Els CDR feien molta por a l'estat espanyol, però també a la burocràcia independentista\n06.10.2020 - 19:50\nActualització: 06.10.2020 - 21:50\nEl jutjat penal 25 de Barcelona ha resolt d’absoldre Tamara Carrasco del delicte d’incitació a cometre desordres públics, pel qual la fiscalia demanava set mesos de presó. Fa dos anys i sis mesos, quan va ser detinguda, fou acusada, ella i Adrià Carrasco, de terrorisme, rebel·lió i sedició, acusacions que van desaparèixer a la meitat de la instrucció, sobtadament. Això no va estalviar a Tamara Carrasco una detenció completament exagerada, quaranta-vuit hores d’incomunicació, tota mena de problemes personals i pressions i més d’un any de confinament en què li prohibiren d’eixir de Viladecans. Amb tot això que li han fet passar, és una notícia molt important que la jutgessa que ha vist el cas afirme ara amb tota rotunditat no tan sols que Tamara Carrasco no va cometre cap delicte sinó que les accions de protesta dels Comitès de Defensa de la República eren completament legals.\nAquest abrupte final posa en relleu, doncs, fins a quin punt tot plegat és un muntatge de la policia. Muntatge repetit el 2019 amb la detenció de nou membres dels CDR en alguns municipis del Vallès i Osona. Tant en l’un cas com en l’altre la policia va actuar amb una desproporció inqualificable, com la jutgessa denuncia ara, es va inventar proves, la immensa majoria dels mitjans van fer un paper infame de criminalització de les víctimes d’aquestes operacions de la Guàrdia Civil i fins i tot hi hagué polítics independentistes que van donar més credibilitat a la policia espanyola que no pas als independentistes detinguts que es declaraven innocents –i ha restat per a la història, com a exemple segurament més cridaner, la desafortunada frase de Joan Tardà al respecte dels detinguts de Sabadell.\nTanmateix, les dues operacions, una ja completament desacreditada i una altra que el temps desacreditarà de segur, han aconseguit de ficar la por al cos de la gent. Cercaven això, exactament. Això i fer difícil i conflictiva la faena dels CDR. D’aquests comitès que l’octubre del 2017 foren un embrió molt poderós d’una altra manera de fer política, que apuntava a una superació de les organitzacions tradicionals i de l’independentisme i del seu discurs.\nLa mateixa estructura –de fet, gairebé la inexistència d’estructura– d’aquests comitès, nascuts espontàniament en la defensa del referèndum i de base molt veïnal, els convertí de la nit al dia en una alternativa clara. I, per això, molta gent estava interessada a destruir-la o cooptar-la i domesticar-la. I no parle de l’estat espanyol i prou. Els CDR feien molta por a l’estat espanyol però també a la burocràcia independentista.\nI això en bona part perquè la modernitat que presentaven, l’encaix gairebé perfecte amb el moment, els feia molt atractius. De fet, els CDR i el Tsunami –però això del Tsunami és tota una altra història– representaven al nostre país, o representen encara en la mesura que continuen existint, una de les condicions clau de totes les revoltes que aquests darrers anys han reeixit arreu del món. I aquesta condició és l’emergència i la consolidació d’organitzacions sense líders, les famoses leaderless, que des d’Hong Kong als barris afroamericans dels Estats Units han sabut canalitzar eficaçment la indignació popular, sobretot abans de la pandèmia.\nEls CDR eren, per això mateix, una organització rupturista i molt moderna que encarnava perfectament una de les cares que alguns voldrien esborrar del Primer d’Octubre: l’apoderament dels ciutadans per a superar els dèficits de la política oficial. Aquell moment en què els CDR eren capaços de convocar grans assemblees al carrer, a cada racó del país, i en què aconseguien d’aplegar gent de totes les edats i condicions va despertar el pànic, comprensible, de tota la gent d’ordre. També de la nostra gent d’ordre. I d’ací vingueren les reaccions.\nHe parlat molt en passat i algú em pot acusar de voler amagar el present. No tinc pas aqueixa intenció. Valore d’una manera molt especial que els CDR mantinguen encara una estructura i una coordinació que, precisament per les característiques de leaderless, és molt difícil de mantenir. Però crec que tothom convindrà que si bé els CDR es mantenen actius avui, com veiérem per exemple en la reacció a la inhabilitació del president Torra, el fenomen, ara com ara, no es pot comparar amb allò que arribaren a ser en el millor moment.\nTanmateix, que ningú no s’enganye tampoc. Perquè la força que els CDR encarnen, sota qualsevol nom i organització però amb el mateix format leaderless, directe, a partir de la base, radical però noextremista, pot tornar en qualsevol moment. Perquè una part important del país ha fet i fa passos molt grans i significatius que no veig que els grans partits ni les organitzacions civils de l’independentisme sàpiguen canalitzar. El Tsunami és probable, això no ho sap ningú, que es trobàs sota el control directe o indirecte dels partits, però una part de la seua activitat i de les seues formes s’assemblaven molt a allò que els CDR havien significat i fet els dies del referèndum. I Urquinaona, d’una altra manera i amb un altre format, també. Qui sap, per tant, si demà –sobretot si la repressió espanyola continua endurint la gent del carrer i el desencant amb l’elit independentista encara s’engrandeix més– això que fins ara han representat els CDR, amb aquest nom o amb un altre però sempre de baix estant, del carrer estant, no tornarà a ressorgir en el moment més oportú.\nÉs per això que jo no llevaria gens d’importància, ans al contrari, a la resistència tenaç i admirable de gent com Tamara Carrasco i, gràcies a això, a la legitimació de la protesta que implica la sentència dictada ahir al jutjat penal 25 de Barcelona.\nPS. El mes de gener d’enguany vaig fer una conferència a la Universitat de Stanford per explicar aquesta revolta global del 2019 i, entre més conceptes, el de leaderless. Ací en trobareu un resum en català i el vídeo original de la conferència en anglès.\n23.05.2022 · 08:15\n06.10.2020 · 22:09\nCom molt bé explica l’editorial, els CDR representen una estructura nova per a fer front a unes noves circumstàncies. I lluny de l’abast de les estructures dels partits polítics clàssics. Però el cas és que, sovint el progrés es produeix així; a batzegades. Quan van aparèixer els telèfons mòbils, les grans empreses de telefonia van continuar apostant molt fort per la seua tecnologia clàssica. Ara mateix, el seu negoci , pràcticament ha desaparegut. Els telèfons fixes són quasi una relíquia. Tal i com va passant el temps, es veu més clar que l’estructura clàssica dels partits polítics és en bona part obsoleta. Fan bé de tindre por als CDR. Potser són els seus successors.\n06.10.2020 · 22:14\nGràcies, director, per aquesta tenaç, incansable, inesgotable capacitat de recordar-nos el que massa sovint oblidem. Convé molt no perdre la memòria, i és essencial l’existència d’escriptors conscienciats a esdevenir notaris de la realitat.\nD’avui destacaré una frase. No voldria agafar-me a una anècdota per fer-ne categoria…. excepte que la sma d’anècdotes del mateix estil condueixi inevitblement a esdevenir categoria. :\n“…ha restat per a la història, com a exemple segurament més cridaner, la desafortunada frase de Joan Tardà al respecte dels detinguts de Sabadell.”\nEm pregunto, ¿darrerament, no hi ha massa declaracions i actuacions “desafortunades” per part de Tardà, Rufian, Aragonés, Sol, fins i tot Junqueres, per no començar a pensar en termes de categoria?\n06.10.2020 · 23:03\nDe ser comitès de defensa del referèndum es reinventen per ser comitès de defensa de la república sense necessitat de fer un congrés ni tans sols assemblees, aquesta és l’essència d’una organització que no té cap organització visible i, per tant, vulnerable.\nCDR és l’expressió d’un moviment leaderless que no representa als ciitadans de Catalunya. Els ciutadans de Catalunya són els CDR, i fan pànic a les organitzacions vulnerables que tenen liders ben visibles, com la monarquia i tots els partits polítics que governen.\nCDR, bona feina.\n06.10.2020 · 23:04\nEntrem en una fase en que cada cop més sovint ens haurem de preguntar . I ara qui pagarà per tot això ? El cas de Tamara Carrasco, i tots els que vindran de gent acusada que haurà de ser absolta i de sentències europees que tornaran a posar en evidència l’Estat espanyol. No ens hi hauriem d’acostumar i no fer res. Les hauriem d’anar acumulant i fer-ho a pagar tots els culpables. Si ha por, que canviï de bàndol.\n06.10.2020 · 23:05\nTots huríem de ser CDR, i ho serem. Ho serem en el moment que tots entenguem les directrius que es marcaran, ens marcaran per aconseguir l’objectiu. Passarà quan, a messura que avanci la precampanya, es vegi qui va de cara. Només hi ha un partit independentista.\nD’en Tardà no voldría parlar-ne. Home caducat en tots els sentits, ha estat un referent de l’ignoráncia i per a la ignorància. Personatge utilitzat per fer del “pa-amb-vi-sucre” l’auténtica base del català estafat gastronomicament. Un pocavergonya amb cinc “durus” a la butxaca.\nA veure si el votant entén a les properes eleccions, la diferència entre un xerraire i un orador.\n06.10.2020 · 23:06\nL’enemic de veritat és a casa. No és Espanya, a la que ja coneixem i sabem de què és capaç. L’enemic de veritat el tenim a casa, als partits mal anomenats independentistes que diuen que surtis al carrer i et tiren a sobre brutalment una policia que es dedica a tustar independentistes mentre protegeix feixistes. Quem com diu en Vicent Partal, donen més crèdit a les forces de seguretat espanyoles que als imputats independentistes. I el senyor Tardà és d’un partit que ens vol fer creure que és independentista, ERC, i el senyor Buch, de JxC. Les manifestacions, a les portes de les seus dels partits.\nLes gent ens estem repartint. En silenci. Allà ón cadasqú se sent més còmode i útil. La batalla no només no ha acabat, és que ens rearmem, ara amb més consciència de qui són ells, de qui són els nostres, de qui és Europa, i de qui sóm nosaltres. Hi ha un lloc per cadasqú, i tots l’ estem trobant. No desistirem mai, però que ningú es confongui, no sóm una massa fácilment adoctrinable. Ja ho vaig dir un día, mai abandonaras la teva mare coixa. Mai. Compte amb qui es pensi que amb TV3 i l’ Ara en té prou. També els que q es pensin, que estant en contra dels ingènuus esmentats també en té prou. Ni oblid ni perdó, mai. Pel Guillem i per tots els que pensin com ell. Pels CDR, pels alcaldes reprasaliats, pels de l’ AP7, per Dani Gallardo, per rapers i artistes vàris. Per la llibertat, pels drets civils, humans i nacionals. Per Catalunya i per tots els que están en minoría al món, sigui religiosa, cultural, política, lingüística,sexual, etc. Per un món millor, Catalunya guanyarà. Punt.\n06.10.2020 · 23:47\nBon dia, benvolgut Sr. Partal, i disculpeu-me per no comentar el vostre editorial en aquest, el meu primer escrit a VW. Bon dia també a vosaltres, estimats Mª Àngels Fita, Josep Salart, Gemma R, Pere Grau, Llorenç Marquès, Salvador Aregall, Jordi Onrubia, Umberto Ciotti, Jordi Guitart, Juan Martín Alegría, Bonifacia Còrdoba, Pepi Oller, Eduard Samarra, Berta Carulla…\nSóc un barceloní que frega els 80 anys, resident al PV de fa gairebé 25, i vull adreçar-me a vosaltres per comunicar-vos la profunda preocupació que m’inspiren les properes eleccions al Parlament, preocupació que imagino compartida. Procuraré ser el més breu possible.