2010 Januar Visitationens totale karakter, B.A. opgave antropologi Tine Rye Hansen\nVisitationens totale karakter\n- En undersøgelse af selvbestemmelse og\nbrugerinddragelse, i psykiatrien.\nBachelor – essay, Vinter 2010\nTina Rye Hansen.\nVejleder: Zacha Whyte.\nThis essay examines the psychiatrical fields´ power and prestige, and seeks to capture how it influences the way patients are treated and categorized. This is being examined with focus on the role of visitation, in the light of the psychiatrical fields´ development, from the hospital psychiatry to the psychiatry in the region.\nThis development gives rise to new demands, with user participation and self-determination as the chore of the treatment. These social and psychological aspects, seems to collide with the biological facts, given rise through the diagnosis.\nI argue that it seems almost impossible to implement “a humane aspect” in the psychiatrical structure, and that the good intention ends up in three paradoxes when the idea meets the practical, local reality. It is found, that new locale categories are being developed, in the psychiatrical field, when the patients do not show that they are wilily to get treatment. I argue that these locale categories are developed from the psychiatrically defined categories, through the diagnosis, and from the expectations from which the roles as a client and a practitioner gives rise.\nFinally, I conclude that the psychiatrically organisational structure is forming an asymmetrical relation between the client and the practitioner, which complicates a real user-participation, as it seems to exclude the client in decision-making.\n1.3. Opgavens opbygning……………………………………………………………….3-5\n2. Behandlingspsykiatriens kulturelle felter…………………………………5-7\n2.1. Visitationens betydning……………………………………………………………….7\n2.2. Tre paradokser……………………………………………………………………..8-10\n3. At blive klient i psykiatrien……………………………………………...10-12\n3.1. Den asymmetriske klient/behandler relation…………………………………..13-16\n3.2. Vilje til personlig forandring……………………………………………………..16-19\n4. Institutionens moralske afgørelser…………………………………….23-24\n4.1 At blive et moralsk individ……………………………………………………………25\n5. Institutionens totale karakter…………………………………………...26-27\n5.1 Distriktspsykiatriens rolle – mindre fremmedgørende?.......................................27\nIndenfor de seneste årtier er sygehuspsykiatrien, i Danmark, blevet udvidet med distriktspsykiatrien og socialpsykiatrien. Med denne udvidelse har fulgt forskellige sundheds – og psykiatripolitiske tiltag, som samlet har til formål, at forbedre indsatsen for hjælp og støtte til sindslidende, både før, under og efter endt behandling. En hjælp og støtte, hvor hensigten er at sætte borgeren i centrum. Således kan nævnes psykiatriaftalen 2007-10, psykiatriplan for region sjælland fra 2007 og National strategi for psykiatrien, 2009.\nSamlet set skal disse tiltag styrke den samlede indsats, for borgere med sindslidelse, med udgangspunkt i inddragelse af hele personen. Mens strategien er retningsangivende giver psykiatriplanen og psykiatriaftalen handleanvisninger, rettet mod praksis.\nNational strategi for 2009 blev udarbejdet, på baggrund af WHO`s ministerkonference, ”Mental health”, 2005, hvor det blev konkluderet, at antallet af personer med psykiske lidelser var stigende. Her blev en deklaration vedtaget, som pålagde psykiatrien krav om at der i behandlingen ”lægges vægt på recovery, aktiv bekæmpelse af stigmatisering, diskrimination og social udstødning” (s. 5)\nNational strategi for psykiatrien 2009 blev, i forlængelse af denne konference, udarbejdet, for at skabe retningslinjer for psykiatrien i Danmark. Målet her er således, at:\n”Sikre at personer med psykisk lidelse modtager en lettilgængelig, tilstrækkelig og effektiv diagnostik, behandling, rehabilitering og opfølgning af høj kvalitet og med højest mulig inddragelse og respekt for den enkeltes patients autonomi og selvbestemmelse”(s.7) http://www.sst.dk/Udgivelser/2009/National%20strategi%20for%20psykiatri.aspx.