluís XIV rebent al Gran Condé\nQuan Jacopo Chapuys va escriure aquest llibre, en els últims anys de la seva vida al seu retir forçat a la vila de Novara, el món de la Cort estava en ple desenvolupament sota el tron de Lluís XIV, el Rei Sol, no gaire temps després de les obscures guerres civils franceses. Aquesta ressenya té com a objectiu no tan sols fer un repàs a aquesta curiosa obra, l’única coneguda del senyor Chapuys, sinó també de situar-la en un complicat context geopolític en el qual Europa queda trasbalsada per la guerra, les epidèmies i la fam. Pel que se sap, Jacopo Chapuys hauria nascut el 1625 en el si d’una família de la petita noblesa de Novara (nord d’Itàlia) però seguint els passos del seu pare, tota la família s’hauria traslladat a la Cort del Duc de Savoia a Torí. Si bé poc tenien a veure aquella Cort de Torí amb la que sorgiria a Versalles més de 20 anys després, un jove Chapuys ja s’hauria fet a la idea de la primera i més important norma de la Cort: ser-hi present. Tal com ell senyalà: “el sobirà és el sol i la noblesa necessita de la seva escalfor per a viure, lluny morirà de fred i si s’apropa massa podria cremar-se”. A Novara la família Chapuys tenia nombroses terres sota el seu control que van haver de llogar per poder obtenir el capital necessari per fer-se amb un humil palauet a prop de la Cort de Torí. No van ser els únics. A tota Europa centenars de famílies de la noblesa deixaven enrere les seves terres per assumir grans deutes amb la finalitat d’acostar-se al rei. Bon coneixedor del llatí i amb un francès fluid, el jove Chapuys cridarà l’atenció de la reina regent Cristina de França. Havent viscut a la Cort francesa i essent germana de Lluís XIII, Cristina havia dut a terme una inesgotable tasca de consolidació de Torí com a Cort, a imitació de la Parísenca, comprant la lleialtat de l’alta noblesa savoiana amb prestigiosos càrrecs polítics mentre que, per l’altra banda, promocionava la baixa noblesa i la burgesia a l’administració i a posicions clau just per sota els grans senyors italians. Tot i l’evident perspicàcia que mostra Chapuys a la seva obra, no amaga que veia les promocions atorgades per la reina regent com una via per accedir a una de les grans famílies savoianes (i no tant com una estratègia de la regent envers aquests), i quan se li va anunciar que formaria part de l’ambaixada a la coronació del jove Lluís XIV el 1643 fou, segons confessa el mateix Chapuys confessa, el moment més feliç de la seva vida. Resulta paradigmàtic que un dels regnes més restrictius pel que fa a l’accés de les dones al tron, sigui el que més reines regents a tingut. A la mort de Lluís XIII i contra les últimes voluntats del sobirà, la seva reina, Ana d’Àustria, prengué el poder i féu primer ministre de França el Cardenal Mazzarino, cosa que aixecà la indignació de membres prominents de la noblesa com el príncep de Condé, que veien en aquesta maniobra de l’astuta reina una estratègia per allunyar els nobles del nen Lluís XIV. Pel que fa a la resta d’Europa, la situació no era precisament tranquil·la: arran de l’inici de la Guerra dels 30 anys (1618), el centre d’Europa havia quedat devastat a conseqüència dels conflictes entre catòlics i protestants i, d’altra banda, França havia entrat en guerra amb la monarquia hispànica el 1635, cosa que desencadenà una guerra de proporcions colossals a Flandes i la Catalunya Nord entre les grans potències cristianes. Res de tot això veuria Chapuys en la seva primera missió diplomàtica, durant la qual descobrí un món on els luxes eren cada cop més ostentosos, ben lluny de l’austeritat de la Cort savoiana. En la coronació Lluís XIV, es fixaren més cerimonials que insistien en la naturalesa sagrada del sobirà, cobrint-lo amb un vel diví que havia de dissuadir a hipotètics regicides (cal recordar que l’avi de Lluís XIV havia estat assassinat 30 anys abans per un sacerdot). Chapuys pren nota del que succeeix a la coronació i senyala amb encert que ben aviat tots els reis de la Cristiandat imitaran l’exemple francès; també diu que fent així apareixeran menys rivals a la Corona, posant fi a l’obscur període de les guerres civils (en aquest cas el propi Chapuys, cosa que l’honra, reconeix que va estar menys encertat). La Cort de París, i sobretot Versalles a partir de la segona meitat de segle, funcionen com mons apart de la societat, en els quals oficis com el de bufó de la Cort o rentador de culs reials poden tenir una importància política de primer ordre, res estrany tenint present la proximitat que establien amb el rei, font de tot poder. El fet que un Gran com el príncep de Condé volgués apartar el Cardenal Mazzarino i fer-se amb el control del rei infant, generà en la Cort una reacció immediata i no trigaren a sortir nobles que defensaven el Cardenal amb l’obscura aspiració de créixer a costa de Condé. La situació fou molt tensa l’any anterior a la gran revolta de la Fronda (1648) tal com senyala el mateix Chapuys, que, convidat a un banquet al palau de Condé, observa que el príncep ha creat una mena de Cort paral·lela a la de París. Chapuys, però, no viurà els episodis de la Fronda sinó que s’haurà de traslladar a un territori molt menys del seu grat per ordres de Cristina, regent tot i que el seu fill Carles Manel ja tenia una edat per assumir la seva posició com a Duc. El destí de Chapuys era Anglaterra, on la guerra entre el Parlament i el rei tot just havia acabat amb la captura de Carles I. Dels vencedors de la guerra, la facció que havia format part de la Cort s’inclinava per buscar una solució de consens amb el rei mentre que els coneguts com Roundheads, soldats religiosament més radicals, apostaven per jutjar el sobirà com si fos un ciutadà qualsevol i no el “pare del Regne”. En un context de profundes malfiances entre les faccions vencedores, el paper de Chapuys era encara més controvertit, ja que malgrat que oficialment era a Londres com a observador dels debats parlamentaris, extraoficialment el seu objectiu era convèncer el guanyador de la disputa