\nSe’ns diu darrerament que cal que l’independentisme superi (en conjunt), el 50% dels vots, com a condició per fer el salt a la independència. Molt bé, però… Quins són ara i aquí els partits independentistes ? Dels tres partits que actualment se’n diuen, descarto d’entrada la CUP i molt especialment ERC, per motius coneguts que no cal explicitar. Ens resten, amb totes les objeccions que se’ls pugui fer, un líder (Puigdemont), i el partit amb què es vulgui presentar, sigui amb les sigles JxCat o amb unes altres. Aquesta sería arribat el 14-F, si pugués votar, i un cop més com a mal menor, la meva opció. Així les coses, quines poden ser les conseqüències previsibles per a l’independentisme d’unes eleccions novament disputades entre la CUP, ERC i JxCat ? En prevec només dues:\nEn el pitjor dels casos i si poden sumar, un tripartit ERC-PSC-Comuns.\nEn el millor dels casos, (victòria ajustada de JxCat), continuació del’escenari actual.\nPenso que la causa d’aquest panorama tant poc falaguer rau, no tant en la suposada absència d’un partit que vulgui aplegar els disposats a votar independència per damunt del seu particular Credo ideològic (penso que aquest partit ja hi és), com en l’actual dispersió, desorientació i desorganització, amb la consegüent sensació de solitud individual del seu cos electoral. El partit, el de Puigdemont, ja hi és; proveim-lo doncs ara mateix d’una munió d’electors il.lusionats, reunits i comptabilitzats. De quina manera ? Fent créixer exponencialment un organisme també existent: El Consell per la República. Quí ho ha de fer ? Tots i cadascun de nosaltres que vulguem canalitzar el vot independentista transversal vers un sol partit.\nPROCEDIMENT.- Primer pas: 100 persones (posem per cas), es comprometen a: 1.- Fer-se’n membres del Consell per la República. 2.- Trobar cada una d’elles dues persones més que, al seu torn, se’n facin membres. 100 + 200 = 300.\nSegon pas: Cadascuna de les 200 persones últimes, membres ja del CxR, troben dues persones disposades a fer-se’n. 200 x 2 = 400 persones que, sumades a les 300 anteriors, en fan 700\nTercer pas: Cadascuna de les 400 últimes persones, troben dues persones que…etc.\nQuan haureu fet el pas nº 13, tindreu un Consell per la República amb 1.638.400 membres, disposats a votar el partit que els prometi proclamar la independència en cas de victòria. El joc (que no és un joc), admet moltes variants i una mateixa persona pot constituir-se en captador permanent de nous membres del CxR.\nDifícil ? Tant difícil o tant fàcil com decidir-se a fer el primer pas en un viatge de 1000 kms. Si fa o no fa, el camí de Santiago des de Barcelona. Oi que “la força rau en la gent”, Jordi Onrubia ? I tú, Pepi Oller, no dius que vols votar “moguda per l’esperança” ? Un meu amic de Barcelona em diu que això es IMPOSSIBLE i afegeix allò tant català del “no hi ha res a fer”, però… què podeu perdre per intentar-ho ? Per cert, ahir mateix em vaig fer membre del Consell per la República. La meva identificació: G-442-21137.\n07.10.2020 · 00:10\n¿Han pasado más de 400 años?\nLA SANTA INQUISICIÓN ESPAÑOLA MÁS FEROZ QUE NUNCA\nEstán pasando cosas muy graves …\n-Una de estas ha sido la brutal intromisión del poder judiciario español a través del “Juzgado numero 3” de Barcelona… Ha intervenido una resolución de la Universidad de Barcelona que denunciaba la humillación de la Carta Universal de los Derechos Humanos, así como ratificada por la ONU, por parte del “Estado” español, denunciaba además la deriva autoritaria de dicho “Estado” español, pedía la celebración de la autodeterminación en Catalunya y exigía la liberación de los presos políticos como ya reiteradamente ya exigido al “Gobierno” de España por la Oficina Detenciones Arbitrarias de la ONU …\n-El hecho es de una gravedad que va mucho mas allá del acto a la vez ridículo y monstruoso de un poder judicial que se arroga el derecho de establecer cosa está bien o no está bien que piense un órgano que tiene la Autoridad de producir y divulgar Cultura como es una Universidad de los estudios.\n-Dicho que el Presidente Puigdemont esta mañana ha intervenido en el pleno de Parlamento europeo y ha denunciado la violación de la autonomía de pensamiento de la Universidad de Barcelona y en general la continua violación de los Derechos Humanos por el “Estado” español … dicho esto, quiero aquí con todos Vosotros profundizar las cosas para poner en evidencia las razones del porque este acto de censura del Juzgado numero 3 de Barcelona sea de una gravedad monstruosa e imperdonable criminalidad\n-Para hacer esto hay que resaltar el poder que tiene y que siempre ha tenido en la historia de la humanidad el hecho de “Poseer la Verdad”.\n-Quien posee la Verdad tiene y siempre ha tenido el poder inconmensurable de establecer lo que es Bien y lo que es Mal.\n-La Verdad está asociada y siempre ha sido asociada con el Bien…\n-Al criminal que roba, que mata, que se aprovecha de la gente siempre le ha interesado esconder la Verdad, ha prosperado con sus crímenes con la mentira y con el engaño.\n-Al conocimiento de la Verdad está asociado la felicidad, la prosperidad y sea el progreso de un individuo en la sociedad y sea también la armónica convivencia de todos el conjunto de individuos de la sociedad misma y sea su progreso y el nivel de civilización y calidad de vida alcanzado por cualquier sociedad.\n-No hay que extrañarse que el empeño de conocer la Verdad hoy y siempre ha sido entre las actividades más altas y nobles de los humanos además que representar un poder inmenso\n-Lo de conquistar la Verdad se entiende que siempre ha sido la ambición más grande de todos los filósofos, de toda la gente de ciencia, de toda la gente de cultura y la gente de poder.\n-Hay que decir que el “Método Científico” el método con el cual a través de observación y medición de los hechos el conocimiento de la Verdad científica progresa es una invención relativamente reciente en la larga historia de la humanidad ya que solo tiene unos 400 años … El inventor del método científico que ha permitido que la ciencia, la técnica, la tecnología llegaran al nivel actual fue Galileo Galilei.\n-Antes del nacimiento de la Verdad científica, quiere decir antes del empiezo de este inmenso desarrollo de conocimientos científicos y técnicos que pertenece a la Moderna Civilización Humana, quiere decir antes de Galileo Galilei … El poder mas alto de la Verdad residía en las “Escrituras Sagradas” … Se hablaba entonces de “Verdad Revelada” y estaba en mano de la Iglesia.\n-Un poder inmenso era aquello de la Iglesia con su “Verdad Revelada” que hoy para nosotros es difícil imaginar … Los mismos Reyes eran Reyes por “Derecho Divino” y en Europa, cuna de la “Civilización Occidental” tenían que ser reconocidos por la Iglesia cuales baluartes del Cristianismo.\n-Podemos imaginar lo que pasó cuando Galileo Galilei con su método científico y por medios de las observaciones de los movimientos de los astros efectuadas con su telescopio que se había construido empezó a decir lo que unos años adelante había ido diciendo un monje polaco que se llamaba Keplero: que la Verdad del Universo no era aquella de la filosofía Aristotelica y de las Sagradas Escrituras que la Tierra estaba en el centro del Universo sino que era la Tierra y los planetas del sistema solar que daban la vuelta alrededor del Sol … (teoría Heliocentrica) …\n-(Hoy sabemos que tampoco es Verdad que el Sol está en el Centro del Universo …Es muy reciente en 1920 que Hubble afirmó que el Universo no tiene ningún centro y que es constituido por millones de Galasias cada una constituidas por millones de estrellas la mayoría de las veces muchos mas grandes del nuestro Sol)\n-De todas maneras las afirmaciones de Galileo Galilei (que era la Tierra y los planetas del sistema solar que daban la vuelta alrededor del Sol y no como decían las escrituras que la Tierra estaba en el centro del Universo y el Sol, los planetas y las estrellas que daban la vuelta alrededor de la Tierra) para el poder temporal de la Iglesia fueron un afronto de insoportable gravedad …\n-Las afirmaciones de Galileo Galilei ponían en crisis la misma Autoridad de la Iglesia y todo su poder\n-Se entiende como Galileo Galilei fue acusado de Herejía y hubo una gran suerte que no vino ejecutado al fuego de la hoguera como pasó al revés unos años antes a Giordano Bruno, filosofo y exquisito humanista que en sus fantasías filosóficas de describir la Verdad del Universo había ido mucho mas allá de Keplero y Galileo y había dicho antes de todos lo que hoy sabemos que es la Verdad y que el Universo está constituido por millones y millones de estrellas iguales que el nuestro Sol.\n-Lo que quería afirmar, queridas Amigas y queridos Amigos, con todo este discurso es que:\n-El método científico y el nacimiento de la Ciencia con Galileo y el estudio del movimiento de los cuerpos subjetos a la gravedad con Newton comportó una revolución increíble sobre el concepto de Verdad:\nUna revolución que ha sido también sociológica en el sentido que ha dado origen a una revolución profunda de la misma sociedad.\n-La Verdad no era algo revelado por las Escrituras Sagradas.\n-La Verdad era el resultado de un trabajo paciente y muy elaborado\n-El resultado de la consecución de una Verdad cada ves mas ancha comportaba la adquisición de una Libertad intelectual que la civilización humana nunca hasta entonces habia conocido\n-La Verdad no es posesión de una casta, ni de un Rey, ni de la Iglesia, ni de un Estado\n-La Verdad es al alcance de cualquiera quiera buscarla con rigor y determinación y así también la Libertad\n-Mas grande es grande es esta Verdad que posee una persona o una sociedad de individuos mas grande es la Libertad de esta persona y de esta sociedad de individuos\n-La Verdad y la Libertad son, como decía Sócrates, conquistas que se pueden conseguir con el dialogo leal y constructivo entre distintos individuos … Este crecimiento de valor individual y colectivo que permite progresar a nivel individual y a nivel de la sociedad se llama Democracia.\n-Como podemos ver la Revolución que ha dado lugar el espirito critico de no obedecer a los dogmas, y de buscar la Verdad y la Libertad en modo correcto y leal ha dado lugar a una Revolución de la sociedad humana mucho mas ancha que las nuevas tecnologías.\n-Es a este punto queridas Amigas y queridos Amigos que volvemos a la nuestra actualidad.\n-La Santa Inquisición ha sido para España el medio de una minoría de imponer su insindacable poder encima de la sociedad … Con los medios de la prepotencia, de la violencia, de la obtusidad mental …\n-La Santa inquisición siempre ha combatido la Verdad, la Libertad, la Ciencia, la apertura mental …\n-Para la Santa Inquisición el poder está en un Rey que es Rey por derecho divino.\n-Lo monstruoso es que para esta España actual todo el progreso que ha conseguido a nivel de Valores, la Verdad, la Libertad, el dialogo socratico y toda la autentica Democracia para la España actual nunca se ha hecho realidad.\n-A nada sirve que hace poco mas de 200 la Revolución francesa cortó la cabeza al ultimo Rey en Europa que pensaba de ser el poder insindacable por ser Rey por derecho divino\n-La triste realidad de la España actual es que se ha quedado a hace mas de 500 años atrás … El poder es la de la prepotencia y de la violencia …\n-Esta escandalosa “Magistratura” española ha asaltado la Universidad de Barcelona porque piensan que la Verdad y su poder inmenso,el poder de tener hundida toda una sociedad con la mentira les pertenece … A este sucio régimen español que es expresión de la mas espantosa ignorancia y la mas repugnante capacidad de imponerse con la suciedad mental de toda criminalidad.\n-No ha cambiado nada en esta España pozo inmundo de suciedad mental y criminalidad\n¿Queréis saber lo más horroroso de la condena de la Universidad de Barcelona por el “Juzgado número 3 de Barcelona?