\nLigeledes udtrykkes, at psykiatrisk behandling bør ”tage udgangspunkt i et samarbejde og en åben dialog, med respekt for patientens autonomi og selvbestemmelse” (s. 20-21)\nBegreberne autonomi og selvbestemmelse tillægges stor betydning. Dette søges ligeledes omsat til praksis, gennem en plan for psykiatrien.\nSåledes kan man læse i psykiatriplanens værdigrundlag, for psykiatrisk behandling, om behandlingen:\n”Patientens sygdom skal ses i en bred sammenhæng, hvor både biologiske, psykologiske og sociale forhold spiller ind. Behandlingen skal derfor tage udgangspunkt, i alle tre faktorer. Brugeren af psykiatrien skal sikres afgørende bestemmelse over sit behandlingsforløb” (s.9)\nOg i forlængelse af dette bliver ”åben dialog” en værdi for psykiatrisk praksis, her ”tilrettelægges behandlingen med udgangspunkt i patientens egen oplevelse af problemerne” (s.9).\nDen sociale lovgivning i 1990erne præsenterede i samme ånd nye krav om brugerinddragelse i behandlingen. Brugerinddragelse eller brugerindflydelse nævnes da også i psykiatriplanen, hvor man kan se at:\n”Tendensen inden for psykiatri går, lige som inden for andre specialer, i retning af mere brugerindflydelse,”http://www.regionsjaelland.dk/regionensopgaver/psykiatrien2/Sider/default.aspx.\nSåledes synes psykiatrien, at være blevet udvidet med ideologiske og organisatoriske rammer, som skulle muliggøre et mere menneskeligt aspekt, og det kunne se ud som om en mere humanvidenskabelig tilgang i psykiatrien er ved at udvikle sig. Men man kan spørge om der er mening, bag disse flotte ord. Er det muligt at omsætte ideologien i praksis?\nJeg efterlades med spørgsmålet om hvordan brugerinddragelse og selvbestemmelse kan integreres i en praksis, der bygger på kategorisering af klienter, gennem visitation? Udvikling mod distriktspsykiatrien, udbygget med socialpsykiatrien, synes alene at have påvirket den organisatoriske udbygning af psykiatrien, mens det menneskelige aspekt stadig besværliggøres, da visitation placerer behandler og klient i en asymmetrisk relation.\nJeg vil med denne opgave anskueliggøre, hvordan der i det psykiatriske felt bliver formet og udviklet nye kategorier, på baggrund af en asymmetrisk relation mellem behandler og klient. Således skriver min opgave sig ind i den medicinske antropologi.\nJeg vil sætte fokus på visitationsproceduren i behandlingspsykiatrien, som den struktur der afgør relationen, mellem behandler og klient.\nMed visitation som tema, vil jeg bidrage med en forståelse af det psykiatriske system, som et kulturelt rum, hvor mening skabes og udvikles, Jeg vil argumentere for, at klientgørelse og passivering af klienten er en uundgåelig konsekvens, da kategorisering gennem visitation, gør at patientens selvbestemmelse ikke altid kan medtænkes, inden for den psykiatriske behandlingsramme, da der her synes at være fokus på klientens moralske udvikling. Hvad jeg i det følgende skal argumentere for.\nMed denne opgave vil jeg altså bestræbe mig på at besvare følgende:\nHvordan påvirker visitation i psykiatrien og den følgende kategorisering klientens personlige selvbestemmelse? Hvilken betydning har organisationens struktur, for efterlevelse af politisk formuleret krav om brugerinddragelse?\n1.3. Opgavens opbygning\nFørst en kort redegørelse for sygehuspsykiatrien, distriktspsykiatrien og socialpsykiatrien. Og visitationens betydning. Derefter en beskrivelse af tre paradokser i det psykiatriske felt.\nHerefter følger opgavens tre hovedkapitler.