Unió de Pagesos - JOAN PONS: "D’un producte, valoro que sigui autèntic. I amb això, la mongeta del ganxet i El petit de cal Eril som idèntics”\nEstàs aquí:Inici / LA TERRA / La Terra on-line / JOAN PONS: "D’un producte, valoro que sigui autèntic. I amb això, la mongeta del ganxet i El petit de cal Eril som idèntics”\nJoan Pons, El Peitt de cal Eril, a Guissona, el 16 de març/LA TERRA\nMARIA CARRERAS - Guissona (la Segarra)/ El petit de cal Eril és en Joan Pons (Guissona, 1981) i el nom del grup de música que va crear el juliol del 2007, al menjador de casa, quan va decidir que volia fer ca nçons i gravar-les. Ara, poc més d’un any després del treball La Força, acaba de treure el sisè disc Triangle. Em rep a ca l’Eril, la casa familiar; hi ha un teatre on mensualment ell mateix hi programa espectacles. Duu uns mitjons en els quals, amb lletres grosses, posa ‘John Deere’. Està preparat per a l’entrevista.\nQuin contacte tens amb el sector agrari?\nQuan era petit, moltíssim. El meu pare tenia una granja de vedells, i hi vaig treballar molt de temps per guanyar-me les primeres garrofes... diria que la meva primera guitarra elèctrica la vaig comprar a costa de treballar-hi els caps de setmana.\nQuè ha suposat per al poble, la Corporació Agrària de Guissona?\nGuissona ha crescut molt, abans érem 2.500 i ara som 7.000; ha vingut molta gent de fora i això ha fet que el xoc cultural i pràctic del que és el poble sigui totalment diferent. No sé fins a quin punt, però, això n’ha desdibuixat la meva visió bucòlica; crec que la meva imatge del poble d’abans i d’ara seria bastant la mateixa.\nHi ha un deix comú en els músics que heu crescut en el món rural?\nSí. Al principi potser en defugia més, però parlant en concret d’El Petit de cal Eril penso que no seria el que és si no hagués nascut a Guissona i no tant per influències directes com per la manera de fer i de ser del mateix projecte; no tant perquè parli d’ocells o de camps, que també, com perquè és un sistema que jo li veig alguna particularitat... si mires l’escena tampoc hi ha tants grups que siguin d’un poble de Lleida de menys de 3.000 habitants.\nEL PETIT DE CAL ERIL • Com defineixes la teva música?\nAra ho tinc perfecte, perquè amb en Ferran Palau ens hem inventat un estil: el pop metafísic; ni pop rock, ni rock català, ni pop de nova fornada, ni folc.... només som dos grups, de moment (riu). Durant una època em deien molt que feia folc rural (riu); era una etiqueta més estètica que artística.\nD’acord. Però explica, per exemple, a un pagès d’Ivars de Noguera, dubtós de si comprar-te el disc, quin tipus de música fas.\nSi té aquesta pregunta, s’ha de comprar el disc. La nostra música és com si un pagès s’aixeca un dia a les 5 del matí perquè no pot dormir i en comptes de quedar-se a casa, agafa el tractor o el cotxe i se’n va als camps a veure’ls i, encara no ha sortit el sol i veu una gota en una fulla d’ordi que està inflant-se... doncs això és la nostra música. Vol dir que ja ens ha entès. Si és algú que obre la tele, no cal que el compri. Ha de ser algú una mica místic, i n’hi ha molts, de pagesos místics, perquè la pagesia és un ofici d’autor, i els pagesos són com bruixots.\nPer quin moment passa el grup?\nEl disc s és el sisè. Crec que ara és un moment de reafirmació. Trobo que el projecte ha fet com una línia: primer ha anat pujant lentament (no dic de públic sinó del projecte en si), ha anat fent, després va fer una estirada, i ara està planejant... estem en un moment molt fàcil i elegant, però alhora molt creatiu.\nCom sorgeix el plantejament d’aquest últim disc?\nEl que és més diferent d’aquest disc és que el vam gravar en paral·lel a la gira de l’anterior disc La força; abans de començar-lo ja havia pensat que havia de sortir com en una mena de fascicles, que seria com un trilogia i com que estàvem en concerts, vam planificar tres trobades per gravar. I quan vaig fer el mapa d’organització vam veure que podíem agafar tres dies en tres llocs diferents i aprofitar i fer tres cançons a cada lloc i que cada una de les tres seria una part. I aquesta manera de fer ha acabat sent part del concepte del disc. El disc és un triangle per això: perquè són tres punts, tres parts unides i tot ha girat, una mica, entorn de com ho hem fet.\nEL MÚSIC I EL PAGÈS • Amb la música, com al sector agrari, també creus que cal reivindicar productes de qualitat i de proximitat?\nEl tema és que això va per modes. Ara, per exemple, està de moda el producte de proximitat, i benvinguda moda, trobo. Que hi hagi una botiga on puguis comprar els ous que es fan a 20 km és molt més sensat. I això aplicat en tot. I, amb la música, aquesta moda diria que no hi és... però és que crec que la música no està de moda (somriu)... crec que està pitjor que la pagesia, que ja és dir! (riu) Però, per exemple, està molt bé que jo vagi a una botiga on hi hagi pomes de Lleida però no he vist mai cap disc meu en cap botiga de proximitat! (riu) Hi ha cerveses, vins, fruita i verdura... però discos meus, no hi són... En tot cas, el paral·lelisme veig que seria interessant però no veig que estigui en ús ara mateix.\nNo deixem els paral·lelismes: com afecta la globalització en el sector musical?\nHi ha un paral·lelisme clar, però també són maneres de fer les coses. Jo penso que s’ha de fer una cosa superautèntica, reivindicar que ets únic fent això, i això és el que ho internacionalitza. Per exemple, com a consumidor d’art, jo em fixo en el fet que m’agradi, que m’aporti alguna cosa. Llavors, m’és igual d’on és. Ara bé, sí que valoro que sigui autèntic, que no sigui una rèplica... i amb això, la mongeta del ganxet i El petit de cal Eril poden ser idèntics. Pot ser que hi hagi una persona que faci un tipus de cigró únic, amb les llavors del seu besavi, i pot ser que aquest cigró arribi a estar a un restaurant de luxe de Nova York perquè algú amb ull ha sabut veure que aquell producte és increïble. Això és el que trobo interessant de la globalització. La resta és negoci i capitalisme, i no interessa.\nI un altre: quin paper tenen els intermediaris en el sector musical?\nUna mica com al sector agrari: si fas producte comercial caus en aquests paranys i has d’entrar al seu joc; si fas un producte més concret i “delicatessen” pots defugir-ho bastant o pots trobar intermediaris que pensin com tu; és a dir, hi ha sistemes de distribució —en el nostre cas, una discogràfica petita— que, evidentment els interessa que hi hagi negoci però el que més els interessa és el producte. Ara bé, quan parles d’internacionalització o de fer concerts fora notes que no hi pots accedir. És una mica el que dèiem abans: el pas difícil és quan vols vendre la mongeta del ganxet a un restaurant de Finlàndia; i a nosaltres ens passa això: toquem poc fora de Catalunya... molts cops és perquè no hi ha un intermediari útil en aquest sentit.\nI l’últim paral·lelisme: com expliques que la dona músic, avui en dia, estigui tan invisibilitzada?\nTinc la sensació que això és un mal endèmic i que és difícil però no impossible. Jo, en el món de la música, no faig cap diferència, ho tinc clar: ni com a espectador ni com a intèrpret. Jo escolto molt la Núria Graham, o la Joana Serrat, i no les escolto perquè siguin dones, sinó perquè m’agrada el que fan! Sí que hi ha menys intèrprets però no sé per què; en tot cas, no és per la música que fan, sinó per altres raons, fins i tot crec és que és un mal que ve de lluny...\nVols afegir alguna altra semblança entre músics i pagesos?\nSí, hi ha una cosa que no hem dit i és que els pagesos, com la majoria de músics, som autònoms... el que significa a escala conceptual ser autònom, que vol dir que tu t’has d’espavilar. Tu ets el teu cap, el teu agent, el teu treballador, ho ets tot... i, al final, ens hem de buscar la vida. La sensació que tinc jo és que com més hores hi dedico, més funciona. I el que veig és que no sempre és fàcil trobar el punt perquè no et perdis en el camí —perquè també s’ha de viure—, ningú ens ha ensenyat quina energia hi hem de destinar i ens hem d’anar espavilant. I els pagesos tinc la sensació que si tiren del que s’ha anat fent des de fa molts anys cauen en uns circuits de recórrer a la PAC per guanyar quatre duros; i els que són creatius o que comencen a buscar-se la vida poden fer coses increïbles, però esclar, allà hi ha una dedicació i una energia que al·lucines! I ens uneix també el punt passional: qui pot ser pagès durant 40 anys si no li agrada el que fa?


Kurz guanya clarament les eleccions d'Àustria i la ultradreta s'enfonsa\nPublicat 29/9/2019 21:19:56CET\nVIENA, 29 set. (EUROPA PRESS) -\nEl Partit Popular d'Àustria (OVP) del primer ministre, Sebastian Kurz, s'ha imposat amb claredat en les eleccions legislatives anticipades celebrades aquest diumenge, amb un 37 per cent de vots, segons projeccions sobre vot real recollides per l'agència de notícies austríaca APA. L'estudi de SORA per a la televisió pública ORF dona dades molt similars.\n"Avui és el dia de Sebastian Kurz i del Partit Popular", ha destacat el secretari general de l'OVP, Karl Nehammer, que ha celebrat el "històric" triomf de la seva formació.\nKurz aprofitaria així l'enfonsament del Partit de la Llibertat d'Àustria (FPO), que cau 10 punts vers els últims comicis i se situa en el 16,1 per cent de suport, afectat per l'escàndol conegut com 'Ibizagate'. El secretari general del FPO, Harald Vilimsky, ha subratllat, en saber-se els resultats, que "no hi ha un mandat clar per seguir amb la coalició" i ha apuntat a "noves cares en els llocs de responsabilitat".\n"D'una banda em decep, però és una prova que el castell del bipartidisme no és inexpugnable", ha afegit. El líder del FPO, Norbert Hofer, també ha apuntat a que s'estan "preparant per a l'oposició" i ha apostat per "aprendre dels errors".\nEn segona posició se situaria el Partit Socialdemòcrata d'Àustria (SPO), que obté el seu pitjor resultat històric de la Segona República austríaca amb un 22 per cent de suport, 4 punts menys que en 2017. Dirigents del SPO com el seu líder, Pamela Rendi-Wagner, i el seu director federal, Thomas Drozda, han manifestat la seva disposició a negociar una coalició, encara que altres veus s'han mostrat crítiques amb aquesta possibilitat.\nPer darrere dels socialdemòcrates queden Els Verds (13,8 per cent, el seu màxim històric) i el liberal NEOS, que passa del 5,3 al 7,8 per cent. El líder ecologista, Werner Kogler, ha celebrat exultant els resultats i ja ha advertit que, si no hi ha un canvi radical de polítiques, serà difícil arribar a acords amb l'OVP de Kurz.\nAquestes dades suposen el major avantatge mai aconseguit per un partit guanyador en unes eleccions austríaques des de la Segona Guerra Mundial, ja que l'OVP tindria 14,6 punts d'avantatge sobre els socialdemòcrates, que tenien l'anterior rècord en aconseguir 10,7 punts d'avantatge en els comicis de 1990.\nQuant a l'aritmètica electoral, seria viable tant una coalició OVP-FPO com una OVP-SPO, encara que igualment podria ser possible una col·laboració dels conservadors amb Els Verds i NEOS.\nEl procés en qualsevol cas passa pel president federal austríac, Alexander Van der Bellen, que ha destacat aquest mateix diumenge que no té cap pressa per a la formació del proper govern.