\nPues lo más sucio está en la motivación de la condena:\n“Por violar, la Universidad de Barcelona el derecho a la educación, a la libertad de expresión y libertad ideológica”\nSi, queridas Amigas y queridos Amigos.\nEstos magistratos de España son mucho peor de los de la Santa Inquisición… La evolución de la ciencia y de todo conocimiento en estos últimos 400 años no han servido de nada. Solo ellos poseen la Verdad y nadie más.\nNadie, más que ellos, tiene el derecho de decir que cosa es la Verdad, la educación, que cosa es la Libertad.\nSe sienten Dioses… Nosotros somos solo pobres mortales que tenemos que obedecer y estar callados.\nSe necesita la desfachatez de unos inmundos criminales para llegar hasta esta monstruosidad criminal.\nLa Santa Inquisición española instrumento de terror y barbarie de unos indecentes,obtusos e ignorantes, prepotentes y violentos criminales.\n07.10.2020 · 00:39\nLa ” desafortunada ” frase de Joan Tarda. Més aviat seria la ” malintencionada ” frase de Joan Tarda. Qui’n poca vergonya!!!!!\n07.10.2020 · 00:49\nELS CDR NO HAN MORT\nSegueixen ben vius encara que hagin disminuït una miqueta la seva activitat degut a la exagerada repressió personal i familiar que han sofert. Son la força popular del principat que ens portarà a la independència, junt amb els partits i les entitats més estructurades.\nEl poder mes fort el tenim a l’exili. La disputa entre Catalunya i Europa, ja la comença ha guanyar Catalunya. El darrer discurs de la Clara Ponsatí al parlament europeu criticant la inacció de la comissió europea, i que avui l’ha reproduït el president dels verds, ja està desestabilitzant als borrells.\nEn el principat, els partits o entitats falsament autoanomenats independentistes, amb la credibilitat per terra, han quedat definitivament desemmascarats amb la inhabilitació del MHP Torra. La CUP, encara sap menys que vol que abans. ERC com que ara te la responsabilitat del parlament i el govern, per no criticar-se a si mateixa, practica un contorsionisme ridícul que fa riure per no plorar\nParlem de l’ANC. Unida emocionalment amb ERC, tot li trontolla i te por de ser esborrada pel Consell de la Republicà. Cosa absurda perquè no es mouen en el mateix espai. Intenta fer de CDR gros i convoca manifestacions. Molt trist per ells.\nLa independència l’hem de fer sumant la feina que s’ha de fer al principat amb la que s’ha de fer a l’exili. La coordinació correspon a l’exili, senzillament perquè estan fora de l’abast de les urpes de l’estat espanyol.\n07.10.2020 · 02:48\nExacte! Els CDR i l’ANC són les millors eines que hem tingut. Les dues entitats són incòmodes pel règim BorbonIBEX i pels càrrecs electes que aparenten ser independentistes, massa ben pagats per no fer res els últims 3 anys en el Parlament. Pitjor, el que han fet és humiliar-se amb l’obediència absoluta als jutges franquistes.\nEn cada acció dels CDR, els covards càrrecs electes del Parlament i Generalitat, patien per quedar-se sense la paga amb un nou 155. Abans la paga que la república.\nA TV3 s’han encarregat de fer una campanya misserable contra els CDR i molts de nosaltres ens l’hem empassat. El Tripartit s’ha apropiat de la televisió pública de Catalunya per intentar practicar la reprogramació neuronal dels independentistes; sabrem de l’èxit de la reprogramació si ERC guanya les eleccions.\n07.10.2020 · 06:41\nJo veig en el CDRS, la conciencia que hens diu a una I altres,que tenim que seguir lluitam,es gent jove I no tant jove que no buscan cadiretas ni ser politics,buscan un pais millor,Tamara ahir sense vulguer và donar una bufonada a tots aquets que deian ser indepes I no mes son mesells. Visca als CDRS visca al jovent I les dones que cada cop son mès. Visca la vida amb ells\n07.10.2020 · 07:13\nEls CDR ha estat un fenomen que ha trencat les costures dels partits polítics. Això ha estat així perquè els partits no donaven, no han donat, la resposta adequada que la gent necessitàvem. És per això que Joan Tardà els va etiquetar de bojos -7 bojos- perquè escapaven del control polític establert. El Tsunami democràtic també va despertar el mateix interès en la població però ara ja sabem que era una estratagema d’un partit polític per forçar la famosa i inútil taula de diàleg. Els CDR tornaran i amb força perquè el procés ho necessita, per més que hi hagi que algú que tapi l’olla, quan torni arrencar el bull sobreeixirà sense remei.\n07.10.2020 · 08:09\nUn moviment sense líders, sense estructures, sense noms, fora del sistema, molesta, incomoda. Tothom hi ha posat el peu, la mà, el que calgui, per fer-lo desaparèixer. I no, continúa, malgrat la brutal repressió que ha patit molta gent i que encara continúa. Perque el motiu va ser defensar la República i el resultat de l’1 d’octubre i implementar-lo. Seguim …..\n07.10.2020 · 08:24\nGràcies com sempre Vicent; els subscriptors ja han exposat la seva opinió, la llàstima que aquestes opinions majoritàriament només queden dintre d’aquest cercle.\nNomés pensar lo que ha tingut de passar aquesta noia la Tamara, m’esgarrifo, a part com bé dius Vicent, també els partits dits independentistes la varen deixar a les mans d’aquest franquistes; sobre Tardà com en Rufian, només fer esment d’ells m’entren arcades.\nCom ja ha dit algun subscriptor, el mal també el tenint dintre casa.\n07.10.2020 · 08:45\nÉs trist com a alguns els interessa tergiversar els fets o les declaracions. He anat a les fonts a consultar qué va dir exactament en Tardà (que a vegades és un bocamoll, però no un fill de …) en un moment en que el PSC i les “forces de l’ordre” estaven denunciant la violencia del moviment independentista. Va dir “Si hi ha hagut set bojos que van pensar en fer alguna cosa, que no ho sé…”. (Suposo que els lectors d’aquest diari saben qué vol dir “si” i també “que no ho sé”).\n07.10.2020 · 08:46\nLa GC fa temps que va declarar que els CDR eran l’enemic a batre..Crec q no cal buscar 3 peus al gat i aquest ha fet sonar el cascabell.\nPotser que busqueu al nostre ‘enemic intern’ entre els partits Unionistes.., que ja ho han dit ben clar;PPSOE- Cs s’han d’unir per evitar que triumfin les tesis del Sr Puigdemont\n07.10.2020 · 08:54\nGràcies a molts CDRs que es van arriscar vam tenir les urnes per votar.No ho oblideu.\n07.10.2020 · 09:20\nLa distància entre la classe política i l’activisme de base s’eixample cada dia des que va començar la repressió. Quan els moviments de base no se senten escoltats és senyal de deteriorament de la democràcia. Potser, a la curta, a la classe política pot fer-li la impressió que ja sap què es fa, que té la paella pel mànec; però a la llarga hi surt perdent tothom. Ells també.\nEls CDRs hi són, latents o més visibles. Hi seran fins que saltem pantalla i ja no siguin necessaris.\n07.10.2020 · 09:48\ncom que no paro de llegir referencies a la frase d’en Tarda sobre els detinguts a Sabadell\nles declaracions les va fer en una entrevista https://www.elespanol.com/opinion/20191006/tarda-cataluna-no-violencia-locos-carcel-juzguen/434456728_0.html\n“A Catalunya no hi ha violència; però si hi ha set bojos, que els empresonin i que els jutgin” seria un resum del que va dir.\n07.10.2020 · 09:51\nLA INTEL·LIGÈNCIA DEL CAOS. MULTITUDS INTEL·LIGENTS\nSubstituint la vella classe obrera com a subjecte de la revolució sorgeix el concepte de “multitud”. De les “multituds intel·ligents” de Howars Rheingold passant per Negri i hard que les posen al dia, es tracta de moviments poderosos de transversalitat social, que aprofiten les xarxes digitals a efectes mobilitzadors i que es fan present als carrers amb gran eficàcia per objectius polític-socials concrets. Les “gilets jaunes” a França de representació confusa, lluiten contra tota mena d’impostos…\nPenso que la principal novetat d’aquests moviments, com també els CDR, Tsunami, etc. i el perquè tenen èxit i poden ser tan transversals, és perquè al darrere no hi ha cap projecte. L’acció es concentra en el present i sembla que el projecte és l’acció mateixa.\nPer tot això, la legitimació de la protesta que implica la sentència dictada ahir, és un triomf d’aquesta forma de combat. No hi ha una fiscal més democràtica, hi ha una impotència del cop d’estat dels togats de reprimir allò de que ningú n’és dirigent. Una organització no estructurada, pacífica i latent a punt de tornar a ressorgir en qualsevol moment. Endavant!\n07.10.2020 · 10:28\nNo haguessim arribat sense ells.\nPerò cremant contenidors fan fugir ex_simpatitzants.\nTambé necessitem la gent d’ordre que s’espanta amb el foc.\nLa frase “Qui sap, per tant, si demà  no tornarà a ressorgir en el moment més oportú” amb unes subordinades intercalades per despistar queda transformada en mig paràgraf difícil de llegir:\n“Qui sap, per tant, si demà –sobretot si la repressió espanyola continua endurint la gent del carrer i el desencant amb l’elit independentista encara s’engrandeix més– això que fins ara han representat els CDR, amb aquest nom o amb un altre però sempre de baix estant, del carrer estant, no tornarà a ressorgir en el moment més oportú”.\nCap altre diari s’ha atrevit a dir-ho, malgrat ser evident des de l’octubre del 2017 pels observadors més pespicaços. Fins i tot hi havia paral-lismes on deien que calia evitar un estat com el Regnat del Terror (1793-1794) de la Revolució Francesa de 1789.\nGràcies Vicent per tenir la valentia de posar-ho negre sobre blanc. Sou el 1r a qui li he pogut llegir clarament!\n07.10.2020 · 11:41\nLa història de Catalunya dels darrers dos segles ens ensenya que, quan es produeix un buit de poder dels partits polítics, l’espai l’ocupa l’anarquisme. És aquesta una qüestió que ens hauria de fer pensar.\nEstimat Carles Viñals,\nL’unica solució per evitar el tripartit o la victòria ajustada de JxCat (amb la continuació de l’escenari actual) és votar l’unica força que, en aquest moment, declara obertament que començarà un nou embat per obtenir la independència.\nVotar-los, inclus tapant-se el nas (ho dic per tots aquells ex-votants d’ERC que se senten traidors al partit que els ha acompanyat durant tots aquest anys d’autonomia).\nNO ES TRACTA d’obtenir un tripartit JxCat, ERC i CUP. El lema de les eleccions anteriors (votem qualsevol partit independentista, però votem) ja no cola.\nNo hi han partits independentistes. Hi ha un sol partit que vol actuar ferm i en poc temps. Això és el que hi ha i el que tenim.\nEs tracta de fer que JxCat pugui actuar, com ens promet, sense els vincles i els xantatges dels altres.\nAixò ens permetria saber:\n1 – si realment JxCat farà el que ha promés (i ens tindrà a tots, CDRs inclosos al seu costat), sense excuses del tipus “els altres no m’ho deixen fer”.\n2 – si JxCat també ens ha estafat. Serà un trauma i un sotrac increible, perqué no hi ha més alternatives i això ens portaria a una estremització perillosa. Però millor saber-ho, no? Per tornar a organitzar-nos.\nEs dificil, si. Però no és impossible.\nEl teu pla per les adhesions al Consell per la República és el que, inicialment, s’havia imaginat en Puigdemont i, aleshores, no va ser possible perqué la CUP i ERC varen començar a distribuir sospites i atacs contra aquest instrument, parlant dels habituals “espai convergent”, “només és per recollir diners”, “us controlaran les dades”, etc.\nPerò també vull dir molt emprenyada que els mitjans independentistes (si, també Vilaweb) NO HAN FET RES, per contrarrestar aquests rumors de fons. Han parlat del CxR només quan era estrictament obligatori, sense mai defensar-ne els postulats ni els objectius. Com una mena de “comunicat de premsa” assèptic. Donant una sensació de confusió i desorganització.\nTambé és cert, que el CxR va molt a poc a poc (per al meu gust) i que necessitem una eina d’actuació més ràpida.