perquè portés el país a entrar en guerra amb la monarquia hispànica en el context de la Guerra dels 30 anys. L’execució de Carles I (o el “parricidi anglès” en paraules de Chapuys) mouran aquest, un catòlic convençut, a dialogar amb el cap dels Roundheads, Oliver Cromwell, qui en principi refusarà intervenir a la guerra al·legant la persecució savoiana de la secta dels valdesos. Fracassada la seva missió, no trigarà Chapuys a retornar a França, on el conflicte de la Fronda donava les seves últimes\nJudici de Carles I al 1649\ncuades i ja començava a formar-se la gran Cort de Versalles sota el patrocini del rei Lluís XIV. A la seva tornada a França, contraurà finalment matrimoni amb la vídua Marine de Xantillí, gràcies a la qual posarà un peu en les lluites de faccions versallesques. Chapuys elogia l’habilitat del rei Lluís XIV a l’hora de tenir sota control la noblesa cortesana (pràcticament es podria dir que la seva obra és un homenatge al Rei Sol), sobretot tenint present que ni físicament ni intel·lectual era el rei una celebritat. Atès que no podia gratificar els seus nobles amb terres o càrrecs (ja que ben aviat se li haurien acabat els regals) aconseguí que gestos de gratitud o d’atenció a un noble concret fossin envejats pels altres nobles, portant a una confrontació cortesana. Chapuys explica que, havent el rei xerrat amb ell en una cacera, fou, per uns nobles amb els quals no havia tractat mai a nombrosos banquets i per altres (en aquest punt senyala Nicolas Fouquet), denunciat com a espia savoià. Al final no van ser les intrigues a Versalles les que el van fer caure en desgràcia sinó els esdeveniments al propi ducat italià on, a la mort de Cristina el 1663, tota una sèrie de nobles van ascendir de categoria i es van afanyar a fer caure els que creien amics de la difunta regent i d’una França que, sota Lluís XIV, era cada cop més opressiva amb Savoia. En el seu retir forçat a Novara, Chapuys deixà constància de les seves experiències cortesanes, establint una mena de guia per a la supervivència en un medi tan hostil, així com valoracions dels diferents episodis d’aquell convuls segle. Acabades les grans guerres religioses europees, Chapuys posà l’accent en l’expansionisme dels otomans musulmans i inicià un memoràndum pel qual pretenia convèncer Carles Manel de Savoia i els altres prínceps cristians a sumar-se a una croada. Aquest projecte l’hagués situat de nou a l’òrbita de la Cort, però, malauradament, el 1665 moria sense haver-lo enllestit, deixant com a llegat únicament aquesta obra.


L’Ajuntament de Peníscola programa millores en el Museu de la Mar i la celebració d’una Fira de la Mar per dinamitzar i promocionar el sector pesquer local - Diari Millars, informació local en valencià.\nEl consistori ha presentat les iniciatives en una reunió del Grup d’Acció Local de Pesca (GALP) La Plana, del qual formen part ajuntaments i confraries de pescadors de Castelló, Borriana, Vinaròs, Benicarló i Peníscola.\nPeníscola ha acollit aquests dies la trobada dels integrants d’aquest fòrum, en el qual s’han posat sobre la taula els diferents projectes a presentar, per part de l’agrupació, a les ajudes del Fons Europeu Marítim i de Pesca, gestionades a través de la Conselleria d’Agricultura, Medi Ambient, Canvi Climàtic i Desenvolupament Rural.\nPer part de Peníscola, s’hi han presentat diverses propostes que inclouen la modernització del Museu de la Mar, amb un interessant projecte d’inclusió de noves tecnologies per a la millora de l’experiència del visitant, així com la programació d’activitats d’interpretació i tematització en l’espai expositiu.\nA més, s’ha integrat en el projecte presentat per a optar a les ajudes, la celebració d’una Fira de la Mar, que tindria lloc el mes d’octubre i inclouria una mostra d’oficis tradicionals, tallers per al coneixement i tractament del peix, així com degustacions gastronòmiques.\nL’administració autonòmica és ara qui ha de resoldre sobre la concessió de les subvencions referides, respecte a la qual cosa el responsable del projecte, el regidor Miguel Castell, s’ha mostrat molt optimista.\nPost més nousBorriana premia els Millors Aparadors del Concurs de Falles 2020\nPost més vellsL’Ajuntament de Peníscola programa millores en el Museu de la Mar i la celebració d’una Fira de la Mar per dinamitzar i promocionar el sector pesquer local


Michelíada | El Biblionauta\n25 de setembre de 2015 Daniel Genís 2\nResulta difícil decidir per on començar la ressenya d’un llibre com aquest, tan tremendament heterogeni. Dònut? Sergent major Shell? Exxon? Alfa i Romeu? Com es pot parlar d’una novel·la de ciència-ficció en què els protagonistes tenen noms com aquests sense que el personal arronsi el nas abans de començar… Michelíada és la història de l’heroi mutant Michelín i d’una guerra futurista que, en realitat, es l’antiga guerra de Troia, tal i com apareix narrada en l’epopeia homèrica. Munné-Jordà no dissimula aquest fet, al contrari, l’explicita. Però embolcalla la història de tants i tants elements nous que, en realitat, acaben tenint poc a veure una i altra. Totes dues obres, la clàssica i la moderna, estan estructurades en 24 capítols i ens narren els últims dies d’un acarnissat conflicte que fa anys i panys que dura. En Homer, el setge dels grecs a la ciutat de Troia; en el cas de Munné-Jordà, una guerra de religió entre cristians i musulmans que té molt (i molt poc) a veure amb el que vivim en els nostres dies.\nEn aquesta guerra els terrícoles fan les mateixes coses que van fer en una altra de tres mil anys abans. I a les del mig. Hi ha un llibre que l’explica, aquella guerra de fa tres mil anys. I, és clar, és un llibre molt més bo que no aquesta merda que llegiu ara. És el primer llibre de la tradició occidental terrícola, i ja explica una guerra.