adamantium comics: FÁBULAS\nÉs una de les millors sèries que he llegit últimament. haig de reconèixer que poques sèries et mantenen atrapat, sempre hi ha baixades d'intensitat, alguna història per omplir, algun dibuixant que acaba de fer el pes.... mai cap sèrie ha estat perfecte. Però el que sí és cert és que hi ha sèries que s'apropen més que altres a aquesta perfecció. Exemples clars són "100 Balas", "Los Muertos Vivientes", "Scalped", "Y, The Last Man", "Malas Ventas" i moltes altres.... ara hauré d'incloure una més aquesta llista d'escollides, estic parlant de "Fábulas" de Bill Willingham (guionista i creador) i Mark Buckingham (com a principal dibuixant).\nEns trobem davant d'una fórmula ja utillitzada en altres ocasions, agafar personatges i extreure'ls del seu context habitual i jugar amb ells en situacions que no són les més normals en ells. En aquesta ocasió Bill Willingham, ha agafat els personatges dels contes populars i els ha traslladat al que ell anomena "mundo mundano" (el nostre món). Aquests personatges són els que donen nom al cómic, les "fábulas". Ells vivien perfectament bé en les seves terres de màgia, aventures, bruixes, nans...fins que un personatges conegut amb el nom de "Adversario" s'apodera del que ells anomenen les "tierras natales" i per tant es veuen obligats a fugir al nostre món. Aquí funden "Villa Fábula" que està presidida pel "Rey Cole" i regentada per la senyora "Blanca Nieves". L'autoritat policial cau en mans de "Lobo Feroz" i el seu ajudant el "Chico de Azul". Mots altres personatges tenen papers importants com el "Príncipe Azul", "Bella", "Bestia", "Barba Azul", "Mamá Oso"...... A part de "Villa Fábula", que está camuflada en un edifici de la ciutat de New York, han creat la "Granja" lloc on van les "fábulas" que no tenen aspecte humà i per tant no poden moure's amb plena llibertat pel "mundo mundano".\nEn els còmics de "Fábulas" ens podem trobar humor negre, històries de traïcions, espies, guerres.... una mica de tot i molt ben portat pel seu creador Bill Willingham. Al principi vaig pensar que seria una serie sense res especial i que la idea acabaria per ser sosa i aburrida però res més lluny de la realitat. A més a més, a aprtir d'un determinat volum (concretament el de "Crueles Estaciones"), un dels personatges s'escindeix de "Villa Fábula" i comença una col.lecció ell sol que més tard tornarà a coincidir amb la col.lecció original i continuarà les seves aventures ja en la col.lecció inicial.\nPer tant no puc dir res més que, compreu-vos aquest cómic perquè serà un dels diners més ben gastats que hagueu desembolsat mai!!!!!!!


UROS Associats - Dr. Jhonatan Alfonso Esper Rueda Urologia\nEl càncer de cèl·lules renals és una malaltia en la qual es troben cèl·lules malignes o canceroses que s'originen en el revestiment dels túbuls del ronyó (en l'escorça renal).\nEl càncer de cèl·lules renals és responsable d'un 2-3% de tots els tumors malignes en l'adult. És dues vegades més freqüent en homes que en dones. És més freqüent en afroamericans que en raça caucasiana. La majoria dels casos es diagnostica entre la 4a i la 6a dècada de la vida, però es pot presentar a qualsevol edat.\nEl càncer de cèl·lules renals es presenta més sovint de manera esporàdica i rares vegades forma part d'una síndrome hereditària (5% dels casos).\nNo s'han determinat les causes exactes d'aquesta malaltia, no obstant això, existeixen algunes causes que s'associen amb un increment en la incidència d'aquesta malaltia:\nhàbit tabàquic (doblega el risc de desenvolupar aquesta malaltia)\nexposició a uns certs productes químics (cadmi, asbestos, petroli)\nobesitat, la malaltia quística renal adquirida en pacients sotmesos a diàlisi crònica (30% d'aquests pacients desenvoluparan un càncer renal)\nús indiscriminat de analgèsics (aspirina i fenacetina, en aquest cas més implicats en el desenvolupament de càncer de vies urinàries)\nEl càncer renal és fonamentalment asimptomàtic, per la qual cosa sol ser una troballa casual en realitzar proves (ecografies o TAC) per altres motius. S'ha descrit com a típica l'associació de hematúria, massa i dolor en costat, però aquesta triple associació tan sols és present en un 10% dels casos.\nL'hematúria apareix en més de la meitat dels casos, però pot no ser visible i tan sols evidenciar-se en una anàlisi d'orina. La anèmia, febre i pèrdua de pes són relativament freqüents en aquesta mena de tumors, quan estan en situacions avançades de la malaltia. Menys freqüents són la policitèmia i la hipercalcèmia (aquesta última ha d'obligar-nos a descartar una extensió del tumor als ossos).\nLa història natural del càncer de cèl·lules renals és molt variable, i depèn d'en quin moment s'ha fet el diagnòstic.\nEl pronòstic i les opcions de tractament depenen bàsicament de dos factors:\nL'estadi de la malaltia: a mesura que avança l'estadi (d'I a IV), menors són les possibilitats de curació.\nL’edat del pacient i el seu estat general de salut.\nQuan la malaltia es presenta localitzada al ronyó la cirurgia pot ser potencialment curativa i en principi ha d'oferir-se als pacients amb estadis I, II o III.\nPer a tractar el càncer de cèl·lules renals pot utilitzar-se una intervenció quirúrgica que extirpa part del ronyó o tot el ronyó. Sempre que sigui possible, la cirurgia conservadora de nefrones o nefrectomia parcial (NP) s'ha convertit en l'abordatge quirúrgic preferit per al carcinoma de cèl·lules renals per dues raons. Primer, la literatura secunda que la nefrectomia radical (NR) augmenta les possibilitats d'esdeveniments cardiovasculars i insuficiència renal.\nA més, la insuficiència renal crònica s'associa de manera independent amb una major mortalitat. En segon lloc, els resultats oncològics de NP són els mateixos que els de NR.\nNefrectomia parcial (NP)\nS'ha comprovat que la nefrectomia parcial mitjançant un abordatge mínimament invasiu dóna com a resultat una disminució de l'ús d'analgèsics en el període postoperatori, una hospitalització més curta i una disminució de la morbiditat relacionada amb la ferida i la deambulació primerenca en comparació amb la nefrectomia parcial oberta, però amb resultats de funció renal similars.\nLa nefrectomia parcial està indicada en tres situacions de la següent manera: absoluta, relativa i electiva.\nEstà absolutament indicat en pacients amb un ronyó solitari ja sigui anatòmic o funcional.\nEstà relativament indicat quan el ronyó contralateral pugui veure's afectat en el futur davant la presència de comorbilitats com a diabetis, hipertensió, litiasi, etc., que poden alterar la funció renal.\nEstà indicat de manera electiva quan hi ha ronyó oposat sa. Les guies europees recomanen la nefrectomía parcial en aquells tumors amb una grandària inferior a 4 cm.\nLa NP laparoscòpica pot ser realitzada tant per via transperitoneal (VTP) com retroperitoneal (VRP), estant totes dues recomanades en les guies. L'elecció de la via dependrà de la localització del tumor, Ng et al, recomanen l'abordatge RP en tumors en situació posterior o posteromedial i la via TP en tumors anteriors o laterals.\nLa nefrectomia parcial per VTP va ser descrita per primera vegada per Winfield et al., el 1993, per a la malaltia benigna. Encara que la nefrectomia parcial laparoscòpica per VRP va ser descrita per primera vegada per Gill et al. en 1994, la via retroperitoneal encara es realitza amb menys freqüència que la via transperitoneal.\nTotes dues vies mostren avantatges i inconvenients.\nVTP ofereix un major espai i una major triangulació que es tradueix en una major facilitat en la sutura, a més ofereix un major accés als tumors de cara anterior.\nVRP ofereix un accés més directe a los vasos renales i un accés més fàcil a tumors de la cara posterior, aconseguint a més un accés més ràpid a l'artèria renal, amb el gran avantatge de no manipular la via transperitoneal, que en pacients amb multi cirurgies abdominals, podria evitar complicacions quirúrgiques.\nEstudis com el de Kieran et al, descriu un major percentatge de complicacions digestives en la VTP, i Marszalek et al, major neumotorax en el grup de VRP; no obstant això, la majoria d'estudi concorden que no hi ha diferències significatives en les complicacions en comparar aquestes dues vies.\nLa majoria d'estudi concorden que no hi ha diferències significatives en les complicacions a l'comparar aquestes dues vies. Alguns autors han trobat diferències en el temps operatori a favor de la VRP, demostrant a més un menor temps d'estada hospitalària a favor d'aquesta via. Cal destacar també el paper creixent de la cirurgia robòtica en el camp de la NP, en què alguns treballs, descriuen una supervivència lliure de recurrència de la malaltia en el 92,3% a 48 mesos de seguiment, amb una baixa taxa de complicacions i bona preservació de la funció renal.\nFinalment es pot considerar que totes dues vies mostren resultats similars quant a la preservació de la funció renal, les complicacions i els resultats oncològics. Malgrat això, és recomanable conèixer totes dues tècniques i adaptar el tipus d'accés al cas clínic. Sent la VRP d'elecció en tumors de cara posterior i la línia mitjana, així com en aquells pacients que presenten antecedents de cirurgia major abdominal, obviant d'aquesta manera la presència de possibles adherències. D'altra banda, la VTP seriosa d'elecció en tumors anteriors i en casos molt complexos, a causa del major espai i la triangulació.\nCàncer de Pròstata, el més freqüent en els homes