\nEn quant a l’ANC, suspenc el judici. En soc membre, però veig molts coses que no m’agraden. Si no es desempallega d’aquest “pacifisme llirista” que estan demostrant en aquests dos anys de repressió, el seu paper anirà minvant dia rere dia.\nFa temps, quan va començar l’aplicació del 155, vaig dir que en Puigdemont havia de ser el referent del CDRs, no com un cap, sino mantenint un contacte amb ells per coordinar les accions i utilitzar-les quan sigui més convenient, politicament, a dins i a fora d’Espanya. També vaig dir que no era necessari que fos ell directament. Sino que hi hauria d’haver algú amb coneixements d’estratègia militar que pogués guiar el moment i la cadència de les accions (no pas les accions en sì).\nUna darrera cosa. Jo visc a Italia i moltes accions i manifestacions (excepte el mes d’octubre del 2017 i el 11 de setembre de 2018 que vaig passar a Barcelona) les he viscut des de fora. I em dol el cor constatar que, des del punt de vista dels mitjans, no hi ha coherència ni coordinació. Estem contents que surtin articles sobre nosaltres però no valorem si son positius, negatius o neutres.\nSi volem un embat fort i definitiu, l’opinió estrangera s’ha de posar de la nostra part. Però no hem d’esperar que ho faci espontàniament perqué els tentacles de la diplomàcia espanyola encara son molt potents.\nL’exemple de Italia és emblemàtic: de 10 articles, un és positiu, 3 neutres i 6 negatius o molt esbiaixats. A Italia no saben que hi ha 3000 represaliats. Es a dir, ho saben uns quants, però no ho sap “Italia”. En canvi si que saben, genèricament, tot el que passa amb Black lives matter o amb Bielorussia. Desprès de 10 anys de manifestacions massives i de 2 anys de repressió, això és imperdonable. han fallat els contactes entre periodistes.\nJo em dedico (en el poc temps lliure que tinc) a traduir articles catalans per al públic italià i a difondre’ls en un cercle de coneguts, “esperant” que ells també ho difonguin.\nNo entenc que no hi hagi un grup de periodistes o de gent implicada en mitjans de comunicació que no es plantegin d’informar de tot el que ens está passant.\nVosaltres coneixeu els canals, els contactes, els amics i els enemics. No podeu esperar que siguin els exiliats o els voluntaris que facin aquesta feina de difusió.\n07.10.2020 · 12:08\nCom molt be diu Pep Agulló “la principal novetat d’aquests moviments, com els CDR, Tsunami, etc. i el perquè tenen èxit i poden ser tan transversals, és perquè al darrere no hi ha cap projecte. L’acció es concentra en el present i sembla que el projecte és l’acció mateixa” Cap d’aquets moviments ha cuallat en un resultat polític sólid i perdurable, i el que és pitjor, aquestes organitzacions són fàcilment manipulables per elements infiltrats. Tots vàrem poder veure a la Plaça Urquinaona subjectes sospitosos incitant a la juvenalla a cremar contenidors. Accions d’aquest tipus no ajuden a incrementar el nombre d’independentistes, un moviment que fins al moment havia fet gala de educació i civisme.\n07.10.2020 · 12:18\nPer quan, Vicent, una investigació sobre el tsunami? Sense menysprear el que van organitzar, en quina mesura va ser també una jugada anti-cdrs?\n07.10.2020 · 13:25\nEls CDR i la actuació ESPONTÁNEA DESOBEDIENT, PERSEVERANT i PACIFICA de tots els independentistes valents, son dues eines indispensables per a la recuperació de la sospessa Republica de Catalunya lliure. Animem-los, aplaudim-los en les seves actuacions que no siguin perjudicials a la bona reputació pacifista creativa que volem mantenir per el nostre petit i dissortat pais.\nAltres bones eines:\n–Consum estrategic de proximitat, a empreses declaradament independentistes.\n–Retirar els diners del Bancs que varen marxar i recolzar CAIXA CATALANA, CAIXA D. ENGINYERS , CAIXA RURAL DE GUISSONA, COOP 57, etc.\n–Guerra psicologica, amb xiulades, murals de denuncia, actuacions artistiques reivindicatives, escrits als medis nacionals o internacionals, etc.\n–Crear i mantenir activa una XARXA on line independentista de comunicació de noticies, projectes, actuacions, fins a l´independenacia total\n-Procurar saturar amb desinformació, fake news, oximorons, a jutjes, fiscals i politics no respectuosos amb la llibertat d´expresió, opinio, etc.\n–Votar la CANDIDATURA que es presenti amb mes garanties de treballar per a la REPUBLICA DE CATALUNYA lliure socialment equilibrada.\n07.10.2020 · 14:33\nUna cosa eren les assamblees obertes de barri i l’altra la gent dels CDR que organitzaven protestes o accions al carrer. Ja hem vist que la GC els considera molt perillosos i això els obligarà a passar a la clandestinitat , encara que sigui per fer una pintada. Els partits o les ANC i Òmnium tampoc no els tenen gaire simpatia. Només cal recordar el paper desmobilitzador que van tenir en l’acampada de la plaça Universitat.\nÉs a dir, que si no agrada a cap dels poders establerts, potser és que aquest és el camí.\n07.10.2020 · 16:13\nConec independentistes defensors de la “tercera via” que tenen por dels CDRs. Cap moviment d’alliberació, cap ruptura, s’ha fet sense gent jove, compromesa i deslligada de les institucions. Per lluitar per la independència, s’ha de començar per ser independent.\nSón aquests grups, coordinats amb polítics no institucionals (exili) els que ens poden portar a la meta.\nNo perdem de vista Europa, per més desesperant que sigui la seva lentitud. Angela Merkel ha assenyalat Espanya com a estat problema de la UE, no sols per la gestió del Covid sinó pels problemes amb la monarquia i Catalunya. Dubto que calli quan arribin les sentències d’Estrasburg.\n07.10.2020 · 16:51\nEl més destacable de l’article editorial d’avui està en l’anàlisi d’aquests moviments “leaderless”, tal i com els anomena i com se’ls presenta en entorns de debat internacional. Moviments que tenen la seva vessant política; però també que poden suposar una mena de poble alçat i disruptiu en un moment en el que canviem de paradigma. Els moments de plena ocupació que incorporen també la plena filiació a un sistema molt dirigit, universal, i expansiu sembla que es van acabant. Aflora doncs la voluntat d’un canvi social, i no només en l’entorn de les protestes dels anys 70, sinó també en la necessitat d’un modelatge leaderless, per tots i cadascun dels aspectes de la nostra realitat social. I pot ser que fins i tot a escala universal.\nEn això Catalunya sempre ha mostrat una certa tendència. El caràcter emprenedor deu anar lligat a la manca d’una estructura d’Estat. Però curiosament, ara ens trobem on un i altra ( l’Estat i la la nació ) han de saber mantenir un lligam. Diu l’editorial que: “Els CDR feien molta por a l’estat espanyol, però també a la burocràcia independentista”. És plausible, i segurament cert. En tot cas, cal veure quina burocràcia independentista. Qui era del sottogoverno, o qui procurava mantenir una necessitada estructura d’estat, ara que queda ben clar que l’autonomia catalana no és una simple administració regional?\nEn tot cas, la pauta de les organitzacions leaderless, continua vigent. I més que hi continuarà. Ara que sabem també que dins la mateixa magistratura espanyola no tothom és del 13, o del 3, o de l’audiència nacional ( l’inefable García Castellón amb número de carnet peperil ). I ara que sabem per tant, que tenim no només el dret; sinó el deure de protestar. Arribant, si cal als nivells d’Urquinaona. Més i tot, si és necessari.\nVeig molt interessant el comentari de la Maria Àngels Fita. Ho és també, per la percepció que es té de contemplar el nostre problema -com diu ella- des de l’estranger i en aquest cas des d’Itàlia.\nÚnicament, qui està jugant en primera divisió per donar a conèixer el que estem vivint els catalans, es el MHP Puigdemont,. Cap nació europea (Portugal, França, Alemanya, Itàlia, Holanda, Suïssa ….) acceptaria viure en les condicions d’opressió nacional: cultural, lingüista, econòmica, social ….. que ens trobem nosaltres. A canvi de tot això, el que rebem es, adés ens donin l’esquena, o adés que ens donin consells que fem bondat, o adés, de que no entenen per res la nostra súplica, o directament que ens menyspreïn perquè aspirem a tenir els “privilegis” que han tingut sempre ells i que no son de cap manera, els de quatre mimats insolents i capritxosos com puguin pensar ara, bàsicament per inèrcia i per la propaganda afegida dels espanyols.\nEs clar que sense l’ajud, la col·laboració dels Europeus, mai podrem sortir d’aquest pou profund que es Espanya i l’únic que així ho ha entès, és el President Puigdemont, amb la assistència del seu advocats col·laboradors, en especial com tothom sap, l’advocat Sr. Gonzalo Boye.\nPel que fa a tots els mitjans informatius espanyols, aquí es dóna un silenci i un escarni sepulcral. Pel que fa als mitjans catalans (tots, inclosos els de la corporació catalana amb TV3 al davant) la cosa encara resulta més grotesca, perquè el que es fa, és mantenir aquest criteri de que som una minoria capritxosa, que en el millor dels casos, no arriba a passar mai, del 47% dels catalans.\nNo parlem ara de la gestió d’ERC en general i del Sr. Junqueres en particular, que la gesta de sortir diputat a les eleccions Europea, ha resulta ser tan inútil, com la mes ignorada d’aquest mon.\nI quin frau no va ser el d’aquest partit, el de no haver confeccionat res d’aquelles grans promeses i propòsits de la creació d’aquelles famoses estructures d’estat?. Com dimoni ens havia de reconèixer ningú, si els màxims encarregats d’aquesta tasca, els Sr Junqueres i els Romeva, no n’havien confeccionat cap ni una?.\nEs absolutament necessari que Europa desperti d’una vegada i entengui que el cas de Catalunya es un cas que no sols els afecte, sinó que el que ENTRE TOTS ens estan fent, es monstruós.\n07.10.2020 · 20:11\nPer suposat que la classe política no és la màquina del tren, sinó gent engatjada com els CDR, que són una de les representacions més efectives del poble català. Allò que pot funcionar sense liderismes és el que pot tenir més eficiència en la progressió cultural. És cert que també, en aquests moments en que desgraciadament s’ha normalitzat l’existència de presos polítics de tal manera que fins i tot gent que es diu independentista els menysprea, però que l’exili és molt possible que tingui possibilitats de deixar el tros ben fresat, els polítics catalans tenen una càrrega afegida que és la desconfiança per temes partidistes. Poder conservar, doncs un tresor republicà com els CDR és d’una gran importància. Es diguin CDR, Tsunamis, o com es diguin. L’arbre sempre tira de les arrels, i la copa rama si des de baix s’empeny. És molt indesitjable que persones hagin de passar situacions com la Tamara, però ja se sap que l’esperit torero dels franquistes venjatius a matar, si poden no en deixen passar ni una. Rep qui rep. Però també si els hi beséssim el cul seguirien demostrant el seu art capejador. No serien pas més benignes. Depèn de si poden. No pas de si tenen motius coherents. Hi ah una qüestió ètnica pel mig que , pel sol fet de ser català i no botifler un ja esdevé terrorista, encara totes les seves accions siguin pacifistes. En ambients integristes la degeneració del significat de les paraules és molt acusat i sempre el que guanya amb violència és el bo i el que perd per no ser violent o no tenir medis d’atac violent, és el dolent. En això els franquistes s’han abocat a la doctrina sagrada de Hollywood on el bo és el que en mata més, encara que els que es remarca és que perdona més vides Hi ha assumptes ne la política espanyola que són vitals i no se n’acaba de desfer el nus. Quan una porta gira es difícil trencar-li l’aire, especialment quan hi ha perill quer la brisa arribi al poble si paren de girar.