\nLa guerra i el fanatisme religiós són un dels grans temes d’aquesta novel·la. L’altre, serien els diners i els interessos que hi ha al darrere de tota guerra. La Corporació, aquella mena d’organisme supranacional que mou els fils darrere de tot conflicte, és una metàfora d’aquests interessos. El seu braç executor sobre el terreny és l’holotevé i els seus repòrters, que mediatitzen i controlen el conflicte armat, com si fos únicament un espectacle que s’ha de retransmetre a una audiència que viu idiotitzada, asseguda còmodament al sofà de casa seva. En aquesta guerra televisada (controlada fins al punt de fer l’efecte d’ésser un conflicte de mentida, gairebé una baralla de pati de col·legi en alguns moments) l’heroi Michelín serà la versió futurista de l’Aquil·les homèric. I l’escamot de clons mutants que estan a les seves ordres vénen a ser la versió de Munné-Jordà dels mirmidons. Com en el cas d’Aquil·les, una ofensa propicia que Michelín es negui a combatre a favor dels seus i que ordeni restar inactius els seus poderosos soldats. No serà fins que s’esdevingui una nova ofensa, encara major que la primera, que la còlera conduirà l’heroi a repartir estopa. A La Ilíada, el catalitzador d’aquest canvi era la mort de l’amic d’Aquil·les Pàtrocle, que va ser confós per Hèctor per l’heroi a causa de vestir les seves armes i el va matar. A Michelíada, aquest paper el juga la repòrter Ikea, que sembla despertar en el mutant els mateixos sentiments que el jove aqueu en Aquil·les.\nÉs innegable que Munné-Jordà (que ha trigat una colla d’anys a tenir enllestida aquesta obra) ha sabut llegir bé el text clàssic i se l’ha fet seu amb solvència. Per això qualsevol que conegui el llibre d’Homer podrà establir vincles entre l’original i el seu reflex, distorsionat, sense problemes. De fet, l’obra del català podríem dir que té bona part de les virtuts i dels defectes (si és que podem parlar de defectes en una obra d’Homer) del seu model: per una banda, sap concentrar en un text relativament reduït tota l’èpica d’una guerra de desgast que representa que fa molt que dura i que va creant, a cada dia que passa, nous herois i nous màrtirs; per una altra, cal advertir que tanta guerra pot acabar empatxant el lector, ja que argumentalment la història no presenta cap complicació, no avança a grans gambades.\nMichelíada excel·leix molt més pel que fa a la forma que al fons. És a dir, la novel·la és sobretot una mostra magnífica d’originalitat a l’hora de tocar un tema tan trillat com el de la guerra de Troia, llegint gairebé literalment el clàssic d’Homer. En l’aspecte formal, Munné-Jordà desplega una quantitat enorme de recursos, tots diferents. Tots ben originals. Emulant l’Ulisses de Joyce (no pas el d’Homer, aquesta vegada) l’autor ens ofereix a cada capítol un punt de vista narratiu diferent (passa de la 1a a la 3a persona, del narrador omniscient a l’espectador i al protagonista), expressat en una tècnica narrativa diferent (des de la narració convencional a les escenes teatrals, a l’entrevista o, fins i tot, a la reproducció del llenguatge usat en els missatges de mòbil, en el capítol VIII) i, encara (redoblament de tambor), s’ha esforçat de no dir perquè cada personatge s’expressi en un dialecte del català diferent (des del rossellonès dels mutants al valencià dels fonamentalistes).\nÉs tal el desplegament de recursos, que no saps on acaba la intenció de l’autor i on comença la imaginació del lector. Realment l’autor fa una picada d’ullet al nostre cronista Ramon Muntaner quan fa ús diverses vegades del seu característic “què us diré?” per captar l’atenció del lector, o ens ho imaginem nosaltres? Tenia al cap Munné-Jordà les Tropes de l’espai de Robert A. Henlein quan escrivia aquells fragments on es descriu els apedaçaments protèsics que dispensa tan alegrament la doctora Firestone als soldats esguerrats (i que els omple tant d’orgull) o és casualitat? I l’hilarant capítol XXI (“Notícies del desastre ecològic”), amb la seva conya descomunal a l’ecologisme i el vegetarianisme, no és pas en el fons inspirat per la ironia continguda en l’extraordinària La guerra de les salamandres del txec Karel Capek o, potser, fins i tot en el relat d’Edward Page Mitchell “El hombre más capaz del mundo”? I acabo reblant el clau: Seria excessiu voler veure en la tesi final del llibre un ressò a les reivindicacions promutants defensades per Magneto al còmics dels X-Men?\nMichelíada és un llibre estrany (no n’hi ha cap dubte) i per això mateix cal advertir que no és per a tots els públics. A mi personalment em va costar d’entrar-hi, però quan ho vaig aconseguir em va acabar agradant. Concretament els últims capítols m’han semblat magnífics i el final fa que valgui la pena haver-la començat. En definitiva, una obra valenta, diferent i amb aquell punt provocatiu a què tant acostumats ens tenen ja els nois de l’editorial Males Herbes. Dóna gust comprovar que alguns vells rockers encara arranquen notes noves a la guitarra. Bravo pel mestre!\n15 d'abril de 2016 Daniel Genís 0\nAutor: Josep Sampere Títol: Aquesta nit no parlis amb ningú! Editorial: Les Males Herbes Any: 2015 Pàgines: 211 ISBN: 9788494310867 Valoració: ★★★★ Després d’una temporada sense llegir cap llibre de l’editorial Les Males Herbes, […]\nLA SENYORETA KEATON I ALTRES BÈSTIES (2015) – Teresa Colom\n3 de juny de 2016 Daniel Genís 0\nAutor: Teresa Colom Títol: La senyoreta Keaton i altres bèsties Editorial: Empúries Any: 2015 Pàgines: 170 ISBN: 9788497879842 Valoració: ★★★ Si no hagués estat perquè Joan Manuel Soldevilla, col·lega, amic i membre del jurat […]\ncienciaificcio ha dit:\n25 de setembre de 2015 a les 20:41\nAmb el teu comentari «que no saps on acaba la intenció de l’autor i on comença la imaginació del lector» i el paràgraf que segueix demostres que un lector solvent pot trobar punts d’interès fins en la novel·leta més insignificant. Moltes gràcies per donar valor als meus paperots.— amj\n26 de setembre de 2015 a les 1:09\nAgraït per això de “lector solvent”. Però en cap cas em sembla aquesta una novel.leta insignificant! Tot el contrari. És una pedra de toc del gènere en català a causa de la seva originalitat. I el seu valor no depèn en cap cas del que jo digui, sinó que li és intrínsec. Felicitats!