El govern espanyol impugna la llei de presidència que permetia investir Puigdemont a distància\nHo ha anunciat aquest dimecres\n09/05/2018 13:14 | Actualitzat a 09/05/2018 13:28\nCarles Puigdemont, en una imatge d'arxiu | Cedida\nEl govern espanyol ha impugnat la llei de presidència que permetia investir Puigdemont a distància, segons ha anunciat a aquest dimecres. La decisió s'ha dut a terme avui al migdia després que el president de l'estat espanyol, Mariano Rajoy, convoqués un Consell de Ministres extraordinari per aprovar el recurs al Tribunal Constitucional contra la Llei de Presidència.\nLa llei, així mateix, ha estat unes hores en vigor després de publicar-se aquesta matinada al diari Oficial de la Generalitat de Catalunya (DOGC). L'entrada de l'article, però, era necessària per a la posterior impugnació per part de l'executiu de Rajoy.\nCinc hores d'activació de la llei\nPer poder recórrer la llei, aquesta havia d'estar en vigor. Ha estat per això que aquesta, necessàriament, havia d'haver-se publicat prèviament als butlletins oficials de l'estat espanyol.\nEl govern de Mariano Rajoy, doncs, hauria donat l'ordre de publicació d'una llei aquest matí, que ha estat impugnada només cinc hores després. L'aprovació de la llei, curiosament, duia la firma de Mariano Rajoy.\nComença ara, doncs, un compte enrere perquè Carles Puigdemont proposi un altre candidat a la presidència de la Generalitat, tal com va prometre en cas que perdés els enters per ser investit.\nLa investidura, un compte enrere\nÉs el següent capítol a escriure. Junts per Catalunya va decidir la setmana passada que, un cop tramitada la llei de presidència, Carles Puigdemont tornava a ser l'escollit per a la investidura. Tot i això, l'esperat revés per part del govern espanyol fa que el partit sobiranista —amb l'ajut d'Esquerra i la CUP— s'hagi de posar d'acord per treure a la palestra un altre candidat.\nImatge de Carles Puigdemont abandonant els jutjats d'Alemanya després de ser posat en llibertat | Cedida\nEl pròxim 14 de maig, en aquest context, és el darrer dia de marge que es va donar la col·lisió presidida per Carles Puigdemont per investir un candidat alternatiu a l'expresident. Veurem, doncs, quin és el 'pla D' definitiu.


Troba informació sobre Direct Ferries a directferries.com\ncat.directferries.es és una pàgina web de venda de bitllets de ferri imparcial que ofereix una manera ràpida i senzilla de cercar, comparar i comprar milers de travessies amb ferri a pràcticament tots els ports de ferri d'Europa i de l'Àfrica del Nord.\nFundada el 1999, Direct Ferries ofereix la tria més àmplia en el sector del transport marítim (ferri) i una varietat de productes auxiliars d'altres empreses associades, com ara allotjament, bitllets de tren i assegurança vehicular a Europa.\nDirect Ferries Ltd. és una empresa realment paneuropea, amb oficines al Regne Unit, Alemanya i Suïssa, que opera cat.directferries.es juntament amb altres versions locals per a passatgers del Regne Unit, Irlanda, França, Alemanya, Itàlia, Holanda, Bèlgica, Portugal, Àustria, Suïssa, Polònia, República Txeca, Eslovàquia, Grècia, Dinamarca, Suècia, Noruega i Finlàndia.\nPer què triar cat.directferries.es\nHem fet tot el possible perquè el nostre lloc web sigui ràpid, fàcil d'utilitzar i ric pel que fa a la informació que necessites per organitzar el teu proper viatge. Per tant, hem inclòs guies de les operadores, de les rutes i dels ports, a més a més de les opinions d'altres passatgers.\nEls millor preus\nAmb connexió directa als sistemes de reserva de les operadores, podràs comparar totes les travessies disponibles per a la destinació a la qual viatges, com també d'altres d'alternatives, amb una sola cerca fàcil i ràpida per assegurar-te aixì d'obtenir el millor preu disponible.\nUna pàgina, totes les opcions\nTant si vas amb bicicleta com si condueixes un furgó, oferim travessies per a tota mena de vehicles, ja siguin d'ús particular com d'ús comercial.\nNo només comptem amb una reputació excel·lent dins de la indústria en la qual operem, sinó que des del principi també hem ofert el millor preu, opció i servei a milions de clients.\nGràcies al nostre poder adquisitiu, moltes vegades hem tingut accés a promocions exclusives que no són disponibles a cap altre lloc i així oferir-te el millor preu en el teu bitllet de ferri (subscriu-te al nostre newsletter, o segueix-nos a Facebook o a Twitter per no perdre't cap oferta).\n204 operadores i l'Eurotúnel\n2825 rutes de ferri a Europa i a l'Àfrica del Nord\n677 ports de ferri disponibles\nTravessies des de i fins a 178 països i illes\nCom contactar amb cat.directferries.es\nNecessites contactar amb nosaltres? Informa't dels nostres dies i horaris d'atenció al públic i de com contactar amb nosaltres.


Les dues depuradores de Sabadell funcionaran amb un 21% d'energies renovables | Ràdio Sabadell\nLes dues depuradores de Sabadell funcionaran amb un 21% d'energies renovables\nExemple de les plaques que s'instal·laran a les depuradores | Pere Gallifa\n09.12.2020 16:03 Pere Gallifa\nL'Agència Catalana de l'Aigua invertirà més d'un milió d'euros per instal·lar 1.873 mòduls de plaques solars a les dues depuradores de la ciutat, la que hi ha Sant Pau del Riu-sec i al riu Ripoll. L'objectiu és que els dos equipaments funcionin amb un 21% del seu consum energètic provinent de fonts renovables. "Aquest serà la tercera font renovable que tindrem a Sabadell. La primera és el biogàs que es produeix en el procés de codigestió, la segona els aerogeneradors instal·lats recentment i aquest serà el tercer element", ha recordat el director d'Aigües de Sabadell, Joan Cristià.\nEn total, s'instal·laran 11.541 metres quadrats de plaques solars, 1.029 a la depuradora de Riu-sec i 844 a la del riu Ripoll. Tot plegat es calcula que produirà 1.350 MWh cada any, l'equivalent a 200 habitatges i al 21% del consum energètic de les dues plantes. Unes dades que equivalen a evitar llançar a l'atmosfera 626 tones de diòxid de carboni (CO₂). "Estem molt contents d'anar introduint el concepte de les renovables en fets tangents. Ens omplim la boca parlant de canvis de model i això és un fet palpable d'això que busquem", ha dit l'alcaldessa Marta Farrés, acompanyada de la regidora de Transició Energètica, Mar Molina.\nPer part de l'ACA, el seu director, Lluís Ridao, ha emmarcat aquesta operació a un Programa d'Estalvi i Eficiència Energètica que l'organització està impulsant arreu del territori. Els objectius del seu desplegament són que l'any vinent el 18% de les 65 depuradores que hi ha al país funcionin amb energies verdes i anar augmentant aquesta xifra fins al 78%. LA inversió global serà de 159 milions d'euros.\nDepuradora Sant Pau de Riu-sec