\nFørste kapitel At blive klient i psykiatrien vil ”sætte scenen.” Med elementer af sociologen Erving Goffmans teorier (Goffman 1983 ; 1967) vil jeg analysere behandler/klient relationen og den kommunikationsramme, der skabes ved visitation. Med dette blik anskueliggøres det hvordan en person, positioneres i rollen som klient. Jeg vil inddrage det fysiske rums betydning, for de enkelte aktørers kommunikations – og handlemuligheder. Mit sigte, gennem opgaven vil søge at indfange den historiske udvikling, som behandlingspsykiatrien har været under, fra at være under hospitalsvæsenet, til at blive udvidet med distrikts – og socialpsykiatrien. Jeg vil søge at anskueliggøre dette skifts betydning, gennem en analyse af rummet, hvori visitation og behandling finder sted.\nBegreberne backstage og frontstage, hentet fra Goffman (1983 ), anvendes for at belyse hvordan roller formes og udvikles, både i en relation og via de muligheder og begrænsninger, der ligger i det fysiske rum. Samtidig vil det her være muligt yderligere at anskueliggøre, hvordan rollerne skaber en kommunikationsramme, hvorunder klientens udtryksmuligheder, forstået både verbalt og som handling, begrænses.\nOpgavens anden del; organisationens moralske afgørelser, vil omhandle behandlingspsykiatrien som organisation. Med elementer af Hasenfelds analyse om borgerservicerende organisationer (Hasenfeld 1983), vil behandlingspsykiatrien blive belyst udefra. Gennem dette blik vil jeg kunne tydeliggøre, hvilken betydning behandlerens rolle som systemrepræsentant har for relationen mellem behandler og klient. En undersøgelse af dette forhold vil sætte lys på betydningen af moralske afgørelser, forstået som de implicitte begrænsninger og muligheder, der ligger i forhold til moralsk korrekt adfærd, i den pågældende organisation. Hovedpointen er her at tydeliggøre, hvordan en klient i en organisation underligges krav og regler, gennem behandlingen, der ydes som en service. Her vil samtidig åbnes op for en diskussion af magt, i det psykiatriske system.\nTredje kapitel Institutionens totale karakter, vil belyse de aspekter ved nutidens psykiatriske institutioner, som jeg mener stadig at kunne have en total karakter. Jeg vil søge at anskueliggøre hvordan Goffmans begreb total karakter, som han benytter i forhold til den totale institutions fysiske barriere mellem en hjemlig verden og institutionens verden, i dag snarere kan forstås som den psykiske eller sociale barriere, der skabes ved den asymmetriske relation, mellem behandler og klient. Visitationen vil blive belyst som det aspekt ved behandlingen, der synes at forme ”moralske mure”, mellem behandler og klient.\nDette afsnit vil være en opsamling på de to forrige afsnit, hvor jeg i forlængelse af min analyse af den asymmetriske relation og af den psykiatriske behandlingsrammes organisatoriske struktur, vil belyse hvilken betydning visitationen har for disse aspekter, og dermed argumentere for dens totale karakter. En total karakter, der synes umulig at ændre, indenfor det psykiatriske system, med den nuværende struktur.\n2. Behandlingspsykiatriens kulturelle felter\nInden jeg går videre til en redegørelse for visitationens betydning, vil jeg kort redegøre for sygehuspsykiatriens udvidelse, med distriktspsykiatrien og socialpsykiatrien. Dette følges op senere i opgaven, gennem analyse af den psykiatriske organisation som et kulturelt rum, hvor viden formes og udvikles.\nSygehuspsykiatrien er blevet udvidet med distriktspsykiatrien, ud fra et ønske om at nå flere borgere med sociale og psykiske problemer, og med mål om at skabe en ramme, hvor henvendelsen kan ske udenfor sygehuspsykiatrien. Samtidig var målet at styrke et tværfagligt samarbejde, gennem en decentralisering af sygehuspsykiatrien.\nI Psykiatriplanen defineres distriktspsykiatri som:\n”Den ambulante psykiatriske behandling af borgere over 18 år i et givet geografisk område. Distriktspsykiatrien udgør sammen med den sengebaserede psykiatri hovedfunktionen/basisydelsen i behandlingspsykiatrien.”