Ángeles Santos Torroella (Portbou, 1911 – Madrid, 2013) va ser una artista precoç, que amb 18 anys pintava obsessivament, aconseguia tenir el reconeixement unànime de Valladolid i a Madrid entrava en contacte amb els ambients d'avantguarda i amb la Generació del 27. L'Ángeles Santos jove va adoptar un estil molt propi, obscur, místic i crític, entre el surrealisme, el realisme màgic i l’expressionisme. En les seves obres es barregen somnis, imatges realistes, escenes quotidianes i figures desdibuixades.\nLa Nena morta, de 1930, és una pintura tenebrosa, inquietant i misteriosa, pròpia de l’expressionisme bàrbar i dramàtic.\nEl seu afany desenfrenat per pintar i les seves ànsies de llibertat es van truncar de cop , quan la pintora va entrar en una crisi personal que portarà a la seva família a tancar-la en un sanatori. Des d'aquell moment alguna cosa es va trencar en el seu interior i ni Ángeles ni la seva pintura varen tornar a ser les mateixes.\nMés tard, es va traslladar a Barcelona on va conèixer Emili Grau Sala, i Ángeles va adoptar un llenguatge pictòric molt més plaent, dolç i tradicional, pintant paisatges i retrats familiars. No va tornar mai a fer aquell traç obscur i genial de la primera època.\nLa nena morta, 1930


23.04.2016 | 00:00\nLlegeixo un informe que diu que només el 66% de les persones són lectores de llibres. D'aquest 66%, només un 21% llegeixen en català.\nHi ha persones que em pregun?ten per què escric. La resposta és curta i clara. Perquè m'agrada i ho gaudeixo molt.\nInclús n'hi ha que em pregunten per què escric en català. Aquí la resposta mereix més reflexions...\nEscric en català perquè m'estimo aquesta llengua.\nEscric en català perquè si no ho fem nosaltres... qui ho farà?\nEscric en català perquè respecto qui escriu en castellà, anglès o en l'idioma que li sembli millor.\nJo, suposo que com tots els escriptors, somio a vendre milers de llibres i ser traduït a molts d'idiomes, però em sento feliç venent-ne pocs, però en català.\nEl Brexit, Catalunya\nEl Brexit podria ajudar a revitalitzar el procés d'alliberament nacional de Catalunya. Ara, a casa nostra, la situació està malament, però si guanya el No el proper mes de juny al Regne Unit i marxen de la Unió Europea, això podria significar un bon embolic per al Regne Unit, Escòcia i Europa; amb la qual cosa, molt probablement, es reclamaria un segon referèndum a Escòcia; i aquest si que es podria guanyar.\nEn aquests moments Europa també hauria de reaccionar, de debò, en relació amb el tema de Catalunya. Seria una segona oportunitat d'or per fer possible el que jo sempre dic i esmento, però que ningú em fa cas de res: Catalunya necessita, el poble de Catalunya necessita la independència, com l'aire que respirem, però sempre dintre de la interdependència europea. Sense aquesta interdependència europea res no serà possible i tornarem a la més espantosa regressió «superespanyolista» del anys 40 i 50 del segle passat.\nÉs alhora mare i mestra\nLluis Esquena Romaguera.\nEl Papa constata a la seva darrera exhortació que l'ideal cristià de família respon als anhels més profunds de l'ésser humà d'un amor per a tota la vida i, en l'exhor?tació Amoris laetitia, ofereix una sèrie de consells molt pràctics als esposos per viure conforme a aquest ideal en el dia a dia, enmig de les alegries quotidianes i les inevitables crisis i dificultats.\nA vegades, simplement, es tracta d'una adaptació d'un passatge bíblic, com quan Francesc, en la mateixa exhortació, recorre a sant Pau per parlar sobre la paciència, el perdó, la capacitat d'espera o la confiança mútua. En altres ocasions, el Papa es fixa en com respon Jesús a diferents situacions per buscar-hi un model a seguir en una Església, que com bé deia sant Joan XXIII, és alhora mare i mestra. Per aquest ordre.


El TSJIB estudia imposar el castellà en un 25% de les hores lectives a les Illes\nEl TSJIB estudia d’imposar el castellà en un 25% de les hores lectives a les Illes\nEl recurs, de l'associació Plis Educación, exigeix al govern un mínim del 25% d'hores en llengua castellana a l'ensenyament públic\nEl Tribunal Superior de Justícia de les Illes (TSJIB) ha admès a tràmit un recurs contenciós administratiu de l’associació Plis Educación que exigeix al govern un mínim del 25% de les hores lectives en llengua castellana en tots els centres d’educació pública de les Illes.\nL’associació, que ha recorregut a la justícia amb el suport jurídic de l’entitat ultraespanyolista Societat Civil Balear (SCB), reclama que la justícia obligui la Conselleria d’Educació a fixar un quart de les classes en castellà i, com a mínim, una matèria troncal, a banda de les de llengua i literatura castellanes.\nSegons que diu el grupuscle en un comunicat, el recurs fou interposat arran de la sentència del Tribunal Superior de Justícia de Catalunya (TSJC) que imposa un 25% de les hores lectives en llengua castellana al sistema d’ensenyament públic català. L’associació, que entén que la sentència del TSJC és aplicable a la resta de comunitats catalanoparlants, confia ara que les autoritats judicials balears imposin també aquesta quota a les Illes.\nPlis Educación diu que el seu objectiu és obtenir una resolució judicial “d’abast general, que eviti que els pares hagin de reclamar el 25% individualment centre per centre”. “En vista de la inacció del govern espanyol, que abandona els alumnes balears a la seva sort, i la decidida infracció de l’ordenament jurídic per part del govern balear, que anima professors i directors a ignorar la jurisprudència, la societat civil, Plis i SCB, fan un pas al capdavant per a reclamar els drets que els dèspotes es neguen a donar”, afegeix el grupuscle, que ha titllat el model d’immersió “d’extravagància pedagògica”.


L'Informatiu - ERC en desacord amb Ensenyament per l'anunci de tancar una línia de P-3 a l'Escola Bernat de Mogoda\nERC en desacord amb Ensenyament per l'anunci de tancar una línia de P-3 a l'Escola Bernat de Mogoda\nEsquerra Republicana de Catalunya de Santa Perpètua de Mogoda ha manifestat "el seu rotund i absolut desacord" amb la comunicació feta pel Departament d’Ensenyament de la Generalitat de Catalunya de tancar una línia de P-3 a l’escola Bernat de Mogoda. La formació aposta per una reducció de les ràtios a les aules i "així millorar la qualitat educativa" i recorda que "Santa Perpètua de Mogoda disposa d’una matrícula viva al llarg del curs significativa".\nERC tampoc comparteix la decisió del departament d'Ensenyament d'anunciar abans de les preinscripcions el tancament de l'aula de P-3 a l'escola bernat de Mogoda. Segons la formació, aquesta decisió "condiciona la voluntat de les famílies perpetuenques de preinscriure els infants al centre educatiu desitjat".\nERC ha anunciat que dóna suport a totes les accions que es puguin dur a terme per a defensar la reducció de ràtios i afegeix que "en el cas que la reducció d’una línia esdevingui una necessitat, aquesta decisió cal prendre-la una vegada tancades les preinscripcions en funció de la realitat local".\nFoto: Aules de P-5 de l'Escola Bernat de Mogoda, en barracons / L'Informatiu


Introducció a la Ciència Sagrada. Programa Agartha: Mòdul II b\n10 SIMBOLISME VEGETAL I\nLa vegetació, en la indefinida varietat de les seves espècies, formes, colors i fragàncies, constitueix un món inexhaurible de significacions simbòliques conegudes per tots els pobles des de la més remota. antiguitat. Recordem en aquest sentit, que el Paradís terrestre es descriu com un jardí o un verger, del qual els primers homes tenien cura. Així mateix, l'agricultura (la "cultura de l'agro") es considera com el primer ofici nascut de la sedentarització de la humanitat que dóna lloc al poble i posteriorment a la ciutat en pedra i la civilització tal com la coneixem. No oblidem que la paraula cultura deriva precisament de "cultiu", la qual cosa està relacionada evidentment amb el que és vegetal. Aquesta és sense dubte la causa, de que l'home arcaic i tradicional incorporés el vegetal en la descripció simbòlica de la seva cosmogonia i la seva visió sagrada del món. En efecte, no hi ha res que expressi millor el desplegament de la vida universal que una planta en el seu ple desenvolupament, com per exemple l'arbre, el qual és també un dels símbols naturals més difosos de l'Eix del Món, i el que més clarament fa al·lusió a l'estructura còsmica i els seus diferents plans o graus de manifestació. Cal només recordar l'Arbre de la Vida Sefiròtic, semblant, quant a la seva significació essencial, a d'altres molts arbres sagrats que pertanyen a les més diverses tradicions de tots els temps i llocs, com ara el capoquer entre els maies, el roure (o alzina) entre els celtes, l'olivera entre els pobles mediterranis, l'arbre Yggddrasil entre els escandinaus, la palmera entre els antics egipcis i els àrabs, etc.\nLa mateixa funció simbòlica fan determinades flors, com ara el lotus en les tradicions orientals i la rosa o el lliri en les occidentals. Totes elles són símbols del Centre i del Mon, i el fet d'obrir-se dels seus pètals expressa el desenvolupament de la manifestació a partir de la Unitat primordial, per això també se les relaciona amb el simbolisme de la "roda còsmica", ja que el nombre de pètals està en correspondència amb els radis o raigs que connecten el centre de la roda amb la seva perifèria. No oblidem tampoc que les flors en general estan vinculades al simbolisme de la copa, i per tant a l'aspecte passiu i receptiu de la manifestació, a la puresa virginal de la "quinta essència", per exemple quan es parla del "calze" d'una flor.\n11 SIMBOLISME VEGETAL II\nAixí mateix, dels tres regnes de la natura, el vegetal és potser el que està més directament lligat a la fluïdesa dels ritmes i cicles del cosmos, reflectits en la renovació periòdica i anyal de les plantes, en la regeneració de la potència fèrtil i fecunda de la seva saba, fent propici d'aquesta manera l'alimentació i el manteniment necessari d'homes i animals. Però el realment important és que aquesta relació és a la mateixa base de molts mites i ritus agraris, l'estructura simbòlica dels quals reprodueix les lleis universals de correspondència i analogia (és a dir d'harmonia) entre l'ordre terrestre i el celest, o entre l'ordre visible i l'invisible; i és que en suma el món vegetal, o més ben dit tota la natura en conjunt, conforma un símbol viu i sempre present del que és sobrenatural i transcendent. Per això mateix, la germinació, desenvolupament, floriment i donació dels fruits de les plantes no deixa de ser un fet sorprenent i veritablement màgic i misteriós per a qui viu immers en el que és sagrat, com era el cas dels habitants de les societats tradicionals, que hi veien l'acció combinada de forces tel·lúriques i còsmiques personificades en les deïtats lunars i solars, terrestres (i infra-terrestres) unes i celests les altres, rebent la planta l'influx de les energies passives i actives, femenines i masculines del cosmos a través dels nodriments substancials de la terra i de l'aigua, la vivificació de l'aire, i la calor i la llum procedents del foc solar. D'aquí deriva la doble naturalesa del vegetal, "asúrica" per la seva vessant subterrània i "dèvica" per la seva part aèria i vertical (axial), termes aquests que pertanyen a la tradició hindú, i que designen respectivament les energies tel·lúriques i celests conciliades en l'acte mateix de la creació de la planta. Això cobra un relleu especial en les anomenades "plantes sagrades", utilitzades en els ritus d'iniciació als misteris, i la ingestió de les quals (beguda o menjada) posa l'ésser en comunicació amb els seus estats inferiors i superiors, realitzant el "viatge" pels diferents nivells de manifestació, descendint i ascendint per l'Eix del Món.