Em feia mandra escriure una altra vegada sobre els fets del passat 29 de març. No tant de la vaga general, com dels aldarulls provocats per aquesta colla de zombis que circulen en determinades circumstàncies especials pels carrers de la capital catalana. Però crec que hi ha una reflexió que crec necessària, més enllà de tot el que s'ha dit (autèntics rius de tinta), des de la condemna de la violència a la demanda d'un estudi en profunditat dels problemes de la democràcia i el mercat que s'hi han palesat (com en el gran article de Xavier Antich). Tot plegat, amb menció especial (de vergonya) per a l'espectaculització dels fets per part dels mitjans del Grup Godó. Al dia següent, una companya de feina em comentava l'angoixa i la por que havia passat aquella tarda al centre de Barcelona, en trobar-se al mig del foc creuat, sense saber cap a on fugir. Entre els encaputxats i les bales de goma. Una situació de pànic que no recordava des dels temps dels grisos i que l'havia portat, finalment, una vegada superat el perill, a un esclat de plor.\nA la Catalunya del 2012, tothom ho sap (i molts ho envegen), els independentistes constituïm la força amb més capacitat de mobilització social que existeix al país. Hem fet nostres pràcticament totes les grans manifestacions convocades a Barcelona durant els darrers cinc o sis anys. Sense dubte, en la nostra estratègia d'enfrontament amb l'Estat espanyol, haurem de tornar aviat al carrer per fer-nos escoltar i guanyar noves adhesions. I ho farem amb una transversalitat i amb una crida a un amplíssim espectre social perquè voldrem que arribi a molts, a moltíssims. A tothom. Per això, em preocupa especialment que, per culpa d'aquests centenars d'idiotes, s'estengui socialment, especialment entre certs segments d'edat, la idea que sortir al carrer és sinònim de violència i cremadissa. Hem d'evitar que aquesta associació d'idees es consolidi. En cas contrari, haurem fet un pas enrere que no ens podem permetre. Hem de conservar el carrer a favor de la lluita per la llibertat.\nIndependentistes Mobilitzacions Violència\nAnònim 6 d’abril de 2012 a les 0:11\nNo ve exactament "a cuentu" però l'altre dia estava parlant del tema amb un amic i algú va fer aquest comentari. Hi ha referències a la conversació anterior, sobre el sotsinspector Arasa, però més o menys s'entén.\nÉs una reflexió sobre la violència a Barcelona i les seves possibles causes. L'usuari que el va fer em va semblar més paranoic que un dictador soviètic al principi, però al final li vaig anar veient la gràcia:\nPer un moment havia cregut que es deia Sarasa.\nAbans de liar-la, vull dir que si aquest agent (o qualsevol altre) ha fet alguna cosa punible ha de ser jutjat, condemnat, multat i expulsat del cos. I ràpid. El que crec és que l'actuació d'un Mosso o un grup de Mossos no ens ha de servir per condemnar a tot el cos.\nProcedim a liar-la: molt de compte amb aquestes notícies anti-mossos que corren insistentment per intenné. Potser estic fet un paranoic, però crec que aquest clima de violència paral·lel a una campanya de desacreditació dels mossos no és casual.\nÉs molt estrany que en una ciutat on no hi ha cap institució important de caire governamental o empresarial hi hagi aquests aldarulls. Normalment els actes revolucionaris es fan on son els ministeris, les seus dels monopolis i els parlaments. Barcelona, en aquest aspecte, no passa de tercera regional. No obstant, els aldarulls son aquí i no en Madrí. En resum: de que serveix cremar la borsa de Barcelona si és de fireta? Ja li pots calar foc que l'IBEX 35 ni s'immuta.\nI per altra banda, a qui beneficia qualsevol retirada i desprestigi del cos de la policia catalana? Doncs als cossos de policia espanyola, evidentment. I ja en comencem a veure moviments: es parla d'englobar el vandalisme amb la llei terrorista i tractar-lo com si fos Kale Borroka. Això vol dir menys Mossos i més Audiència Nacional i més Guàrdia Civil.\nMode paranoia extreme ON: un dels trets definitoris d'un estat és el monopoli de la violència. L'oligarquia franquistoide espanyola s'ha adonat del golarro per l'esquadra que en Pujol els hi va clavar en el seu moment amb la "policia autonòmica".\nQue passaria amb un referèndum d'autodeterminació incòmode per l'estat? Fàcil: es declara il·legal i es posa una parella de la Guàrdia Civil a la porta de cada col·legi electoral i problema resuelto.\nQue passaria si es fa una declaració d'independència unilateral des del Parlament de Catalunya? Fàcil, es posen milers de fatxes en autobusos i es fa una manifestació a Barcelona per rebentar-ho tot, es declara l'estat d'excepció i problema resuelto.\nCap d'aquestes coses la poden fer si Catalunya te un cos policial que respon en última instància al President de la Generalitat.\nÉs per això que des de l'inici s'ha intentat desprestigiar i atacar els Mossos. Hi han infiltrat elements de la intel·ligència espanyola, han fet promocions per integrar-hi ex-guàrdies civils i policies nacionals espanyols, han posat el Saura de conseller d'Interior i estan fent una campanya ferotge per desprestigiar-los.\nLa finalitat és clara: fer que Catalunya, per mantenir l'ordre social, necessiti el monopoli de la violència per part d'un altre estat. En resum: que necessiti Espanya per mantenir els carrers segurs.\nI molts catalans s'hi posen molt de cara per fer-los el joc. Son molts anys d'ocupació per demanar que el català mitjà tingui sentit d'estat.\nja fa un temps que penso que tant Espanya com Catalunya se'n han adonat que ara la cosa va de veres i que hi ha una batalla incruenta a les clavegueres per veure qui és més fort. És una cosa normal i passa a totes les colònies que es volen deslliurar de la metròpoli.\nAnònim 6 d’abril de 2012 a les 14:47\nMuntaner ha dit ...\nAl meu entendre tens tota la raó.\nPerò si ampliem la nostra mirat observarem que:\n1. Al govern espanyol no li preocupen les enquestes del CEO (augment de l'independentisme) si analitzem els PGE. Si tinguessin por haguessin actuant d'una altra manera.\na) Els independentistes haurien (hauríem) observar aquesta actitud i veure com, encara abans d'arribar a un gruix important d'independentistes, els està afeblint en àrees sensibles en la població (ordre públic).\nb) Aquesta ofegant l'administració de la Generalitat que l'obligués a més ajustos. Entre això:\nI) Rebaixar nòmines dels funcionaris mentre a Madrid no el toquen.\nII) Rebaixar les inversions en recerca, que a Catalunya són molt importants.\n2. Paral · lelament està iniciant tàctiques de por per frenar entre els tebis el sentiment d'independència:\na) Visibilitat de la Guàrdia civil a les carreteres.\nb) Visibilitat de la Policia Nacional (espanyola).\nc) Possibilitat que els disturbis a Barcelona siguin declarats Kale Borroka (terrorisme) amb la qual cosa aparta els Mossos d'Esquadra.\nd) Desprestigiar als Mossos d'Esquadra amb l'ús públic de l'espanyol com a vehicle de protesta (algú dubta que no són infiltrats?)\nAnònim 6 d’abril de 2012 a les 15:17\nQue vols dir amb 1? Que si tinguéssin por ens haurien donar cert peixet econòmic per fer-nos callar?\nJo crec que Espanya és en fallida i que no s'ho poden permetre. I aprimar estructures estatals (ministeris, exèrcit, diplomàcia) no ho poden fer per raons ideològiques. Recordem que, a Espanya, la ideologia ho és tot: la xarxa d'AVEs que els durà a la ruina n'és una prova.\nAra, pot ser que creguin que ara no és el moment adequat per jugar la carta peixet i se l'estiguin guardant per un futur. Jo crec que és una mala tàctica. I crec que la repressió i la guerra bruta aquest cop no els hi servirà de res.\nAnònim 6 d’abril de 2012 a les 20:00\nEl que volia argumentar és que molts independentistes creuen que avancem amb força cap a la independència i que és un procés imparable.\nLamentablement si analitzem les coses amb certa "realpolitik" podem observar:\n1) Els atacs per frenar la independència simplement estan començant. El que pot arribar serà terrible (en cap cas estic parlant de tancs per la Diagonal).\na) desmantellament del poder financer (primer van ser les empreses - a foc lent-, ara és la banca-blitzkrieg-)\nb) desmantellament del bilingüisme a l'escola.\nc) Col · lapse de les nostres infraestructures bàsiques.\nd) Voluntat política de seguir paralitzant aeroport, ports, eix Mediterrani.\ne) Voluntat política de frenar la investigació que tants bons resultats està aconseguint Catalunya.\n2) Espanya, en si mateixa és una ideologia, i en això estan: Defensar a qualsevol preu ja que ells no entenen res, encara que signifiqui la fallida d'Espanya.\n3) La Generalitat va repartir cotxes i altres prebendes a centenars d'alts càrrecs i es va actuar sense la consciència que érem un país colonitzat i com a conseqüència en algun moment ens demanarien les responsabilitats que ells (els espanyols) no tenen ja que són estat.\nL'autonomia aconseguida tenia en la seva pròpia lletra la destrucció de Catalunya i els polítics en lloc d'actuar contra ella, és a dir amb sentit d'estat, es van convertir en funcionaris del Virrei de Catalunya. (La presidència de la Generalitat). Podria explicar molts exemples en els quals amb la lletra de l'Estatut haguéssim pogut actuar amb sentit d'Estat. Però no es va fer. Ningú va tenir voluntat política per a això. Un exemple: les diputacions podrien haver-se buidat de poder i traslladar tots els seus ingressos a La Generalitat (jurídicament va ser i és possible). Un altre exemple: Quan es va aconseguir crear TV3, es va traduir lletra a lletra el funcionament de la publicitat segons les normes de TVE.\nEn definitiva no va existir el desig de crear una administració pròpia de Catalunya, però a aquesta veritat, es vol interposar com a exemple la creació dels Mossos d'Esquadra, que a mitjà termini serien un problema, com estem veient, ja que no podien disposar del suport "real" de la Generalitat ja que l'ús de la força és monopoli de l'estat.\nEls que podien conduir cap a una veritable consciència independentista, sense necessitat de trencar amb la nostra història, van permetre confondre a persones, una amb bona fe, altres no tant a cridar independència.\nSi us plau, que ningú em digui derrotista.\nLa independència és possible si els polítics catalans en lloc de preocupar de col · locar a centenars de militants en càrrecs públics s'haguessin dedicat a la política o millor a la "realpolik". Ningú va voler, per exemple, seguir els passos de Prat de la Riva, adaptats al dia d'avui.\nM'estic passant. Estic molt enfadat. Perdonar-me\nQuerol 6 d’abril de 2012 a les 20:45\nMolt interessant els post, i els comentaris.\nMolt adient especialment aquest comentari en relació als mossos i al monopoli de la violència per part de l'estat. Jo també estic convençut que hi ha molts moviments soterrats per refer l'statu quo d'exclusivitat espanyola.\nAquests anys de partitocràcia engendrada pel franquisme s'ha permès un simulacre d'autonomia per a Catalunya. A un preu de l'ordre del 8% del PIB (40% dels impostos pagats pels catalans -http://ccncat.cat/sites/default/files/On%20van%20els%20impostos%20dels%20catalans.pdf-). Això ha permès un estat més voluminós i fort que mai.\nDesprés de la fantasia de riquesa torna la crua realitat. S'acaba la broma de les autonomies. Per recentralitzar sense massa romanços el fet que l'ordre públic estigui en mans dels mossos pot ser un inconvenient més gros del previst, sí.\nPerò ens cal més humilitat als independentistes a l'hora de valorar la por que podem fer a l'Estat. Les enquestes amb suport creixent no són res si no estem organitzats: aquest és el punt feble determinant. Vedetisme i/o mancances de bona part dels líders que parlen més clar. Desprestigi merescut d'Esquerra-ERC. Assumpció poc clara del discurs independentista per part de CiU, i només en cap de setmana i sense traducció en decisions reals. I iniciatives lloables com ANC, CCN, diemprou... que continuaran sense ser eficaces si no tenen traducció política.\nLa continuació i increment descarats i impunes de l'espoli a Catalunya amb la llei de pressupostos generals de 2012 després de les retallades i increments d'impostos només aquí posen a prova l'existència d'alguna mena de resistència real. De moment no es veu.\nEls aparells de l'Estat només han de tenir controlades les organitzacions polítiques i la gestió de la violència i ens tenen on volen. I a dia d'avui ni els cal simular que ens donen peixet.\nAnònim 6 d’abril de 2012 a les 23:09\nDoncs jo crec que la cosa esta més avançada del que creieu. La Generalitat és insolvent. Si no aconsegueix un pacte fiscal decent farà fallida. I el BCE no comprarà els seus bons per mantenir-la surant. És independència o mort, justament la situació que més tem l'establishment: ningú triarà mort.\nEl moment que estem vivint actualment és el de CiU, el PP, el PSOE, la cambra de comerç i totes les organitzacions botifleres buscant frenèticament una solució per mantenir surant Catalunya i els seus negocis fraudulents. No us hi escarrasseu gaire: el tinglado no funciona: aviat haureu de triar bàndol. I tots sabem quin és el guanyador.\nI a tots aquells pessimistes: Espanya és ja un no-estat. S'està desfent com un terròs de sucre sucat en Brandy Caballero.\nAnònim 6 d’abril de 2012 a les 23:32\nAnònim 7 d’abril de 2012 a les 4:43\nNo voldria confondre a ningú.\nUn post és un comentari que en molts casos necessitaria d'una àmplia exposició.\nD'altra banda en no saber escriure en la meva llengua materna (el català) tinc grans dificultats en expressar les meves idees ja que he de fer ús del traductor automàtic.\nQue exposi, o exposem, certs sentiments que puguin semblar derrotistes en el sentit que res pot canviar NO ÉS CERT.\nQuan Europa vivia a les tenebres nosaltres vam saber governar amb una gran ètica política i moral (comparada en aquell entorn). Els catalans que se senten republicans no volen escolta res dels nostres reis quan en realitat gràcies a ells vam aconseguir avenços institucionals únics a Europa.\nSembla que fa segles ho vam perdre tot. Però no és cert. El concepte de llibertat quedo per sempre en el nostre ADN i precisament per això seguim aquí. Però les nostres llibertats, que, paradoxalment, es converteixen en el nostre pitjor enemic en no estar sota l'empara d'un Estat i cada un, pel seu costat pretén buscar la solució.\nPerò si aixequem la vista i llegim a Zygmunt Bauman amb els seus estudis sobre la societat líquida, podrem comprendre que els catalans, tot i viure en la societat liquida i donat el nostre sentit de la llibertat encara som una nació que, més o menys, manté un substrat de solides valors.\nNo tots els polítics són perversos, ni els funcionaris ni els Mossos d'Esquadra. Possiblement el nostre problema és el terrible tap de directius amb pocs sentiments nacionals que estan al capdavant d'institucions civils o institucionals o polítics amb poca talla que desperten un dia i llancen una idea absurda que molts compren, però no serveix per res. O si. Per distreure el personal. Corre per la xarxa una interessant frase: Si seguim fent el mateix aconseguirem els mateixos resultats. Per això les consultes sobre l independència van triomfar. Van ser persones "noves" i van guanyar. Quan els "llestos" ho van comprendre es "van apuntar al carro" i van aconseguir que totes aquelles persones quedessin fent claca. Mireu qui estan ja dirigint l'ANC persones "velles" no per edat, però si per seguir marejant la perdiu, enganyant, a la bona gent com ja van fer en les associacions a què van pertànyer. Observar al Sr Vila d'Abadal. La meva percepció és que és bona persona, però ... en el màxim dels absurds demana entrevista a Rajoy. Potser rectifiqui i pugui fer alguna cosa en l'associació creada que realment pot jugar un paper decisiu si no té res a amagar de la seva vida i el seu negoci a l'estat espanyol (que buscara tot l'impossible per fer-lo callar).\nPerò davant l'asfíxia poden ocórrer i ja estan passant coses:\nAnònim 7 d’abril de 2012 a les 4:44\n1. El Comte Godó no llança La Vanguardia en català perquè li agradi. Simplement necessita no perdre diners ja que la subvenció de la Generalitat no és suficient.\n2. El President de Cambra de Comerç, ha, de tant en tant i sense trencar les compostures aixecar la veu (però algun dia els seus associats si aixequessin la veu-ells no viuen de la subvenció-.\n3. Òmnium es mou, malament, molt malament però es mou. Llançar propostes d'insubmissió fiscal és no conèixer la "realpolitik" i una barbaritat que en el passat terme amb un gran alcalde de Barcelona (el Doctor Robert).\n4. Alguns que es diuen representar a les Pimes sembla que també es mouen.\n5. Dels sindicats no pot esperar res. Sense subvenció s'enfonsen irremissiblement.\n6. De les elits econòmiques de Barcelona poca cosa. Ells seguiran igual amb o sense independència. Però alguna cosa canvi: No s'oposaran frontalment la nostra independència ja que estem vivint en un mercat global.\nPodria esmentar més, però no importa. En el moment que el teixit empresarial català comprova que sense independència no és possible seguir avançant jugués a favor de la nació.\nAgradi o no només CDC ens pot fer avançar. El problema és que ningú sap encara cap a on, però els seus vaixells s'estan cremant (poc, però cremant). Una cosa tinc clara les seves decisions no ens conduiran mai al desastre.\nI finalment a qualsevol persona que demani un referèndum ja, o és un il • lús o una persona que vol que ens enfonsem en la misèria durant molts anys.\nIper últimin penseu en aquesta frase de Sun Tsu\nAtaca'l on no estigui a punt, avança per on menys s'ho esperi. ("Quan esclata el tro és massa tard per tapar-se les orelles)\nHo hem fet alguna vegada? MAI ¡\nDes de fa molts anys som totalment previsibles\nDEVOLUCIÓ DE Les Constitucions Catalane\nAnònim 6 d’abril de 2012 a les 0:12\nPer, cert, Patricis, se que us ho demana el cos: #putaespaña\nJoaQuim (www.4barres.cat) 6 d’abril de 2012 a les 0:43\nAnava a fer un breu comentari, però el usuari anònim ho ha deixat molt clar, hi ha violència patrocinada, sempre n'hi ha hagut i ens fa molt de mal.\nAnònim 6 d’abril de 2012 a les 0:45\nCom que tinc insomni, humils respostes a l'article de l'amic Antich:\nMiri, prou de presentar aquest problema com si fos un problema mundial. Hi ha un munt de països on no hi ha vagues, on el nivell atur és més que raonable i on la política funciona acceptablement bé. Sí, Espanya està feta una puta merda, però (encara que li costi de creure) no és el centre del mon. El problema no és global, és local.\nHi ha gent que vol solucionar el problema espanyol. En hi ha que sabem que és ancestralment irresoluble i en volem marxar. Crec recordar que en aquest blog es va dir que Espanya és l'estat que més cops ha fet fallida. Doncs això.\n¿Puede continuarse limitando el funcionamiento propio del sistema democrático a la elección, cada cuatro años, de los representantes políticos?\n¿No es posible multiplicar y diversificar, como sucede en muchos países avanzados de nuestro entorno, la participación en el gobierno de lo común con fórmulas que permitan no sólo la intervención en la toma de decisiones públicas, sino el reparto correlativo de responsabilidades?\nNo en estats de 50 milions d'habitants. Allò que funciona a Suïssa no podria funcionar mai a Espanya per una mera qüestió d'escala, entre d'altres (greus) problemes.\n¿Para qué sirve hoy una huelga?\nPer a res, el sistema ha tingut més de 120 anys per generar-hi anticossos.\n¿Y una manifestación?\n¿No se está generando, aquí, la sensación de que no sirven para nada y de que no hay forma de modificar las políticas gubernamentales debido a una rigidez, hoy ya insostenible, del sistema?\nLa clau és on és aquest "aquí". Si l'aqui és Espanya, ja pots esperar assegut. Si l'aquí és Catalunya, hi ha una remota, difícil i costosa oportunitat. Una tèbia llum al final del túnel. Comença per i, però a Can Godó teniu prohibit esmentar-la.\nAra que hi penso, crec que no és remota, és més aviat imminent. Però no li diguis al "jefe" que si no es posa a estripar papers.\n¿De qué sirvió la huelga general contra el gobierno de Zapatero? ¿De qué, la masiva frente a la sentencia castradora del Tribunal Constitucional contra el Estatut? ¿De qué servirá esta?\nPer a res, per a fer uns quants independentistes, per a res.\n¿Por qué desde tantos frentes se insiste en la obsolescencia y anacronismo de los sindicatos?\nSenzillament, se'n constata el fet objectiu.\n¿Por qué se dice que son del siglo pasado o que funcionan como en el siglo XIX?\nPerquè és així.\n¿Acaso se sugiere con ello que el funcionamiento de la CEOE, de la Asociación Española de Banca, del sistema financiero o de los partidos políticos son un ejemplo de modernidad y, por tanto, los modelos que debieran seguir las asociaciones sindicales?\nNingú ha dit això. Ningú ha contraposat el funcionament dels sindicats amb el d'aquestes organitzacions. Crec, amés, que els que blasmen els sindicats tampoc diuen coses gaire boniques sobre elles.\nEs critiquen els sindicats perquè havien de ser ells els que ens havien de defensar contra els abusos de, precisament, aquestes organitzacions. Però ni per mètode, ni per estratègia, ni per ideologia ho han aconseguit. I molta gent se sent traïda i esta decepcionada amb els sindicats.\nBen mirat, aquestes organitzacions que esmenta no deuen estar tan malament si han aconseguit els seus objectius. Els sindicats, en canvi, han fracassat.\nUn treballador del Grupo Godó ho sap perfectament, això. Llençar aquesta pregunta retòrica fent veure que no se sap la resposta és ser molt cínic.\n¿Puede la necesaria condena de la violencia impedirnos pensar qué es lo que está fallando en nuestras instituciones democráticas y en su manifiesta incapacidad por evitar el incremento de la desigualdad ciudadana?\nQuines son "nuestras instituciones"? Si son les espanyoles calen unes solucions i si son les catalanes en calen unes altres, ja que es tracta de dues realitats diferents. Com a periodista ho hauria de saber, això.\nDe fet, estic segur que ho sap. Suposo que juga voluntàriament a l'equívoc per fer-nos sentir emocionalment dependents del que passi a Espanya. Ja n'estem farts de buscar solucions per Espanya i d'arreglar Espanya. Ja-s'ho-fa-ran. No és el nostre problema. De fet, si Espanya s'enfonsa en la misèria més absoluta, millor.\n¿Puede la reprobación inevitable de la violencia ser la última palabra en el análisis del conflicto que estamos viviendo?\nAixò depèn de vostè. I, pel que es llegeix a molts llocs d'internet, això de que la condemna és "inevitable", ho poso molt en dubte.\n¿Es esta violencia la única capaz de generar un consenso casi unánime de repulsa?\nNo entenc la frase. Provi vostè de comprar un cadellet de gos, faci un vídeo de com l'apallissa fins a la mort i pengi'l a Youtube. Voilà! Ja te vosté un "consenso casi unànime de repulsa".\nRamon Llull 6 d’abril de 2012 a les 9:53\nBuf, no havia vist mai tanta literatura en un sol dia... BRAVO!\nVeig que finalment ja no estic sol amb aquesta certesa comprovada de que els aldarulls d'aquesta Barcelona estan organitzats, i des de fa bastants anys. Tal com diu el primer anònim, des del gol dels Mossos d'Esquadra. Si fem bo l'adagi de veure a qui beneficia un problema, sempre trobarem el el culpable, o gairebé. En aquest cas, i per reiteració, és evident que són entre els franquistes, cavernaris de sempre que no accepten la democràcia, el respecte mutu. Dies enrere, i ara ens ho recordava aquest anònim, ja varem apuntar que els fatxes ens estan guanyant la jugada volent-ho qualificar de "Kale borroka". Certament, a partir d'ara qualsevol mani nostra serà enterbolida pels professionals de l'aldarull i ens tancaran a la "preve" com en els temps del franquisme.\nUna possible solució seria fotografiar-los a tots els que fan aldarulls i posar-los al web que l'Home del Bat posarà en marxa aviat. Si hi ha més propostes constructives, endavant, proposeu-les.\nAhir, vàrem anar de passeig i compres pel centre, i encara hi ha mostres molt contundents del què va passar. És molt, molt gros.\nA primers dels anys 60, el "Frente de Junventudes" provocaven incendis, violacions, robatoris, etc. a tot el que fos Casal Català, centres d'excursionisme, escoltisme, etc... Com que la situació era insostenible perquè aquella gentussa tenia tot el recolzament de la GC i del Governador de Barcelona, es va optar per una solució dràstica. No la recomano per a ningú: Es va fer una convocatòria "innocent" de trobada a Montserrat, davant del Monestir. Quan la saturació de l'ambient ja feia preveure que tot esclataria de la pitjor manera, va arribar la GC repartint llenya. El que no van poder preveure és que darrere i de dins de la concentració hi havia grups de joves molt preparats amb mosquetons, cordes i altres coses. Aquests els van encerclar i els van llençar penya-segat avall, falangistes i GC junts. La matança va ser brutal. Al cap de molt pocs dies, va dimitir el Governador i va tornar la pau de contenció dins d'aquell règim. De fet, havíem guanyat.\nAnònim 6 d’abril de 2012 a les 15:18\nMolt interessant l'últim paràgraf. Sabries dir-me on trobar-hi més info? Potser és que soc massa jove, però mai havia sentit a parlar d'aquest cas que exposes. Segurament es va silenciar convenientment als mitjans, però m'agradaria saber-ne més.\nemprenyada 7 d’abril de 2012 a les 4:37\nJo no estic d'acord amb valtros en el tema dels andarulls. No veig cap mà negre al darrera; jo el que veig són anarco-feixistes, comunistes, totalitaris i indignaos (però que en realitat són FEIXISTES). Sempre hem tingut aquest problema però sens dubte, al meu parer, haver tingut a un conseller d'interior "pijiprogre" antisistema (això si, amb poltrona en el sistema) de saló no l'ha fet més que agreujar.\nAquests aldarulls els hi han anat moolt bé als CiU, això no ho dubteu.\nAra que CDC s'ha declarat "independentista", i que el Bobierno de España ha decidit reduir en un 45% la inversió estatal com a càstic, m'agradaria veure als sindicats protestar enèrgicament, quan retallin els sous als funcionaris (ja que aquesta disminuació implicarà noves retallades), davant d'espoli que patim. Jo sempre he odiat aquesta mania que tenen els catalans d'emmirallar-se en Euskadi, i sobretot, veure com hi perden el cul quan ells sempre han destacat per anar a la seva (i si ha fet falta passar per sobre nostre no han tingut cap inconvenient) però reconec que han sabut crear sindicats potents nacionalistes, això és el que més necessitem i no sucursalistes.