Crònica del Gamelab 2019: Profetes a la vora del foc - Lúdica\nDean Takahashi, Josef Fares i David Cage.\nGamelab 2019: Profetes a la vora del foc\nMarc Angrill· 02-07-19\nMarc Angrill Director\nOn és Peter Molyneux? Que algú m’ho expliqui. Ens havien dit que la primera xerrada de totes la farien el rei del hype i Daniel Sánchez Crespo de Novarama, però ja fa estona que aquest parla sol i encara espero que en algun moment aparegui Molyneux. Es fan les onze i aquí fan com si no passés res. Així i tot, la ponència de Sánchez Crespo ha estat molt interessant i quasi m’he oblidat de la plantada. Amb la vehemència i actitud d’estar de tornada de tot que el caracteritzen, ha defensat la necessitat de mantenir la independència del seu estudi i ens ha regalat tot un seguit de lliçons apreses durant l’exitosa carrera de Novarama, on està a punt de llançar Killsquad. Diu que no val la pena desenvolupar un motor gràfic propi quan pots fer servir Unreal o Unity —pregunta “volem fer el cotxe o guanyar la carrera?”.\nDotze en punt. Surt Mike Morhaime, fundador de Blizzard, que va recordant la seva trajectòria entre llargues pauses i preguntes del periodista Dean Takahashi. No us resumiré cada xerrada, ho trobareu al nostre Twitter, però sí que diré que comptar amb una persona rellevant no garanteix que sigui interessant. Aleshores entra en escena el ministre de cultura José Guirao a lloar les obres de Morhaime i Blizzard, així com per remarcar l’impacte de la indústria dels videojocs en l’economia espanyola. Llegeix un discurs que de ben segur no ha escrit ell i tot seguit entrega el premi d’honor. Morhaime s’emociona a l’acabar el seu discurs amb el record al seu pare, mort recentment.\nÉs la una i seguim sense pausa. Nota mental: porta alguna cosa per picar demà. God of War va catapultar el seu director creatiu a la fama. Per això la xerradeta informal de Cory Barlog i Stuart Whyte (director de desenvolupament de RV a Sony London Studio) era de les més esperades. Barlog s’agrada i saluda com dient “sí, sóc jo, ja ho sé, no us poseu nerviosos”. Aquest format de xerrada anomenada “fireside talk”, és a dir, com si dos amics parlessin relaxadament a la vora del foc, predomina al congrés, i tot i tenir certa gràcia, tendeix a les divagacions sobre anècdotes. S’hi diu que el paral·lelisme entre la condició de pare de Kratos i dels seus creadors explica el nou enfocament, Barlog reconeix haver pres algunes decisions arriscades i, saltant d’una cosa a l’altra, Whyte explica els reptes que planteja desenvolupar jocs de RV quan pot rascar una mica de protagonisme.\nDesprés de dinar fora, on fa una calor d’espant, torno al gèlid auditori de l’hotel Hesperia Tower quan ja estan acabant Laura Higgins i Kate Edwards, i només entrar sento que parlen de les vexacions que pateixen moltes dones quan juguen en línia per part d’homes que donen per fet que no saben jugar. Queda molta feina per fer per evitar que a les comunitats de jugadors hi hagi tanta presència d’actituts tòxiques.\n16 h. Després de Second Life, l’obsessió de Philip Rosedale és crear un metavers en RV, un món que integri tota mena d’espais i activitats virtuals. High Fidelity vol fer que visquem dins d’internet, que ens hi inserim virtualment i no que l’experimentem amb la distància de les interfícies actuals. Però tot queda bastant lluny encara. Un assistent li pregunta quina presència hi tindran les activitats com la pornografia. Rosedale contesta que els tres grans negocis a internet són, per aquest ordre, la pornografia, les apostes i jocs d’atzar, i els videojocs; no creu que a High Fidelity sigui diferent.\nA les 17 h comença una altra de les cites amb personalitats ben conegudes. Josef Fares i David Cage moderats per Dean Takahashi. Fares, conegut per la seva incontinència verbal i passió desfermada, contrasta davant la personalitat calmada i continguda de Cage. La conversa va d’inspiracions, de com transmetre emocions amb el que el jugador pot fer dins el joc i les diferències respecte al llenguatge cinematogràfic. Fares es va encenent i acapara l’atenció amb les seves declaracions enèrgiques, Cage somriu nerviosament, Takahashi es manté impertèrrit. Sorgeix la famosa frase que Fares va deixar anar als Game Awards del 2017, “Fuck the Oscars”, i el que comença com una matització desemboca en un desafiament “He fet sis pel·lícules i us dic que fer-les ha estat un passeig en comparació amb fer un videojoc. […] Els cineastes són uns creguts, m’agradaria veure’ls intentar fer un videojoc.” Com més s’excita, més improperis va intercalant i més forta és l’ovació del públic, que es pixa de riure. Us proposo un joc de beure per a les aparicions de Fares: glopet cada cop que diu “fuck”.\nArriba el torn del creador de PUBG, Brendan Greene, en conversa amb Rami Ismail. Greene ha passat de modder a dirigir la seva pròpia empresa de desenvolupament. Diu “no he canviat la manera de treballar, i això fa que els meus dissenyadors discrepin constantment”. Comenta com és de difícil arreglar certs problemes en els jocs, i que ha rebut amenaces de mort per un bug. Com prevenir el crunch? Planificant.