\nAquestes plantes serien, doncs, un suport o vehicle de Coneixement, i en moltes ocasions la pròpia planta, o el seu fruit, es considera com l'objectiu a aconseguir per accedir a aquest Coneixement, d'aquí ve l'expressió "licor d'immortalitat" o "fruit d'immortalitat" que reben determinades substàncies vegetals, com per exemple el vi o ambrosia en les cultures greco-romana, hebrea, cristiana i islàmica, semblant al soma o amrita hindú, idèntic al seu torn al haoma dels antics iranis, del que es diu que només podia recollir-se en la "muntanya sagrada" Alborj, equivalent a l'Eix del Món. Igualment en l'Alquímia vegetal es parla de "l'elixir de llarga vida" que es correspon amb la "pedra filosofal" en l'Alquímia mineral; l'elixir es la mateixa essència de la planta, com el vi és l'essència de la vinya, una altra figura de l'Eix de Món. En aquest sentit, recordarem que el vi simbolitza precisament la doctrina esotèrica i metafísica, és a dir el Coneixement, i segurament al·ludeix a això l'expressió l' "esperit del vi", o aqua vitae (aigua de vida), o "begudes espirituoses", que encara es conserva en el llenguatge popular de diversos indrets, encara que el seu sentit profund ja passi totalment desapercebut en la majoria dels casos.\nTambé cal fer esment del blat (equivalent al blat de moro en les tradicions pre-colombines, o a l'arròs entre les extrem-orientals), i en conseqüència al pa, que juntament amb el vi constitueixen les dues espècies eucarístiques del Cristianisme, és a dir del cos i la sang, o la substància i l'essència reunides en el Verb o Home Universal, arquetip de l'iniciat, el que és comparat precisament a una planta, tal i com indica la paraula "neòfit", que tant significa "nou nat" com "nova planta". Aquest és, així mateix, comparat a una llavor o germen que ha de "morir" en l'interior de la terra per a renéixer al món de dalt i de la llum, que és el seu veritable origen, doncs al contrari que el vegetal l'home té les seves arrels en el Cel, tal i com ens relata Plató en el Timeu quan diu que "l'home és una planta celest, la qual cosa significa que és com un arbre invertit, les arrels del qual tendeixen cap al cel, i les branques cap a baix, cap a la terra".\nLa ciència alquímica s'expressa fonamentalment per imatges gràfiques i gravats. El símbol, a vegades parcialment ocult en la iconografia, es manifesta així de manera lliure i sense comentaris. El refrany castellà diu que "a buen entendedor pocas palabras bastan". Tot continuant amb el sistema didàctic d' Agartha, on s'està molt atent a l'ensenyament visual, la qual cosa coadjuva així mateix a aprendre a Veure, oferim aquí alguns gravats dels Adeptes a l'Art de la transmutació. Es tracta en aquest cas de signes dels quatre elements (veure Mòdul I, Nº 20), als que s'hi afegeixen altres detalls ornamentals directament referits a la Ciència dels Filòsofs, o Art Reial.\n13 SIMBOLISME ANIMAL I\nEls animals, a més d'expressar la part instintiva i irracional de l'ànima humana (els impulsos, desigs i emocions de l'ànima), sempre han ocupat un lloc molt destacat en la cosmogonia de tots els pobles i cultures tradicionals, que unànimement hi han vist manifestacions de les forces còsmiques i divines en la seva acció sobre el món, constituint-se en vehicles i oracles transmissors de la realitat dels númens, i per tant en missatgers o intermediaris entre l'Esperit i l'home. Ells conformen, doncs, un codi simbòlic de suma importància, un llenguatge a través del qual l'home ha pogut i pot llegir les claus que li permeten comprendre les lleis i misteris de l'univers, i per tant conèixer-se a si mateix, doncs en ser un microcosmos fet a imatge i semblança del macrocosmos, conté dins d'ell totes les formes, la qual cosa és possible per la posició central que ocupa en el seu món, i que li va ser designada pel Creador. En aquest sentit els textos tradicionals afirmen que els primers homes tenien la potestat de posar noms a tots els ésser i coses, la qual cosa no seria així si no formessin ja part de la seva naturalesa integral. Així mateix, la llengua adàmica i primordial s'ha anomenat la "llengua dels ocells", que efectivament són els missatgers de les realitats superiors, la qual cosa està en relació amb la "llengua d'oc" (d'oca), considerada en l'Edat Mitjana i en el sud de França com l'argot simbòlic utilitzat pels alquimistes, constructors, trobadors i joglars per a transmetre el Coneixement. La "llengua d'oc", o la "llengua dels ocells", és veritablement el llenguatge dels símbols.\nPodríem dir que els animals (sobre tot els salvatges), en certa manera conserven encara la puresa virginal dels orígens: són el que són, i en l'espontaneïtat dels seus gestos participen, juntament amb la natura sencera, de la harmonia i del ritus perenne de la creació. Recordem que en diverses cultures de les avui anomenades "primitives" o xamàniques és molt important la figura de "l'animal iniciador", vinculat amb la idea d'un "alter ego" animal en l'home; a més, en aquestes cultures generalment l'ancestre mític i civilitzador és un animal, i la seva dansa, o ritus, creacional és la que es reitera i imita en les cerimònies d'accés al que és sagrat. Coneguda és també l'existència de certs animals "psico-pompos" ( per exemple el gos i el cavall) que guien al difunt en el seu viatge post-mortem, considerat anàleg al que ha de realitzar durant les proves pel laberint iniciàtic: sense oblidar que els "guardians del llindar", la funció dels quals és impedir, o permetre als que n'estan qualificats, l'entrada al món invisible, apareixen revestits amb formes d'animals, a vegades amb aparença monstruosa i "terrible". Aquest és el cas, per exemple, del Mákara i del Kala-Mukha hindús, o del Tao-Tie xinès, que figura el Ser Suprem en el seu aspecte d'animal monstruós, la gola oberta del qual pot ser, en efecte, tant la "gola de la Mort" com la "porta de l'Alliberament". L'Esfinx, i concretament l'Esfinx egípcia amb cap d'home i cos de lleó, tindria també el mateix sentit de "guardià del llindar".\n14 SIMBOLISME ANIMAL II\nÉs important a més destacar que gairebé totes les divinitats zodiacals de qualsevol tradició estan representades amb formes d'animals, i recordarem novament que la paraula Zodíac no vol dir res més que "roda dels animals", o "roda de la vida", la qual cosa està òbviament lligada a la idea de moviment i de generació sorgida de l'Ésser universal, o més ben dit de la seva energia creadora, que permanentment es recrea a ella mateixa, en aquest cas a través de les indefinides formes animals. Això concorda perfectament amb la idea, molt difosa entre les civilitzacions pre-colombines de que el cosmos, és a dir la Vida universal, és un animal gegantí, del qual tots formem part integrant (aquest és també el cas de la serp alquímica Uroboros), i això explicaria el perquè entre aquestes cultures la Deïtat creadora està força sovint representada com un animal (com també passa en la tradició hindú amb el déu amb forma d'elefant Ganesha), o bé caracteritzada amb les parts més significatives d'un animal, generalment el cap, com és el cas, per exemple, dels déus asiri-babilònics i del antic Egipte. En les tradicions de Mesoamèrica el déu Quetzalcoátl vol dir "ocell-serp", o "serp amb plomes", que conjumina en la seva naturalesa les energies aèries que tendeixen cap al cel (el que és vertical), i aquelles que repten i es mouen per la terra (el que és horitzontal). L'àguila i la serp són, efectivament, els dos animals que millor representen aquest antagonisme i complementarietat entre allò celest urànic i allò terrestre ctònic i tel·lúric.\nPer altra banda, juntament amb l'anyell, el pelicà i el peix, l'àguila i la serp són els animals-símbols més representatius de Crist, si bé això s'hauria d'estendre a gairebé tots ells (inclosos els fabulosos), com ho demostra el riquíssim bestiari de Crist (dins del qual s'hi inclou el Tetramorfos), tan desenvolupat en l'art de l'Edat Mitjana. Aquest bestiari comprèn pràcticament totes les espècies repartides en quatre grans grups, en correspondència amb els quatre elements: els rèptils a la terra, els peixos i amfibis a l'aigua, les aus a l'aire, i els mamífers al foc, mentre que el mateix Crist (el Fill de l'Home) és l'element central, o "quinta essència", ja que d'ell emanen com expressions dels atributs del seu Verb o Logos creador.\nJa hem advertit que la cultura (que té una arrel i un origen sagrats), és una intermediària entre l'home i la deïtat. I és des d'aquest punt de vista i no des de la vanitat erudita, l'enciclopedisme encasellador, o la literalitat mnemotècnica, que ella és il·luminadora i un vehicle especialment apte per al Coneixement. Sense l'essència de la Cultura, que és l'autèntic saber, tota la resta del guarnit aparell cultural és només lletra morta. Igualment això és vàlid per als ritus, que a vegades es confonen amb determinades "cerimònies", totalment buides de contingut. Això és també així per als estudis i meditacions que aquest manual promou.\nEn una primera lectura, la corona simbolitza les virtuts més elevades que existeixen en l'home, d'aquí ve que se cenyeixi sobre el cap, el "cim" del microcosmos humà, és a dir, en aquella part d'ell que es correspon amb el Cel, la forma circular del qual la corona reprodueix. Però, precisament per això, la corona també expressa allò que està per "damunt" o "més enllà" del cosmos i de l'home: la realitat del que és diví i transcendent. Es podria dir que en el significat de la corona coincideixen, doncs, les qualitats més nobles i superiors de l'ésser humà y al mateix temps allò que les transcendeix per constituir-ne l'arquetip. En el camí del Coneixement, o via iniciàtica, aquestes qualitats es van desenvolupant després d'un llarg procés de transmutació alquímica, durant el qual l'aspirant va prenent gradualment consciència de la sacralitat de la seva existència, o de la seva realitat en l'universal, fins identificar-s'hi plenament.\nAquesta identificació es visualitza moltes vegades com la "conquesta" d'un estat espiritual (o supra-individual), que és el que, efectivament, "corona" la realització d'aquest procés, és a dir, el "legitima" (o el fa veritable i cert, que és el que aquesta paraula significa realment), tot investint a qui l'acompleix d'una autoritat que emana directament del poder mateix de Déu, el Rei Suprem, o Rei del Món. Aquest és el sentit que tenien a l'antiguitat els ritus de coronació dels reis, els caps d'un poble o d'una comunitat tradicional, que ho eren perquè abans havien arribat a ser els reis i caps d'ells mateixos, governant d'acord a la Voluntat del Cel, a la que representaven davant dels seus súbdits. La veritable coronació (que és una "consagració" o assumpció plena del que és sagrat) s'esdevé en allò més secret, en el cor, on s'estableix "l'aliança" que segella la unió amb la Deïtat, aleshores la corona és un signe extern i distintiu que confirma la possessió de l'autèntica reialesa interior.\nPer altra banda, no podem deixar d'esmentar les estretes vinculacions que hi han entre la corona i les banyes, les quals també se cenyien sobre el cap, i simbolitzen exactament el mateix que aquella. Les banyes són un atribut de la potència de l'Esperit que "descendeix" a la natura de l'home, al que fecunda i transfigura tot integrant-lo en l'entitat superior, que és el seu veritable Si Mateix. Igualment, és evident la relació que existeix entre les banyes i el llamp, i per descomptat amb el llampec, i recordarem, referent a això, que les corones més antigues estaven guarnides amb puntes que semblaven els raigs lluminosos. El mateix podria dir-se de la corona d'espines que portava el Crist Rei durant la seva Passió. Amb tot això es tracta de destacar l'aspecte solar d'aquests símbols, el que també apareix en la corona de llorer (símbol eminentment solar) que portaven els emperadors romans i amb la que eren coronats els herois, però sense oblidar que aquest aspecte es complementa amb el simbolisme polar, que és el més primordial.