xing | Sant Feliu Innova\nSeminari ‘Negoci internacional a través de les xarxes socials’\n11 Mai, 2010 6 Novembre, 2014 / Ajuntament de Sant Feliu de Llobregat\t/ Deixa un comentari\nEl proper 17 de maig, a la delegació de la Cambra de Comerç de Barcelona de Sant Feliu de Llobregat s’ha organitzat un seminari sobre les xarxes socials aplicades al món empresarial, com a resposta a l’increment de la presència de les empreses i entitats a les nombroses xarxes socials on-line existents.\nFacebook, Twitter, Linkedin o Xing, entre d’altres, s’han convertit en poderosos mecanismes de promoció empresarial si són degudament utilitzats. L’ús d’aquesta eina comença a donar resultats en empreses que volen fer negocis internacionals.\nEs vol dedicar aquesta sessió a analitzar, via experiències empresarials, la utilització de les xarxes socials on-line com a instrument de promoció empresarial a l’exterior i com a eina per facilitar el negoci internacional.\n15.30h – Presentació de la sessió\n15.40h – Intervenció del Sergio A. Aragón, Business Developer de Xing a Barcelon, en la que parlarà de:\nL’experiència de Xing en Internacionalització\nLloc: Delegació de la Cambra al Baix Llobregat – C/ Laureà Miró 350 (Sant Feliu de Llobregat)\nLa gestió dels perfils i les aplicacions per buscar feina marcan la diferència\n9 Març, 2010 6 Novembre, 2014 / Ajuntament de Sant Feliu de Llobregat\t/ Deixa un comentari\nDonat el context de crisi actual, de fallida empresarial i destrucció d’ocupació a què ens enfrontem cada dia, la situació laboral no és fàcil ni per a treballadors ni per a emprenedors.\nDavant de tanta adversitat, les xarxes socials professionals són una de les opcions més interessants que emprenedors i professionals independents tenen al seu abast per trobar nous socis, trobar perfils d’interès per contractar dins d’una àrea o, tan sols, fer-se visibles en els cercadors en el moment de trobar feina.\nPerò la recerca de socis o d’ocupació no és l’únic objectiu d’aquestes plataformes. Com que són xarxes socials, disposen de diferents eines i serveis per tal de complementar les relacions entre els usuaris: des de fòrums de debat fins apartats on se’ls pregunta als experts, o la publicació d’esdeveniments professionals.\nConsumer Eroski ha realitzat una prova d’ús de tres xarxes socials professionals que compten amb versió en castellà i amb serveis orientats a aquest mercat. Aquestes xarxes s’han provat des de la perspectiva d’un usuari mitjà per tal de determinar les avantatges i inconvenients derivades del seu ús habitual. Les seleccionades són: LinkedIn, Xing i Viadeo.\nAquestes plataformes es caracteritzen per la gestió i organització del perfil, així com la gestió dels contactes. Completar el perfil és un dels aspectes més importants en les xarxes socials professionals, ja que és la condició que determina que altres persones accedeixin a valorar l’usuari en la seva justa mesura i que aquest pugui rebre ofertes de treball interessants o bé que sorgeixin oportunitats de nous negocis.\nEl millor per a …\nOrganitzar el perfil: LinkedIn\nServeis orientats a la comunitat: Viadeo\nGestionar la privacitat: LinkedIn\nGestió d’ofertes de treball: Xing\nCompte Premium més econòmica: Viadeo\nLes xarxes socials professionals analitzades disposen de comptes gratuïts i comptes Premium. Els comptes gratuïts es diferencien en el nombre de funcionalitats disponibles, així com per diverses limitacions en l’ús de la plataforma. D’aquesta manera, enviar missatges a qualsevol usuari de la xarxa, fer una recerca més àmplia o saber qui ha visitat el perfil, són capacitats que solen estar només disponibles per a usuaris Premium.\nD’altra banda, els contactes es poden gestionar de forma independent i es permet accedir al llistat complet de contactes afegits, així com als de segon i tercer nivell per facilitar la localització de nous usuaris que siguin socis, companys o amics. No obstant això, és l’apartat de comunitat el que ofereix majors oportunitats per ampliar una xarxa de networking, ja que els usuaris poden accedir a fòrums de debats o esdeveniments amb participants que es trobin fora de la xarxa de l’usuari.\nFinalment, un dels aspectes més comentats en les xarxes socials professionals, donada la situació de crisi, és el destinat a trobar ofertes d’ocupació. En aquest apartat, les plataformes rivalitzen de forma directa amb les pàgines de cerca d’ocupació més populars, amb l’avantatge de disposar de més recursos per a la gestió del perfil i la pròpia xarxa de contactes des d’una mateixa plataforma.\nTot i que aquestes característiques són comunes a les xarxes estudiades, cadascuna d’elles ofereix un extens catàleg de serveis propis exclusius i estan pensats, en general, per usuaris Premium. Per exemple, LinkedIn disposa d’un sistema per enviar i rebre missatges de qualsevol usuari de la xarxa social, anomenat InMail, mentre que Xing i Viadeo disposen de serveis similars però organitzats i pensats de forma diferent, com més endavant s’explicarà.\nEn l’apartat de contactes, Viadeo el enfoca com una manera de tenir un major control sobre el llistat de professional de cada usuari, i LinkedIn proporciona eines que permeten la importació i exportació dels contactes a altres formats i plataformes. Per la seva banda, Xing només permet l’exportació a determinats formats, com l’agenda de contactes de l’iPhone, si bé no és possible importar contactes des d’altres plataformes.\nL’aspecte de comunitat és un dels més treballats a Viadeo amb diversos apartats que van des de la publicació de fòrums de debat i esdeveniments, cosa de la qual també disposen LinkedIn i Xing, a la compartició d’enllaços amb articles d’interès per a la resta de la xarxa de contactes.\nNo obstant això, les seccions d’ocupació de LinkedIn i Xing disposen de complets apartats d’ofertes inserides per les empreses de selecció de personal més conegudes. Viadeo, tot i disposar d’un apartat més descuidat, ho compensa amb una àmplia oferta de formació orientada a trobar centres d’estudis per cursar màsters, així com amb la publicació gratuïta d’anuncis classificats per temàtiques que permetin cercar socis, distribuïdors i oferir serveis\nAquestes plataformes, a diferència d’altres xarxes socials dissenyades per a l’esbarjo i l’oci, s’han de gestionar de manera exclusiva per a un ús professional, sense barrejar assumptes personals o de lleure a les mateixes. D’aquesta manera, la gestió de contactes ha d’estar enfocada a ampliar la xarxa de contactes professionals i s’ha de fer amb criteri professional.\nAfegir centenars d’usuaris a una xarxa social no és sinònim d’un major nombre d’oportunitats d’ocupació, o nous socis: no es tracta de ser més popular, sinó més precís en la mostra de les pròpies capacitats i objectius. Un gran nombre de contactes pot suposar una dificultat per gestionar-los i intentar donar un tracte personalitzat a cada un d’ells.\nPreparar un perfil professional en una d’aquestes plataformes és una tasca que porta temps, però és essencial per poder treure el màxim partit\nLes xarxes socials analitzades en aquesta prova d’ús permeten omplir el perfil de forma esglaonada, de manera que no cal fer-ho d’una sola vegada. D’aquesta manera, es pot reflexionar sobre cada dada que l’alimentació. A més, és important tenir en compte que en aquestes xarxes es pot crear un perfil públic obert a cercadors. Per tant, és recomanable controlar el tipus d’informació publicada, així com les dades dels contactes.\nUn altre aspecte que s’ha de valorar és el fet que les empreses de recursos humans més importants utilitzen cada vegada més aquestes xarxes per localitzar perfils que s’ajustin a una oferta determinada, ja que consideren molt valuosos els perfils professionals de candidats qualificats que no estiguin en un procés d’una recerca activa de feina.\nAquests perfils, per tant, han de contenir informació d’interès resumida sobre l’acompliment de cadascuna de les seves funcions i càrrecs, així com la inclusió de referències i recomanacions d’altres usuaris de la xarxa social que hagin actuat com a superiors, companys o socis en cada un dels llocs de treball.\nMés informació | Consumer Eroski\nNoves Incorporacions a Sant Feliu Innova\nFestiu local d'obertura comercial\nNoves mesures Covid-19 en el sector comerç