\nDijous. Ètica, disseny i premis\nEl programa del segon dia del Gamelab 2019 està atapeït. A l’auditori ens esperen les xerrades més interessants per a tot el públic, però tots aquells estudiants i professionals han d’escollir entre aquestes o les xerrades tècniques programades en paral·lel en dos espais més reduïts, les quals els poden ser molt més útils per la seva carrera. Nosaltres escollim l’escenari principal, com comprendreu.\nQue es parli de drets laborals i diversitat indica que la indústria s’està consolidant. Rami Ismail modera a primera hora la taula rodona amb Katie Scott, Kate Edwards, Sarah Elmaleh i Myriame Lachapelle sobre diversitat i inclusió als videojocs. Els darrers minuts el Dr Mick Donegan presenta com l’organització benèfica SpecialEffect adapta els comandaments perquè persones amb discapacitats també puguin jugar.\nLa segona hora l’omple l’enginyera Pei Pei Chen, que treballa per a Yokozuna Data analitzant dades de comportament dels jugadors i creant models predictius per personalitzar les estratègies de monetització i fidelització dels jocs gratuïts i, així, multiplicar-ne la rendibilitat. Acollona una mica, però és el que ja fan moltes plataformes de continguts. En Jan demana si no hauríem de patir i Chen diu que, com tota tecnologia, es pot usar de forma ètica (o sense escrúpols).\nDesprés, en lloc de sortir Randy Pitchford a parlar de Borderlands com estava previst, s’avança una sessió esperada de la tarda. Ryan Smith d’Insomniac Games ofereix una classe magistral de disseny a partir de decisions preses durant el desenvolupament de Marvel’s Spider-Man. De nou em remeto al nostre Twitter per recuperar talls de la presentació. Una de les millors.\nEl creador del mític Prince of Persia, l’entranyable Jordan Mechner, tanca el matí en una conversa d’aquestes informals sobre la seva trajectòria entre el cinema i els videojocs. El format d’entrevista que no ho vol ser propicia massa\nEn tornar de dinar per un Hospitalet incandescent, m’endinso de nou a la cova freda i fosca que és l’auditori per veure els nois de Nomada Studio, que comenten el procés que hi ha hagut darrere GRIS i què n’han après. Els succeeix Timur Bekmambetov, que produeix ficcions interactives que involucren l’espectador imitant l’ús d’aplicacions a la teva pantalla. Ni és del tot nou ni queda clar quina sortida tindrà en el consum massiu audiovisual. La següent sessió és sobre els jocs d’àudio (audiojocs?), a càrrec de tres desenvolupadors pioners en aquesta mena de jocs, d’especial interès per a persones amb problemes de visió, però no només. També són per a tothom els audiollibres, no?\nI amb aquestes arribem a l’entrega dels Premis Nacionals de la Indústria dels Videojocs. Iván Lobo, director de Gamelab, oficia una cerimònia poc guarnida de recursos audiovisuals, que comença amb una lectura seca de tots els finalistes mentre ens tenen aplaudint cada dos segons com beneits i continua, no sense diversos errors tècnics i de protocol, amb l’anunci de cada premi i la pujada maldestre dels guardonats a l’escenari. Riem molt i alguns fan discursos graciosos. Com estava cantat, GRIS s’emporta vuit dels catorze premis (Millor joc català, de l’any, de PC, de consola, de la premsa; i els de millor àudio, art i debut). Arriba un punt que els creadors ja no saben què dir. Els tinc asseguts —més aviat poc— darrere meu i es van dient “ara puges tu, ara dius tal cosa”. Do Not Feed the Monkeys guanya els de Millor disseny i Millor idea original. Els quatre premis restants queden repartits entre la resta de finalistes.\nN’hi ha que se’n van a la festa que hi ha després. Jo vull tocar llit després d’una llarga jornada, gràcies.\nDivendres de retirada\nVaja… La primera xerrada a càrrec dels creadors de Dreams s’ha cancel·lat i aquí ningú diu res. Aprofito per fer una ronda per la zona d’expositors, entre els projectes independents i d’estudiants, ja que no hi ha hagut temps morts com per aturar-m’hi. Em criden l’atenció sobretot el joc de terror en primera persona Insomnis (Path Games, Bcn), l’aventura gràfica 3 Minutes to Midnight (Scarecrow Studio) i WuKong, un Crash Bandicoot en clau de Viatge a l’Oest (A Tale of Games, Bcn). També m’acosto a veure com juga una noia a Summer in Mara, dels valencians Chibig.\nA tocar de les onze agafo lloc a l’auditori per escoltar Jack Attridge, que explica com a Flavourworks aborden les diverses barreres de convencions i prejudicis que fan que molta gent no entri a gaudir dels videojocs. La solució que plantegen promet: fer videojocs amb imatge gravada per comptes de gràfics. Li pregunto si és més pel·lícula interactiva que videojoc i, després de dubtar, es decanta per catalogar-lo com a videojoc de ple dret. La idea és que la interactivitat sigui la mateixa o millor, no quedar-se en petites accions dins un relat.