\nEn efecte, ambdues paraules en castellà, corona i "cuernos", procedeixen d'idèntica arrel lingüística, KRN, la mateixa de Krónos, o Cronos, que és el nom grec de Saturn, la més alta i elevada de les esferes planetàries i considerat com el rei de l'Edat d'Or. També la trobem a Karneíos, que era un dels noms que rebia entre els grecs l'Apol·lo hiperbori (Apollón Karneíos), el déu de "l'alt indret" (Karn), que és el cim mateix de la Muntanya sagrada del Polo (l'Eix del Món), seu de la Tradició i la humanitat primigènia. Apareix també en la paraula crani, el qual és, efectivament, la part més elevada de la columna –o eix– vertebral, l'extrem superior del qual es denomina precisament la "coroneta". Ja que el crani és un símbol de la volta celest, la coroneta equivaldria llavors a la Estrella polar, anomenada "l'àpex" del Cel perquè ella "corona" tot el nostre univers visible, i a més és considerada en totes les tradicions com l'indret per on simbòlicament s'accedeix als estats superiors de l'ésser, essencialment supra-còsmics i metafísics. Recordem, en aquest sentit, que Kether, la Unitat, significa precisament la "Corona", cenyida per l'Adam Kadmon o "Home Universal".\nAquesta idea del supracòsmic és la que representa també el Sahasrâra chakra en la tradició hindú i budista. Tot aquest simbolisme polar i axial convé perfectament al de la tiara papal (d'origen molt remot), que és una corona de tres pisos superposats, i la part superior dels quals apareix rematada per una creu, una altra figura de l'Eix del Món (veieu per exemple l'arcà V del Tarot). Si la corona pròpiament dita és el símbol de l'autoritat temporal exercida pel rei (el guerrer), la tiara simbolitza a l'autoritat espiritual assumida pel summe pontífex o sacerdot, que en l'antiguitat tradicional ocupava la cúspide de la jerarquia iniciàtica, tot exercint la seva funció sobre els tres móns, és a dir sobre el conjunt de l'Existència manifestada, tal com el Déu Hermes Trismegist. Ell era, és, el pont o eix que comunica la Terra amb el Cel, i el Cel amb la Terra, el que transmet les benediccions o les influències espirituals i el que posseeix íntegra la Doctrina i l'Ensenyament tradicional. Això explicaria el perquè durant l'Edat Mitjana occidental els reis eren coronats per l'autoritat espiritual, i així es reconeixia la superioritat del que és metafísic sobre el que és temporal, d'allò diví sobre allò humà.\n17 ALLÒ QUE ÉS MÉS PETIT ÉS EL MÉS PODERÓS\nEn la via de realització personal que aquest manual proposa, l'afirmació de l'encapçalament ens indica que cal posar especial atenció en tot allò que passa desapercebut, però que no obstant té una enorme importància quan es tracta de conèixer la causa i l'origen de les coses. Nombroses expressions tradicionals fan èmfasi en la superioritat del poder d'allò petit, subtil i invisible, sobre el que és visible, groller i gran. "Semblant és el regne dels Cels a un gra de mostassa, que un home va sembrar al seu camp (en si mateix); és la més petita de totes les llavors, però quan s'ha desenvolupat és més gran que les hortalisses i es fa un arbre, talment que hi venen les aus del cel (símbol dels estats superiors) i s'ajoquen a les seves branques" (Sant Mateu, XIII, 31-32).\nIgualment tots els nostres gests, allò que som i serem, estaven ja continguts, en potència, en la cèl·lula seminal que ens va engendrar i ens va donar la vida. Aquestes proporcions entre el que és petit i el que és gran no són només quantitatives, sinó qualitatives, i obeeixen a les lleis de l'analogia, que ens fa conèixer la idea del tot per una de les seves parts. Però aquí parlem més aviat de les relacions jeràrquiques entre el Principi i la seva manifestació, que apareixen invertides quan passem de l'ordre celest o espiritual al terrestre o corporal, tenint sempre present que el primer és causa del segon. Allò més gran al Cel és allò més petit a la Terra, i allò més gran a la Terra és allò més gran al Cel.\nEl cosmos és el desplegament de "l'Ou de Món", que conté els gèrmens de tot el que existeix i es manifesta cíclicament. Així mateix, l'Esperit, quan es vol donar a conèixer, no ho fa a través de allò que és pompós i cerimonial, ni de res que vingui de l'exterior sinó que ho realitza mitjançant el silenci intern i del que no es pot nomenar, com una força que brolla d'allò més profund i s'expandeix per tot el nostre ésser, l'il·lumina interiorment i l'ordena conforme el seu arquetip etern. El veritablement universal, allò suprem, no té dimensions, ni està subjecte a cap tipus de llei terrestre i humana. Viu ocult i secret en el cor dels éssers, que sense ell mancarien de tota realitat, com la circumferència que no existiria sense el punt, ni la sèrie numèrica sense la Unitat aritmètica. Així, com més identificats estem amb les coses "d'aquest món" menys participarem de la comunió salvífica en l'Ésser. "Fes que el teu 'jo' sigui més petit i limita els teus desigs". "Renuncia al coneixement (quantitatiu i profà) i no patiràs" (Tao te King, XIX). "Els últims seran els primers i els primers els últims" (Mateu XX, 16). "El més petit d'entre vosaltres, aquest serà el més gran" (Lucas, IX, 48). "Si algú vol ser el primer, que sigui l'últim de tots i el servidor de tots" (Marc, IX, 35).\nÉs important no oblidar, quan s'estudien les cartes i es treballa amb elles, el que hem dit sobre les disciplines relacionades amb el Tarot. Aquestes làmines tenen relació amb les sefiroth de l’Arbre de la Vida i les lletres de l’alfabet hebreu, així com amb els planetes, metalls i signes zodiacals, etc. Recordem també constantment els seus vincles amb el simbolisme dels colors i especialment amb el significat dels números. Si aconseguim establir aquestes relacions de manera adequada, veurem que cada Arcà és un món, i observarem que la nostra intel·ligència es desperta i l’angle de la seva visió s'obre.\nToca a l'interessat ampliar, amb la informació que tingui al seu abast, els significats de les cartes. El coneixement de cadascuna d'elles es por profunditzar a nivells insospitats.\nPermeti que aquestes li parlin de manera màgica i les veurà actuar en el seu interior com a vehicles iniciàtics i adequats transmissors d'un Coneixement Viu i una Tradició Primordial, amb els quals vostè podrà connectar d'aquesta manera.


S'acaba el confinament nocturn i l'obligació de portar màscara a l'exterior a Catalunya Nord\tS'acaba el confinament nocturn i l'obligació de portar màscara a l'exterior a Catalunya Nord\nLa cimera entre els governs valencià i de les Illes serà a Palma els dies 5 i 6 de juliol\tLa cimera entre els governs valencià i de les Illes serà a Palma els dies 5 i 6 de juliol\n[EN DIRECTE] Catalunya elimina la limitació d'assistents a les reunions socials\t[EN DIRECTE] Catalunya elimina la limitació d'assistents a les reunions socials\nXimo Puig confia encara que el govern espanyol resoldrà l’infrafinançament\tXimo Puig confia encara que el govern espanyol resoldrà l’infrafinançament\nAragonès, sobre el sopar amb Felipe VI: "Defensarem la nostra posició sempre i arreu"\tAragonès, sobre el sopar amb Felipe VI: "Defensarem la nostra posició sempre i arreu"\n[VÍDEO] Carrizosa perd els estreps amb Laura Borràs i es queda sense la paraula al parlament\t[VÍDEO] Carrizosa perd els estreps amb Laura Borràs i es queda sense la paraula al parlament\nDemòcrates demana una cimera per a ratificar l'acord amb JxCat després de la polèmica de Jordi Sànchez\tDemòcrates demana una cimera per a ratificar l'acord amb JxCat després de la polèmica de Jordi Sànchez\nAlba Vergés, elegida vice-presidenta del parlament amb els vots d’ERC, JxCat i la CUP\nL'ex-consellera de Salut i diputada d'ERC agafa el relleu d'Anna Caula, que ara és secretària general de l'Esport · També ha entrat a l'executiva nacional dels republicans\nEl ple del Parlament de Catalunya ha escollit l’ex-consellera de Salut i actual diputada d’ERC, Alba Vergés, com a vice-presidenta primera de la mesa de la cambra. Vergés arriba al càrrec després de la renúncia de la també republicana Anna Caula, que poc després de ser elegida va presentar la dimissió per a incorporar-se al govern com a secretària general de l’Esport. La nova vice-presidenta ha rebut seixanta-nou vots, corresponents als diputats de les tres formacions independentistes, ERC, JxCat i CUP. La resta de formacions, han votat en blanc, a excepció de Vox, que ha votat la seva diputada Maria García Fuster.\nEs dóna la circumstància que Vergés no és nova a la mesa. De fet, després que el parlament es constituís arran de les eleccions del 21 de desembre de 2017, va ser elegida secretària tercera de la mesa. Poc després, però, i tal com ha fet ara Caula també, la constitució del govern va fer que deixés el seu càrrec a l’òrgan de govern del parlament per a assumir un lloc a l’executiu, en aquest cas el de consellera de Salut.\nVergés va formar part del govern fins que Pere Aragonès va ser investit president i va quedar de la nova distribució de les conselleries. Ara, torna a la mesa, però com a segona figura de la cambra, per darrere de la presidenta, Laura Borràs. Ahir mateix també es va saber que Vergés també entrarà a la nova executiva nacional d’Esquerra Republicana de Catalunya. Ho farà com a nova sotssecretària general de Partit Obert, un càrrec que fins ara ocupava Isaac Peraire, nou director de l’Agència Catalana de Residus


Arquitectura Passivhaus - pensem, creem i construïm - MO Arquitectura - Arquitectura passiva i sostenible\npensem, creem i construïm\nque l'arquitectura és una expressió artística i creativa de gran responsabilitat.\nen el disseny d'edificis tenint en compte les condicions climàtiques, aprofitant els recursos naturals per disminuir el seu impacte ambiental.\nen els processos de construcció que siguin responsables amb el medi ambient.\nen el millor de l'arquitectura tradicional i la seva integració en la natura.\nque tots els edificis han de ser passius.\nen l'impacte positiu en la salut dels edificis amb un alt control tèrmic, de la humitat i la utilització de materials sense tòxics.\nen la importància de reduir les emissions de CO2.\nDe la mà dels nostres clients, avaluem totes les alternatives, informem i decidim conjuntament quina és la millor solució per a construir cada edifici. I tot això ho fem realitat a un preu just, ja que creiem fermament que un bon disseny pot estalviar molts costos directes d'execució, un gran estalvi energètic i edificis o espais sostenibles i més saludables.\nLa Directiva Europea 2018/844 DEL PARLAMENT EUROPEU I DEL CONSELL de 30 de maig de 2018, així com la nova revisió del Codi Tècnic de l'Edificació (CTE) exigirà que més enllà de desembre de 2020 tots els edificis nous tinguin un consum d'energia gairebé nul (Edificis NZEB - nearly zero energy building)\nActualment i des de fa temps, treballem en edificis que compleixen sobradament aquest estàndard de qualitat. Per això ara com ara construïm de manera eficient edificis amb els sistemes tradicionals o per contra amb arquitectura prefabricada (panells CLT, estructures d'entramat de fusta, cobertes lleugeres, steelframe, etc.).\nEl concepte d'edifici passiu (passivhaus o també coneguts com a Passive House en els països anglosaxons) es va desenvolupar a Alemanya a la dècada dels 80 i constitueix una evolució de les cases de baix consum energètic. A causa de l'excel·lent qualitat tèrmica dels materials de tancament de l'edifici (parets, finestres i portes), a l'ús de les fonts de calor internes (de la insolació natural i de fons procedents dels dispositius elèctrics que normalment es fan servir a les llars) i a la minimització de les pèrdues de ventilació amb un sistema controlat amb recuperació de calor, l'habitatge passiu no necessita els mecanismes de refrigeració ni calefacció convencionals. De fet, en alguns casos en climes més benignes, no necessita cap mena de sistema de calefacció o refrigeració. En aquest cas, podem parlar d’una casa passiva, que no té cap sistema de generació de climatització.\nPer reduir l'excés de calor propi de l'estiu, s'ha de planejar l'ús de la ventilació natural a la nit i la creació de zones d'ombra que protegeixin del sobreescalfament que pot produir la radiació solar.\nLa demanda de calefacció és inferior a 15 kWh / m² a l'any, el que es tradueix en una reducció de més del 90% de la demanda mitjana d'energia; amb l'estalvi econòmic que suposa i el benefici ambiental que representa.