HDA Golf Resort - Malasia 23 Fuente Alamo Espanya - Ofertes d'hotels amb els MILLORS DESCOMPTES EN LÍNIA\nAl Alamo, Fuente Alamo, Espanya - Veure al mapa\nMés informació sobre HDA Golf Resort - Malasia 23\nAl visitar Fuente Alamo, vosté es sentirà com a casa a HDA Golf Resort - Malasia 23, què li ofereix un allotjament de qualitat i un gran servei. Des d'aquí, els viatgers poden gaudir d'un fàcil accés a tot el que aquesta viva ciutat ofereix. Amb la seva bona localització, l'hotel ofereix fàcil accès a les destinacions obligades de la ciutat.\nAprofiti's de la riquesa de serveis i avantatges d'aquest hotel de Fuente Alamo. Aquest hotel ofereix nombroses instal.lacions en el lloc per satisfer el més exigent dels clients.\nTotes les instal.lacions per als clients, ofereixen comoditats destinades a assegurar tot el comfort possible. Tant si és un entusiasta del fitness o simplement busca relaxar-se després d'un dia dur, estarà entretingut per les instal.lacions de primera classe com camp de golf (a 3 km), piscina exterior, pistes de tennis, jardí. Sigui quin sigui el motiu del seu viatge, HDA Golf Resort - Malasia 23 és una selecció idònia per a la vostra estada a Fuente Alamo.\nFuente Alamo Apartaments