\nL’últim dia del Gamelab 2019, que només ocupa el matí i un sol espai, atreu menys gent —alguns dormen la mona— però el creador de Baba is You arrossega públic a la seva xerrada, molt didàctica i lleugera. Per acabar el congrés, sobre l’escenari hi ha un planter de directors d’estudis ben coneguts per parlar de la guerra entre plataformes i com està canviant el concepte mateix de plataforma. Dino Patti (Playdead), Raúl Rubio (Tequila Works), Dan da Rocha (Ten Hut Games) i Fredrik Wester (Paradox Interactive). “Com pots destacar quan a Steam surten trenta jocs cada setmana?”, es pregunta Patti. Wester declara que és un escàndol que les plataformes es quedin un 30% de les vendes quan ja no han de cobrir els costos de les edicions físiques. La personalitat de Raúl Rubio sobresurt entre la resta. Profetitza una era daurada seguida d’un erm.\nTothom escampa. Iván Lobo s’afanya a entregar el premi Indie Hub a Reventure (Pixelatto, Málaga) i, sense pompa, es dóna per acabat el congrés. Me’n vaig agraït d’haver vist a gent de tant talent, però amb la sensació que cal millorar les formes en els esdeveniments de videojocs. Encara no ens prenem prou seriosament.\nBarcelona, capital del videojoc del sud d’Europa


La Festa del Futbol de Mislata celebra la reobertura dels nous camps - Notícies - Ajuntament de Mislata\nEls nous camps de futbol de la Canaleta van acollir ahir la gran Festa del Futbol de Mislata. Un esdeveniment que per primera vegada va reunir els tres clubs de la ciutat per a presentar als jugadors i jugadores dels seus respectius equips, en total prop de 800 esportistes. El Mislata CF, Mislata UF i Rovella CF es van unir per a organitzar esta gran festa esportiva i celebrar la reobertura de les noves instal·lacions, després de la reforma integral que s'ha realitzat en els últims mesos i, gràcies a la qual, el complex esportiu compta amb una nova graderia amb coberta, terrenys de joc ampliats i gespa nova en tots els camps.\nEl futbol valencià va voler mostrar també el seu suport als clubs mislaters. Així, Salvador Gomar, president de la Federació de Futbol de la Comunitat Valenciana, i representants del Llevant UD, com la capitana de l'equip femení Sonia Prim, i del Villarreal CF, van estar presents en l'acte.


Fundació esportiva Grama | Fundació Esportiva Grama | Página 12\nCapitans: Javier González (Cadet A)\n03/01/2018\tComentarios desactivados en Capitans: Javier González (Cadet A)\nJavier González (Santa Coloma de Gramenet) és un noi de 15 anys que va arribar a la Grama en el seu primer any de futbol 11, amb la qual cosa aquesta temporada és la seva quarta al club. La seva posició en el terreny de joc és la de central i és el capità del Cadet A de la FE ...\tLlegir-ne més »\nRamón Carranza: «Hem fet un salt qualitatiu en els equips»\n02/01/2018\tComentarios desactivados en Ramón Carranza: «Hem fet un salt qualitatiu en els equips»\nAbans que es tancarà l’any passat vam estar parlant amb J. Ramón Carranza, el coordinador de Futbol 11 de l’entitat, per saber com va ser 2017 i com vam arribar al nou any. – Com ha estat aquest 2017 des de la teva posició? – La primera part del 2017, la temporada anterior en què estava acabat d’arribar a aquest ...\tLlegir-ne més »\nEDU DOMINGO, fitxatge per la segona volta.\n29/12/2017\tComentarios desactivados en EDU DOMINGO, fitxatge per la segona volta.\nEduard Domingo Viñals (10/11/1985), mig centre de caràcter defensiu procedent del E.C. Granollers de Tercera Divisió ha arribat a un acord amb la Fundació Esportiva Grama per la seva incorporació a l’equip de Jose Antonio García Escribano. Jugador amb experiència a Tercera Divisió (Montañesa, Vilassar, Masnou i Granollers) arriba per complimentar el mig del camp de la Grama de cara ...\tLlegir-ne més »\nCop d’efecte, Arda Turan vestirà de blau pel que resta de temporada.\n28/12/2017\tComentarios desactivados en Cop d’efecte, Arda Turan vestirà de blau pel que resta de temporada.\nCom a mestre en negociacions, aprofitant que aquesta setmana la sort està de la nostra part, Antonio Morales ha tornat a fer història per la Grama. Les negociacions amb el Galatasaray turc es van trencar en la matinada d’ahir i allà estava el nostre President per fer una oferta milionària que ni el FCB ni el jugador han pogut rebutjar. ...\tLlegir-ne més »\nDissabte arriba l’últim partit de l’any per al Futsal Grama\n21/12/2017\tComentarios desactivados en Dissabte arriba l’últim partit de l’any per al Futsal Grama\nÚltim partit de l’any per a l’Amateur de Futbol Sala. El conjunt dirigit per Pedro A. Sánchez té la possibilitat arribar a la primera jornada de 2018 en segona o fins i tot en primera posició, per a això haurà de guanyar i esperar el resultat del líder. Dissabte a les 18 hores al Pavelló Municipal Miquel Poblet. El seu ...\tLlegir-ne més »\nEl Futsal Grama segueix destacant a la Tercera Divisió\n20/12/2017\tComentarios desactivados en El Futsal Grama segueix destacant a la Tercera Divisió\nEn la seva segona temporada de vida el nostre equip Amateur de Futbol Sala torna a destacar en la Tercera Divisió Nacional. Els homes de Pedro A. Sánchez van començar la lliga sumant 2 victòries i 3 empats, cinc jornades consecutives sense perdre. Després d’aquest bon inici han seguit sumant molts punts i només dues derrotes. Són una de les ...