\nA cada projecte s'avalua la solució concreta més apropiada, ja que no és el mateix construir una casa prop de la platja, que fer-ho en un poble de muntanya. Les circumstàncies climatològiques de cada emplaçament determinaran moltes de les característiques constructives i de les instal·lacions, sobretot de climatització. A prop de la platja o en zones temperades, farem servir l'estàndard passivhaus per al clima mediterrani. En circumstàncies climatològiques més severes com es dóna en l'alta muntanya de Pirineus, emprarem un reforç per a la climatització com pot ser l’aerotermia o la biomassa (en forma de llar de foc certificada per a casa passiva). També es controla el grau d’humitat interior, per tal d’evitar completament qualsevol fong i floridures, amb la millora per la salut que representa un espai filtrat i lliure de qualsevol agent nociu en suspensió a l’interior de l’habitatge. A la fi, el desenvolupament de cada projecte ens porta a la millor de les solucions que es trasllada als clients, que són els que finalment decideixen.\nLes principals característiques dels edificis passius que projectem són les següents:\nÉs fonamental un bon disseny bioclimàtic de l'edifici. Una casa passiva ben dissenyada tindrà temperatures agradables constants a l'interior durant tot l'any i farà un bon ús de la llum natural, requerirà menys energia per escalfar, refredar i il·luminar que una casa convencional.\nIgualment, farem servir totes les eines de què disposem per anar un pas més enllà: la plantació d'arbres de fulla caduca, la utilització de plantes enfiladisses, pèrgoles, proteccions solars, etc. Utilitzarem tots els recursos actuals i apresos de l'arquitectura tradicional (sobretot de la dilatada experiència en la rehabilitació de Masies que ja de per si són edificis autosuficients i bioclimàtics), per aplicar-los a l'arquitectura que proposem: bioclimàtica, sostenible i social en procurà equiparar els costos a la construcció d'obra més estesa o “tradicional”.\nAïllament tèrmic de l'envoltant\nAmb un gruix d'aïllament tèrmic molt superior a l'utilitzat normalment, les passivhaus pateixen una pèrdua tèrmica molt limitada. Les necessitats de calefacció i refrigeració es redueixen molt o són gairebé nul·les.\nMolt important per a nosaltres el tema d'utilitzar aïllaments ecològics estudiats per a cada solució constructiva en concret. Així, minimitzarem els costos de construcció obtenint el màxim rendiment. Per això, comptem amb col·laboradors especialitzats que ens assessoren en cada projecte.\nCal estudiar la situació de les portes i finestres, ja que no han de ser un punt feble de pèrdues de calor o fred. Instal·lant una fusteria de gran qualitat, estudiant els elements fixos i practicables i la seva disposició en cada façana, resolem aquest problema. Com a punt positiu, un bon disseny d'aquests elements ens permetran disposar d'una bona ventilació creuada i un refrescament de la casa a les nits d'estiu.\nS'ha de tenir especial cura amb els ponts tèrmics, que són una entrada de fred o calor no controlada. Un acurat estudi i la posterior posada en obra ens permetrà eliminar-los. En suprimir els ponts tèrmics i amb l'ajuda de la ventilació desapareixen les patologies habituals dels edificis de construcció tradicional com les humitats, condensacions i fongs (especialment crítics en les persones al·lèrgiques i amb major sensibilitat).\nHabitualment en els habitatges es produeixen corrents d'aire a través de fusteries, ocasionades generalment per una mala resolució de ponts tèrmics que provoca condensacions a l'interior amb el consegüent perjudici als residents.\nUn habitatge Passivhaus ha de ser hermètic al pas de l’aire. Aquesta hermeticitat es mesura amb un assaig denominat Blower Door que consisteix a crear un diferencial de pressió entre l'interior i l'exterior de l'habitatge col·locant un ventilador en una de les obertures a l’exterior.\nAquest assaig és un dels requisits per aconseguir el certificat d’edifici passiu i el seu resultat ha de ser inferior a 0,6 renovacions d'aire a l'hora per edificis de nova planta.\nPotser, aquest sigui l'element més diferenciador de la resta d’edificacions. Totes les característiques anteriors són merament passives. Les instal·lacions són l'element actiu de la casa que amb el seu treball ens proporciona el benestar final.\nLes cases passives o passivhaus disposen d'un sistema de ventilació mecànica amb recuperador de calor (VMC) que, en primer lloc filtra l'aire de l'interior de la casa mitjançant l'intercanviador de calor ens proporciona una renovació constant de l’aire interior mantenint una temperatura constant i adequada a l'interior de la casa. Aquest sistema a més filtra l'aire perquè sigui adequat, eliminant la pol·lució i altres agents atmosfèrics negatius.\nDe vegades, es requereix sistemes de reforç. Aquests solen procedir de la biomassa mitjançant estufes o termoestufas de llenya o pellets o, de l'aerotèrmia. Ocasionalment es connecten a terra radiant que treballa a baixa temperatura i, per tant, ens proporciona un major rendiment.\nEl tema de les plaques fotovoltaiques també és molt interessant, ja que ens ofereixen la possibilitat de no requerir connexió a la font elèctrica tradicional procedent de les companyies. Per tant, no seria indispensable estar connectat a la xarxa sinó que podríem funcionar de manera autosuficient.\nTambé hi ha altres elements a tenir en compte en grans instal·lacions, com podrien ser la geotèrmia, l'abastament d'aigua mitjançant pou de prospecció, la resolució del sanejament amb una depuradora ecològica, entre molts altres.\nEls edificis passius disposen d'un sistema de ventilació mecànica controlada (VMC) d'alta eficiència (amb certificació Passivhaus Institut) que assegura la qualitat de l'aire i aporta un gran confort tèrmic i estalvi d'energia. Amb aquest sistema aconseguim que es puguin eliminar els sistemes de calefacció tradicionals.\nDissenyem edificis energèticament eficients, ecològics i sans, en els que utilitzem els recursos de l'arquitectura bioclimàtica combinada amb una eficiència energètica molt superior a la construcció convencional.\nAvaluem cada projecte individualment, d'acord amb les millors alternatives per a la construcció d'edificis passius, un òptim disseny bioclimàtic, estudiant el seu impacte ambiental i integració paisatgística.\nAmb 15 anys d'experiència en rehabilitació de Masies a la província de Girona, projectem reformes i rehabilitacions molt respectuoses amb les edificacions originals, alhora que incorporem millores en instal·lacions, aïllaments, ponts tèrmics i tots aquells elements que influeixen en l'eficiència energètica i el benestar dels seus habitants.\nProjectem interiors únics adaptats a cada projecte, amb una especial cura pels materials utilitzats. Millorem l'eficiència dels espais creant ambients més agradables i saludables.\ndisseny arquitectònic i mobiliari\nCreem elements arquitectònics singulars. Escales, pèrgoles, mobiliari; que proporcionen caràcter i milloren el funcionament dels edificis.\nAcompanyem els nostres projectes per obtenir la millor integració amb l'entorn, fusionant arquitectura i paisatge. Dissenyem exteriors sostenibles amb vegetació autòctona d'acord amb el que l'entorn de l'emplaçament requereix.\nOferim el servei d'autopromoció, també conegut com a "claus en mà", per construir o reformar habitatges, locals comercials o qualsevol servei arquitectònic en tots els seus àmbits.\nAmb aquest model de gestió de l'obra es pot estalviar el benefici del constructor, que oscil·la entre un 20% i un 40% del pressupost total.\nL'autopromoció es planteja cada vegada més com una alternativa molt atractiva per a aquelles persones que tenen la possibilitat i volen participar de manera més activa en el desenvolupament del seu propi habitatge o projecte. Aquesta solució, que consisteix en la gestió i control econòmic del propietari juntament amb el nostre assessorament, permet un control total sobre el disseny i un estalvi econòmic molt important.\nAquesta manera alternativa de construir comporta més dedicació de temps, però ofereix un control i transparència de la gestió econòmica de l'obra i una major implicació del propietari en la presa de decisions i en la participació del disseny resultant de casa.\nAcompanyant als nostres clients des del moment de la compra de la parcel·la i la seva gestió, finançament i definició de la proposta fins a l'últim detall. Si el projecte ho requereix, realitzem el disseny d'interiors i fins i tot el disseny de l'entorn o el paisatgisme, amb l'avantatge de centralitzar en una única persona (director de projecte o project manager) tota aquesta informació. Així, s'obté un disseny harmònic i coherent a partir de les directrius inicials del projecte.


Haiku Brossa - Fundació Joan Brossa - Centre de les Arts Lliures\n15.12.2014 Cocreació poètica\nD’ençà que va acabar la iniciativa #Brossa95 sou molts els qui ens heu manifestat que trobeu a faltar els acròstics brossians que durant pràcticament tres setmanes varen revolucionar Twitter. És per això que estem preparant una iniciativa similar que tindrà lloc entre els dies 30 de desembre de 2014 (dia en què es compliran setze anys de la mort del poeta) i 19 de gener de 2015 (dia en què se celebraria el seu noranta-sisè aniversari).\nCadascun d’aquests dies, a les 9h. del matí, la Fundació publicarà un poema visual de Brossa a Twitter. A partir de llavors, tots aquells usuaris que vulgueu participar, haureu de piular un haiku que s’inspiri en el poema escollit. En aquest cas l’etiqueta que farem servir serà #HaikuBrossa.\nUs donem les instruccions que haureu de seguir a l’hora de crear els vostres haikus:\nEls haikus són poemes molt breus d’origen japonès. En general tenen disset síl·labes distribuïdes en tres versos de cinc, set i cinc síl·labes cadascun.\nEls haikus han de ser senzills, clars, com si fossin la fotografia d’un instant.\nEls haikus conviden a imaginar allò que s’explica, ens encurioseixen, ens fan veure el món d’una altra manera.\nUs proporcionem un exemple a partir del poema visual de Joan Brossa “O amb gruta” de 1970-1975:\nconcentrat en un punt viu.\nSilenci en blau.\nMatsuo Basho fou un dels impulsors d’aquesta fórmula poètica. De fet, Joan Brossa coneixia i admirava l’obra d’aquest poeta i fins i tot creà formes molt semblants a la del haiku caracteritzades per la simplicitat i la condensació d’elements:\nPapers per terra\nPassa un home amb un barret negre.\n<<Vint-i-set poemes>> (1956), dins Cappare, 1973\nEn paraules de Pere Gimferrer:\nCom en la poesia xinesa de l’època Tang o en el Hai-ku japonès […], Brossa actua per condensació i eliminació d’elements: per concentració d’intensitat, en darrer terme. Cap transcendentalització i, alhora, la transcendentalització màxima: l’instant fugitiu es fa immòbil, el fet quotidià esdevé misteriós o màgic en isolar-lo i unes simples paraules de joia substitueixen odes i invocacions. El do metafòric de Brossa obre el ventall de les lletanies amatòries; satíric, el veiem confrontar la trivialitat amb el sublim, i semblant més que mai a Basho o Buson, els vells mestres nipons, coneix el valor taumatúrgic dels mots més senzills i la faç enigmàtica d’allò que, al profà, no li sembla que demani pas cap exegesi .\nAmb aquesta iniciativa volem treballar el llenguatge, la imaginació, la concreció i la puresa creativa. Esperem que, com l’experiència passada, el #HaikuBrossa sigui tot un èxit!\n Pere Guiferrer explica la connexió existent entre la poesia escrita de Joan Brossa i els haikus al pròleg del llibre Cappare de Joan Brossa.


Pisos en venda a L' Escala, Girona | Hola Pisos\nPisos en Girona >\n2 Pisos a L' Escala\nPis a Carrer Lleida, L'escala\nPis a Carrer Perxel, L'escala\nComprar pisos en venda a L' Escala, Girona\nTroba pisos a L' Escala, Girona gràcies a la nostra gran selecció d'habitatges: cases, pisos, apartaments, dúplex, xalets; i immobles: locals, oficines, pàrquings i trasters, i fins i tot naus, edificis i parcel·les. Fes servir els filtres per filtrar segons allò que busquis: preu, superfície, nombre d'habitacions, quantitat de banys, així com amb visita o visita virtual.\nComprar pisos en venda a L' Escala\nSi no trobes el teu pis, o simplement no estàs convençut de voler un pis en L' Escala i vols valorar altres poblacions de Girona, disposem de pisos a: Girona, Blanes, Lloret De Mar, Roses i Figueres.\nA HolaPisos no només disposem de pisos a L' Escala, també disposem de: .