Alcarràs limita la velocitat dels seus carrers a 30 km/h\nL’ajuntament detectava de forma ocasional a vehicles que circulaven a una velocitat inadequada dins de la trama urbana.\nA 30 km/h en tot el nucli urbà. És la norma que regirà i entrarà en vigor a partir de l’octubre a Alcarràs quan el ple ratifiqui la proposta de l’equip de govern de reduir la velocitat a tots els carrers de la localitat. L’objectiu és pacificar el trànsit després d'un increment de vehicles motivat per un augment de la població. El municipi tenia poc més de 5.000 habitants al 2005. Una dada que supera els 9.500 en l’actualitat.\nEls únics trams que mantindran la velocitat a 50 km/h seran les carreteres N-II i L-800 que enllacen el municipi amb Vallmanya i Lleida, respectivament.


El Femení marxa cap a Prades d'estada de pretemporada - FC Barcelona\nHomeFutbolFemeníNotíciesEl Femení marxa cap a Prades d'estada de pretemporada\nEl Femení marxa cap a Prades d'estada de pretemporada\nL’equip de Xavi Llorens farà una estada de pretemporada fins divendres a la localitat tarragonina per posar-se a to físicament i fer encara més equip La setmana vinent ja serà el torn dels primers amistosos contra dos equips francesos: el dimecres davant el Montpellier i el diumenge davant l’Albi\nLes jugadores de Xavi Llorens seguiran la seva posada a punt / MIGUEL RUIZ-FCB\nDesprés d’una setmana d’entrenaments a la Ciutat Esportiva Joan Gamper, les noies de Xavi Llorens ja estan a Prades, on faran una estada de pretemporada de cinc dies. Serà divendres a la tarda quan el Femení tornarà cap a Barcelona i ja haurà completat la setmana d’entrenaments a la localitat tarragonina de Prades, on van passant tots els equips de futbol del Club, a excepció del primer equip i del Barça B.\nAgafar to físic i fer més grup\nUn dels objectius principals de les estades de pretemporada és agafar el to físic adequat de cara a l’inici de Lliga. En un entorn natural com el de Prades, les jugadores de Xavi Llorens faran dobles i triples sessions prop de la muntanya, on les temperatures són més baixes que a la ciutat. A més, el fet d’estar tota la plantilla junta permet crear més vincle i fer més pinya. La setmana que ve serà el torn dels primers partits amistosos. Dimecres l’equip viatjarà a Montpeller per jugar contra l’equip de l’exblaugrana Virginia Torrecilla, i diumenge a la Ciutat Esportiva rebrà un altre equip francès, l’Albi.\nEls possibles rivals a la Champions femenina\nPrimer entrenament del Femení A


Save the Children alerta d'un possible augment de casos de maltractament infantil durant el confinament. Font: Pixabay\nL'estrès i l'angoixa a les famílies pel confinament ha causat situacions de tensió amb els infants. Font: Pixabay\nSave the Children alerta sobre la no detecció del maltractament infantil durant la reclusió i d’un probable augment de casos.\nEl 12,5% dels pares i mares admet haver pegat al seu fill durant el confinament. Aquesta és una de les conclusions que se n’extreu d’un estudi de l’ONG Save the Children, que ha alertat sobre un possible augment dels casos de maltractament infantil durant els mesos de reclusió a les llars. Tot i que l’entitat afirma que s’han notificat menys denúncies, segons una enquesta el 31% de famílies a Catalunya asseguren haver viscut situacions de tensió o conflicte amb els infants durant el confinament.\nUn de cada quatre progenitors ha reconegut haver perdut la paciència i haver escridassat o insultat a la canalla. Segons la responsable de Polítiques d’Infància de l’entitat a Catalunya, Emilie Rivas, els nens no han estat en el centre de les decisions a les llars i ha alertat sobre la dificultat de percebre i detectar les violències exercides a l’interior dels domicilis.\nL’entitat en defensa dels drets de la infància va presentar el passat dijous l’informe ‘Més mal em fa a mi’. En aquest estudi Save the Children ha recordat que durant el mes d’abril el telèfon d’atenció ‘Infancia Respòn’ va rebre 950 trucades, la qual cosa significa un 32% menys que durant el mes de gener, quan es van rebre 1401 trucades. A més ha demanat que el telèfon s’adapti a les necessitats dels infants i que s’hi afegeixi un Whatsapp per facilitar-ne l’accés.\nSave the Children atribueix la baixada de notificacions durant el confinament al poc coneixement o accés al telèfon. En aquest sentit, l’organització ha volgut destacar que rebre menys notificacions no es tradueix en una disminució dels casos, sinó que, segons afirma, aquests no estan sent detectats amb antelació i per tant, els nens i nenes no poden ser protegits correctament.\nAvui publiquem l'informe "Més mal em fa a mi" on alertem que durant el confinament poden haver augmentat els casos de maltractament infantil a Catalunya tot i que les notificacions hagin baixat un 32%. https://t.co/EShxiWbwMT pic.twitter.com/AIFGzsOLQV\n— Save the Children Catalunya (@SaveChildrenCat) June 4, 2020\nMés factors de risc i estrès durant la crisi sanitària de la Covid-19\nEmilie Rivas ha assegurat que diferents factors de risc com l’estrès o la preocupació per l’economia s’han incrementat i que, a aquest fet, se li suma el fet que els infants han deixat d’anar a escola i per tant han perdut factors de protecció com el professorat o els monitors i monitores, fent minvar la seva xarxa comunitària. “Quan pensem en el confinament que estem vivint no podem oblidar que el maltractament que pateixen els infants passa darrere de les persianes abaixades”, han afirmat des de l’entitat posant en evidència el silenci que s’amaga.\nLa crisi sanitària conjugada amb la inestabilitat laboral i social té precedents a la Xina, ja que durant el confinament els factors de risc també van augmentar i la violència domèstica a casa es va triplicar a zones com el comtat de Jianli, que el febrer del 2020 va rebre 162 informes de violència a casa respecte al mateix mes de l’any anterior.\nA la por i l’ansietat, factors de risc socials vinculats amb l’augment de violència a l’àmbit de la llar, se li ha de sumar l’augment del consum d’alcohol. A més, la por al contagi, l’avorriment, la frustració, la falta d’espai personal o la pèrdua de contacte amb amics i familiars poden contribuir que en algunes famílies l’estrès augmenti i es produeixin aquestes tensions intrafamiliars.\nDurant el confinament s'han notificat molts menys casos de maltractament a infants. Però associacions com @SaveChildrenCat i @FundacionANAR alerten que aquestes dades poden ser enganyoses perquè els infants han estat més callats que mai. Amb @BegoGrigelmo https://t.co/HLL5i0q3jq pic.twitter.com/u0esnHXWr6\n— Mireia Rom Salvador (@mireiarom) June 4, 2020\ninfància i joventut i família, exclusió social, pobresa, coronavirus, Save the Children, confinament, drets humans i desigualtat


Sloterdijk, Peter - Arcàdia\nNascut a Karlsruhe el 1947, és filòsof i assagista. Professor d’estètica i de filosofia a l’Escola d’Art i Disseny de Karlsruhe. El seu pensament, sovint polèmic, obre la filosofia a la psicoanàlisi, la historia de l’art, l’art contemporani, la música, la poesia, l’antropologia i els llenguatges dels mitjans de comunicació. Malgrat el seu esperit lliure i transgressor, al pensament de Sloterdijk ressonen les veus de la tradició filosòfica alemanya i francesa, sense deixar de banda la influència d’una certa mística oriental.\nLa seva participació al programa de televisió El quartet filosòfic de la cadena alemanya ZDF li ha donat una notable projecció pública al seu país.\nHa escrit una trentena llarga de llibres entre els quals cal destacar Crítica de la raó cínica (1983), Regles per al parc humà (1999) i la trilogia Esferes (1998-2004). La seva obra ha estat àmliament traduïda al castellà, i en català podem llegir Temperaments filosòfics (2009).