\tLlegir-ne més »\nRepartiment de punts per tancar l’any\n16/12/2017\tComentarios desactivados en Repartiment de punts per tancar l’any\nLa Fundació Esportiva Grama tanca un gran 2017 (ascens a 1ªCat i líders de 1cat1) amb un empat sense gols davant el Sant Cugat FC. La Grama va començar el partit amb força, penjant una pilota a l’àrea a la recerca del pitxitxi però sense sort en atac. Un bon inici per a una gran primera meitat, 45 minuts dominats ...\tLlegir-ne més »\nA tancar l’any amb victòria\n15/12/2017\tComentarios desactivados en A tancar l’any amb victòria\nL’equip de José Antonio García Escribano tanca 2017 jugant com a visitant. Els colomencs buscaran la setena victòria consecutiva per seguir forts en primera posició i intentar distanciar-se més dels seus perseguidors. Dissabte a les 18:10 hores a la Zona Esportiva Municipal Jaume Tubau. El seu rival serà el Sant Cugat FC, 15è de la lliga amb un punt d’avantatge ...\tLlegir-ne més »\n16/11/2017\tComentarios desactivados en Gent de Sta.Coloma: Prebe\nJosé María Santos Molina, Prebe, l’artífex de l’Himne de la FE Grama és la persona que estrena aquesta nova secció titulada Gent de Santa Coloma. Ens explica que el seu primer record de futbol a Santa Coloma va ser al Camp Antic de la Grama, el del Fondo. De ben petit, amb 6 anys, anava al futbol acompanyat pel seu ...\tLlegir-ne més »\nMoment de mostrar el bon estat de forma\n15/11/2017\tComentarios desactivados en Moment de mostrar el bon estat de forma\nEl Primer Equip ha entrat en una bona dinàmica i vol seguir sumant punts per així lluitar pel primer lloc de la classificació. Diumenge a les 11:45 hores al Municipal de la Grama. El seu rival serà la UE Vic, desè classificat de la lliga. Un equip perillós, irregular, capaç de tot i el que més empats porta (6). Encara ...\tLlegir-ne més »\nPágina 12 of 228« Primero...«1011121314\t»\t203040...Ultimo »


Per a unes 60 galetes:\nGaletes blanc i negre Gemma Clofent\nFoneu la xocolata i la mantega al microones. A part, bateu els ous amb el sucre fins que quedin banquinosos i doblin el volum. Barregeu-ho amb la xocolata i la mantega. Afegiu-hi la vainilla, la sal, el llevat i la farina tamisada. Deixeu-ho a la nevera 1 h.\nFormeu boles i arrebosseu-les amb sucre en pols. Poseu-les ben separades sobre una placa de forn i coeu-les 10 min a 180 ºC, fins que s’esquerdin.


Matgala: On és l'error?\nAquí hi ha diferents "demostracions" de coses que, òbviament, tenen algun error. Es tracta de saber quin és l'error.\nCom que hi intervenen símbols matemàtics i no tinc ni idea de com posar-los en html i no tenia ganes de fer un pdf i enllaçar al pdf, ho he escrit a mà i ho he escanejat. Ja per endavant demano perdó per si algú no entèn la meva lletra. De totes formes, clicant a sobre la imatge, es veurà més gran.\nError 1: 1=2\nEl primer cop que vaig veure aquesta demostració d'1=2 feia primer de BUP. Així que és bastant fàcil veure on és el problema:\nErrors 2: 0=1\nAquesta me l'han ensenyat avui. Just després de veure-la, m'ha recordat el segon error de 0=1, que acostumo a explicar a classe. Així que tant aquesta com la següent tenen el mateix error. I les dues "demostren" que 0=1.\nPer no posar aquí la següent demostració de 0=1 seguida, poso una anècdota bastant coneguda d'en Bertand Russell, però per si algú no la coneix. Un dia estava al bar amb uns amics i va dir que si li deixaven admetre que 1+1=1, aleshores, podria demostrar qualsevol cosa. Aleshores un amic seu li va dir: "D'acord, suposa que 1+1=1 i demostra que ets el Papa". En Bertand Russell va contestar, sense pensar un moment: "Jo sóc una persona, el Papa també és una persona. Junts som 1+1 persones. Com que 1+1=1, els dos som una sola persona, i per tant, jo sóc el Papa".\nError 3: 1=-1\nJa per acabar, aquesta "demostració" que em va portar una alumna de classes particulars ahir al matí:\nescrit per Matgala a les 22:10\nA veure, ho intento:\n- en la primera la trampa està en que es divideix per zero (a-b) els dos costats de la igualtat, que ja valien zero prèviament i que, per art de màgia, es positivitzen...\n- en la segona m'he perdut amb les integrals (integrals per parts, buffff... si en fa de temps...). La mandra m'impedeix recuperar els apunts, però suposo que la resolució és correcta. No obstant, cal recordar que la integral és la inversa de la derivada, i que (f(x))' = (f(x) + C)', doncs (C)'=0 per la qual cosa l'única conclusió correcta en comparar dos resultats de la mateixa integral és que diferiran en una constant, en els dos casos exposats 1.\n- en la tercera clarament la transgressió es produeix a l'afirmar que arrel(-1 x -1) = arrel(-1) x arrel(-1). Suposo que la regla arrel(a x b)=arrel(a) x arrel(b) afecta únicament a números positius...\nDisculpes d'avantmà pel meu rovell numèric...\nNo sé on estan els errors dels primers, sembla una xorrada peró no sé veure el de 1=2, però vaja, en algun lloc hi és.