Visita Conselleria d'Educació\nPublicat el Dilluns, 08 abril 2019 13:57\nEl dilluns, dia 8 d'abril, el Sr. Martí X March, Conseller d'Educació i Universitat va visitar el nostre centre. En aquesta ocasió va venir acompanyat del Sr. Antoni Morante, director general de Planificació, Ordenació i Centres i la Sra Maria Alorda, directora general de Formació Professional i Formació del Professorat i del departament de premsa. Per a nosaltres va ser una trobada molt interessant ja que els poguérem mostrar el nostre centre i parlar dels nostres projectes, i de les dificultats del dia a dia. En tot moment es varen mostrar molt interessats i ens encoratjaren i animaren a seguir endavant amb la tasca que feim a l'escola. Pensam que és una molt bona iniciativa que els dirigents dediquin una estona del seu temps a conèixer la realitat dels centres educatius. Que no sigui la darrera!\nProcés preinscripció Educació Infantil\nPublicat el Divendres, 08 Març 2019 12:59\nBenvolgudes famílies. El proper dia 25 de març començarà el procés de preinscripció per a tots els alumnes que vulguin cursar 4t d'infantil (nascuts l'any 2016). Per aquest motiu, dia 20 de març, a les 19h, a l'edifici d'infantil es farà una reunió informativa per explicar el procès d'escolarització i resoldre els dubtes que pogueu tenir. En acabar la reunió es podrà visitar l'edifici d'infantil per tal de conèixer les instal.lacions.\n+ Informació del procés aquí


L'Informatiu - ERC inicia aquest dilluns Els vespres d'estiu al pati, reunions amb la ciutadania en un ambient distès\nERC inicia aquest dilluns Els vespres d'estiu al pati, reunions amb la ciutadania en un ambient distès\nLa secció local d'ERC de Santa Perpètua endega aquest dilluns un cicle anomenat Els vespres d'estiu al pati que s'han ideat amb un doble objectiu. D'una banda, oferir unes activitats lúdiques i de l'altra, reunir-se amb la ciutadania i anar recollint les inquietuds del veïnat per anar elaborant un document que fixi com hauria de ser la Santa Perpètua del futur.\nPer aquest motiu, ERC obrirà al públic el pati de la seva seu situada a la Rambla cada tarda a partir de les 18h des d'avui i fins dijous. A més ha programat diverses espectacles avui a les 22h espectacle de màgia amb màgic Qudini, dimecres 23 de juliol a les 20.30h Concert amb Nigth & Day i dijous 24 a les 22h cata de caves amb el perpetuenc Jaume Folguera.\nLa presidenta d'ERC Santa Perpètua, Rosa Rovira, ha explicat que és una contribució a un aspecte lúdic i sobretot crear un espai per a fer aportacions sobre el tipus de poble que es vol i ha animat a tothom a participar-hi.


La caguera de Casanova | Albert Aixalà Torrent\nAlbert Aixalà Torrent\nSant Antoni, a tutti pleni!\nLa cara B del Primavera Sound\nDe la imparable beatificació de Steve Jobs\n20 anys sense Ovidi Montllor\nSitges 2014: de pells i nafres\nLa caguera de Casanova\nAlbert Aixalà Torrent. Barcelona.\nAvui el Cineclub Sabadell acull una projecció d’Història de la meva mort, d’Albert Serra. El director participarà en un col·loqui amb Vicenç Altaió abans de la projecció de la pel·lícula.\nRepresentant de l’edat heroica de l’humanisme, revers sicalíptic d’Immanuel Kant, Giacomo Casanova fou un dels personatges més fascinants de la Il·lustració europea, i ho fou fins al punt que esdevingué un mite. Un mite que es propalà ben aviat arran de la gran difusió que van conèixer les seves memòries. La imatge més ben coneguda que el cinema ens n’ha llegat potser sigui la d’Il Casanova (1976), de Federico Fellini. El director de Rímini ens el presentà com un personatge més aviat grotesc, dominat per un exhibicionisme sexual desbridat i caníbal, algú que féu de l’home-màquina de La Mettrie una màquina de follar. Hi ha, però, un altre Casanova. Després de les seves nits de glòria pels salons europeus i les corts més rutilants (Frederic de Prússia, Lluís XVI), sembla que el vell roué passà els seus últims dies a la ciutat de Dux, al castell del comte Waldstein. Allà, al nord de Bohèmia, hi féu de bibliotecari, i envoltat dels quaranta mil volums que conformaven la biblioteca del castell, va consagrar-se a l’escriptura d’una forma frenètica —hi escriuria, entre d’altres obres, la monumental Història de la meva vida— fins que l’enjovà la parca. El cert és, per tal com tendim a associar-lo a la Venècia dels palaus encesos de les nits de Carnaval, que costa d’imaginar-se aquell gran femeller sojornant en un indret tan limfàtic com aquell, essent objecte d’escarni per part dels servents del comte. En la seva nova pel·lícula, Albert Serra se serveix de la darreria de la vida de Casanova per trenar un relat que parla d’un ocàs. Un món nou és a punt de nàixer (a França la revolució és a un revolt) i Casanova, allunyat del món de les corts i de les soirées, viu aquest inevitable capgirell com un triomf personal però amb un pinyol d’amargor: és un home corsecat per la nostàlgia dels plaers viscuts.\nHistòria de la meva mort, d'Albert Serra\nSerra ha convertit Història de la meva vida, títol de les memòries del llibertí venecià, en l’esplèndid Història de la meva mort. Personatge hiperbòlic addicte als estirabots promocionals, el director banyolí és un home obsedit pels grans mites d’Occident. Si a Honor de cavalleria (2006) hi feia deambular uns desvagats i metafísics Quixot i Sancho pels boscos de l’Empordà, i a El cant dels ocells (2008) posava en imatges el viatge a Betlem dels Reixos d’Orient, en la seva darrera pel·lícula Serra situa aquest Casanova tardorenc de què parlàvem en un castell suís. Allà, hostatjat per un noble afectat de vel·leïtats poètiques, hi llegeix Montaigne, blasma la pesta del cristianisme, menja magranes amb gran delectança —si fa no fa, la mateixa amb què gusta els excrements d’una tendra donzella— i hi caga amb un gaudi inefable. Entre domassos i parets brocades, Casanova sembla llanguir-se en un tedi infinit mentre pensa a redactar les seves memòries. Qui sap si a fi de deslliurar-se de tanta lassitud, s’arriba amb son servent Pompeu fins als límits orientals d’Europa. Aleshores la pel·lícula fa un tomb. A Transsilvània, hom passarà per l’entrellum dels seus boscos en un viatge que es revela com un trànsit vers el cor de les tenebres de l’ànima. La nova pel·lícula de Serra gira, doncs, a l’entorn d’aquest joc de contraris ineluctablement entrelligats: la vida (i el sexe) i la mort, la llum i l’obscuritat, la raó i la foscúria, encarnats en Casanova i el comte Dràcula, respectivament.\nMés enllà del reconeixement internacional que ha merescut la pel·lícula, Història de la meva mort és, sobretot, un triomf estètic indiscutible. Tant Honor de cavalleria com El cant dels ocells eren pel·lícules notables, però mancades, afectades d’un hermetisme de vegades una mica ortopèdic. Per exemple, ara els mots ja no semblen badalls que hom amolla després d’haver fet la migdiada, que era la impressió que teníeu a cada cop que Lluís Serrat en deia algun. En la boca de Vicenç Altaió, les paraules flueixen arrodonides i lluminoses, impulsades per l’esperit de qui féu de la raó una eina de coneixement del món i d’autoconeixement de les passions. Com proclamà Descartes, heus aquí un home que creu ésser maître et possesseur de la nature. En aquest sentit, la composició que de Giacomo Casanova fa Altaió és esplèndida. Les pauses que imprimeix en els seus monòlegs, les paraules triades, els oblits, la prosòdia, l’agudesa escèptica i desenganyada de les seves observacions… fan d’aquest Casanova un personatge memorable.\nLa raó volteriana que el guia, però, es veurà anihilada tan aviat arribi al sud dels Carpats. Ho serà per les forces ctòniques que emergeixen dels boscos transsilvans, aglevades al voltant de la imposant figura d’un príncep tenebrós, estadant d’un castell que és a l’altra banda del riu. Les aparicions espectrals del comte Dràcula són esbalaïdores. La primera, dalt la barcassa, és fascinant. O bé quan el veiem a l’altra riba del riu que travessa els boscos, esguardant les criatures humanes que més tard haurà d’aterrar, en un delicat pla de fines qualitats pictòriques. Eliseu Huertas compon un Dràcula amatent, de gestos pausats, armat d’una mirada que se us clava com ho fan les seves dents en els colls de les donzelles. A poc a poc, amb una lentitud lacerant, en una tibant i terrorífica tensió que enlaira la pel·lícula, acabarà per exercir un domini implacable. Tothom hi caurà rendit. En haver convertit aquests materials heteròclits en un film majúscul, perfectament travat, Albert Serra esvaeix del tot les reserves que hom hi pogués confrontar.\nSerra ha deixat de ser aquell cineasta que semblava rabejar-se en son contemplació admirada davant d’un bell paisatge o d’un rostre colrat, el que sovint, en dilatar massa els plans, infonia uns potents efectes narcòtics en els espectadors i foradava els relats de les seves pel·lícules. A Història de la meva mort Serra exerceix un domini magistral de la taula de muntatge que es palesa en el ritme intern de les seqüències. La banda sonora (brillant) i les peces musicals escollides (C.P.E. Bach i Fouré) també s’hi engalzen perfectament. El treball amb els matisos sonors hi és semblantment impecable, suscitant en l’espectador la progressiva impressió que hi ha quelcom d’amenaçador, inaprehensible, que s’esmuny entre les ombres, el fullam i els matolls de l’entorn del mas. L’excel·lent treball de Jimmy Gimferrer confereix a la imatge de la pel·lícula una qualitat evanescent, talment un tel en recobrís la superfície. Això contribueix a reforçar la certesa que els personatges es troben fatalment abocats a la seva destrucció davant d’una presència que no es deixa comprendre. En aquest sentit, les transicions visuals d’Història de la meva mort són gosades i fascinants. Hi ha la seqüència de l’escorxament del bou, que sembla remetre a un sacrifici ritual de ressons pagans (“això és la realitat”, li etziba a Pompeu un flegmàtic Casanova davant el cos espellat). Aquella en què Casanova s’empastifa les mans de la sang de l’himen d’una jove que acaba de desflorar, i que anticipa l’orgia de destrucció del final. L’aire de vellard de Caravaggio que traspua el masover alquimista, i el moment, gairebé epifànic, en què veiem com els fems es tornen or. Aquestes transicions s’integren a la perfecció en la naturalesa de la història, que és feta de cims i abismes. I al final de tot plegat, us en resta el desfici que infon la presència del mal, la seva insaciable set de sang i patiment així com l’atracció que suscita. ¿Cinema polític? En tot cas, un cinema que nua el bell i el sinistre d’una forma nova, aterridora. A Serra ja no hi ha qui el pari.\n111111122222222 el 27 gener 2014 a les 14:41 ha dit:\navisa que hi ha spoilers, cabrón.\nÒscar Rocabert el 10 setembre 2016 a les 18:53 ha dit:\nAixalà, poques vegades m’ho he passat tan bé com amb aquesta pel·lícula. És una joia. I la prosòdia del sr. Altaió em va reconciliar amb el cinema català.