\nAra, aquesta última que poses, suposar que l'arrel quadrada de -1 * -1 és igual la multiplicació d'arrels quadrades de -1... vaja, que s'ha quedat descansada, eh???!!!\nSí, Myrddin, l'error hi és. Sinó, jo seria el Papa :-) I, com molt bé diu l'escaquejant, l'error a l'1=2 és que es divideix per 0. Recordo que el primer cop que me'l van ensenyar, li vaig ensenyar a un company de classe que aquell dia no hi era. Me'l va tornar al cap de mig minut, dient que l'error era que es dividia per 0. Al cantó de cada equació hi havia posat el que valia l'equació per a=1. Li vaig dir que era trampa, però a vegades va bé per veure-ho.\nEl de les integrals està clar, és per la constant. I la integral per parts està bé, tot i que és molt fàcil de fer-la immediata: com que la derivada del ln és 1/x, la integral ja és ln(ln(x)).\nA on hi ha més problemes és al tercer. De fet, la regla que diu que l'arrel (a*b) = arrel(a)*arrel(b) també funciona amb els complexos. La solució és més fàcil, només que quan surten els complexos ja penses que és una cosa més complicada. El problema està a que l'arrel d'un número és un número que elevat al quadrat dóna el mateix número. I això vol dir que cada número te dues arrels quadrades. Tots tenim preferència pels números positius, però l'arrel de -1 pot ser tant i com -i, ja que (-i)^2 també val -1. I d'aquí ve l'error. L'error no està en separar l'arrel en dues, sinó en dir que l'arrel de -1 és i.\nPot ser que sigui un buscaraons... bé, del cert que ho sóc... però...\nNo crec que sigui incorrecte afirmar que arrel(-1) = i, encara que també puguis afirmar que és -i. Per tant, per mi això no invalida la demostració.\nDonant-li una segona volta al problema i tenint en compte el teu comentari, més aviat entenc que les igualtats següents són certes:\n1 = arrel(1) és certa\narrel(1) = ... = -1 també és certa\nperò que això no significa que 1 = -1, ja que\narrel(1) = ±1\nEvidentment, en la resposta del post anterior pixava fora de test. Com ara estigui tornant a fer-ho encara creixerà la planta a fora...\nSí, ja és això: arrel(1) = +-1 (com t'ho fas per posar el símbol?) i arribes a -1=-1.\nTot i que també podries dir que arrel(-1) = +-i i arribaries a que 1=1.\nEl cas de les arrels és com el dels logaritmes, que quan resols una equació amb arrels (o logaritmes) has de tornar al principi a comprovar que les solucions són realment solucions i que no n'has afegit pel mig quan estaves resolent l'equació. Precisament per això.\n▼ d’octubre 2005 (11)\nExamen - xorrada\nMat en quatre\nEl problema de la setmana - 64\nEl problema de la setmana - 3 números\nCadena més llarga\nEl problema de la setmana - suma de quadrats\nEl problema de la setmana - Cadena més llarga\nEl problema de la setmana - Quadrat antimàgic


amb ulls de sargantana: A MI GENTE DE ULEILA....\nA MI GENTE DE ULEILA....\nno hay mayor placer que el de encontar un viejo amigo,\nEtiquetes de comentaris: epigrames, gent especial\n29 de juny de 2009 a les 20:44\nyo tambien lo creia...\n29 de juny de 2009 a les 20:53\n29 de juny de 2009 a les 21:45\nTotalment d'acord! El millor plaer de la vida, els amics: nous, vells, retrobats o conservats.\n29 de juny de 2009 a les 23:19\ntots són importants!!els vells amics et porten records i els nous sensacions noves.\n30 de juny de 2009 a les 0:29\nQue bonic Un bes\n30 de juny de 2009 a les 10:59\ncert! un post que et deixa gust de bont rotllo!\n30 de juny de 2009 a les 21:47\nTant díficil és fer un nou amic com mantenir els bons amics.\n1 de juliol de 2009 a les 1:27\nAmbdues coses són maquíssimes!! L'amistat sincera és un tresor... :-)\n1 de juliol de 2009 a les 2:02\nEls amics són els retalls de la teva vida.\nEls bons i els dolents, els amargs i els dolços, els divertits i els de mal rotllo... pero hi són allà i encara que de vegades no ho vegis, aprendràs alguna cosa d'ells o et veuràs reflexat en ells.\nSi Sargantana, trobar un vell amic, saber que està bé i tirar endavant per trobar-ne un de nou.\n( dic això pq em van liar a fer-me del facebuk, la primera persona q vaig buscar era una amiga de joventut que vem acabar de mal rotllo i ves per on, es amb la primera q em vaig fer amiga. saber-ne d'ella en tinc prou, no ens fem mols missatges però he trobat aquella pedreta que vaig perdre pel camí, em va fer ilu però no m'he quedat a pensar en el mal rollo sinó en els moments bons i això és el que ha de quedar d'una amistat, els Bons Moments).\nApa doncs, q tingueu un mol agradable dia!!\n1 de juliol de 2009 a les 9:21\nRecords del cervell deambulant!!\nl'amistat i la llibertat, els dos grans valors pels que val la pena viure\n2 de juliol de 2009 a les 8:55\navui he penjat un parell de les teves portes\n5 de juliol de 2009 a les 10:38\nveig que tots mes o menys coincidim i valorem l'amistad\na mi, es una paraula que m'agrada poder escriure amb maiuscules\nla pena es que de vegades tambe s'ha de fer en singular\ngracies a tots per esser aqui, amics\n8 de juliol de 2009 a les 5:41\nUn dels grans fonaments de la vida.\nUn amic de veritat, és realment la cosa més valuosa.\n9 de juliol de 2009 a les 18:12