\nOverlæge Per Vendsborg fra psykiatrifonden beskriver i bogen Distriktspsykiatri – nu og i fremtiden (1998), distriktspsykiatrien som en behandling, der har til opgave at hjælpe mennesker, i det ”almindelige samfund.” En hjælp der ydes skal bringes ud til mennesker i deres miljø og som ikke ”må ikke gribe mere ind i dagligdagen end nødvendigt” (Vendsborg 1998:7). Ligeledes står der: ”Den psykisk syge ses som en borger på lige fod med andre borgere. Distriktspsykiatrien forsøger at afhjælpe de problemer og handicap, som den psykiske lidelse forårsager. Idealet er, at de psykiatriske behandlingsmetoder tilpasses og respekterer den sindslidendes eget valg af tilværelse ” (Ibid 1998:7).\nSocialpsykiatrien kan beskrives med dette citat:\n”Socialpsykiatrien handler om alt det, der sker når man er udskrevet og skal have en hverdag til at hænge sammen. Den omfatter alle former for sociale tilbud til sindslidende. Det kan eksempelvis være botilbud, væresteder, støtte- kontaktpersonordninger og beskæftigelse. Det vil sige, den hjæp og støtte, som ydes, når man skal klare sig i hverdagen. Begrebet Socialpsykiatri kan oversættes til "socialt arbejde med sindslidende". Udgangspunktet er her at støtte den enkelte sindslidende - som ikke længere er indlagt på et psykiatrisk hospital - til at kunne håndtere hverdagslivet. Det kan også sammenfattes som støtte til personlig og social mestring” http://www.socialpsykiatri.dk/socialpsykiatri/hvad_er_Socialpsykiatri.\nSamlet set skal denne udvidelse af sygehuspsykiatrien være med til at forbedre livet, for de som har et langt sygdomsforløb, og støtte dem til et bedre hverdagsliv, ved at man sikrer ”akut selvhenvendelse” (Ibid:7, 15).\nDen ”sengebaserede psykiatri” eller sygehuspsykiatriens opgave, i forhold til sindslidende, er at tilbyde undersøgelse, diagnosticering og behandling ved indlæggelse. Hvorimod en distriktspsykiatrisk enhed giver ambulant, tværfaglig psykiatrisk behandling. Den er etableret lokalt, men tilknyttet sygehuspsykiatrien\nMan kan således se, at der ligger en forskel i den organisatoriske struktur, men samtidig udgør sygehus- og distriktspsykiatrien basisydelsen i psykiatrisk behandling. Distriktspsykiatrien er altså tilknyttet sygehuspsykiatrien, hvilket gør at en afgørende struktur som visitationsproceduren er uændret.\nDenne udvidelse af behandlingspsykiatrien har således kun resulteret i en udvidelse af dens organisatoriske struktur, mens den faglige diagnose stadig bliver udført af psykiateren, da visitationsproceduren er central, uanset om borgeren henvender sig på en psykiatrisk afdeling, på et hospital eller på et distriktspsykiatrisk center. Den tværfaglige del af projektet, hvor pædagoger, psykologer og socialarbejdere inddrages, bliver således på psykiatriens præmisser, da andre fagpersoner skal handle indenfor rammen af psykiatrien. I national strategi for psykiatrien, står der: ”Der bør kontinuerligt arbejdes med udvikling af personalets psykiatriske viden, indsigt og handlemuligheder, herunder diagnostiske og behandlingsmæssige kompetencer samt viden om en flerhed af metoder og redskaber”(s.25). Samtidig med at det er nødvendigt at indsatsen dokumenteres og ”gøres synlig og målbar og dermed tilgængelig for kvalitetsudvikling” (s. 27). Andre faggrupper skal kun integreres, i en vis grad, da ”der er brug for en øget specialisering, men specialiseringen må ikke føre til, at patienter, som ikke passer ind, falder imellem ´to stole` eller, at den brede almene psykiatriske indsats rettet mod forskellige patientkategorier og - behov taber opmærksomhed og prestige” (s. 17)\nSåledes bliver andre faggrupper underlagt psykiatriens ”prestige.” Dette synes at hænge sammen med dennes førsteret til at identificere klientens problem. Hvilket resulterer i tre paradokser, som jeg vil forfølge i min analyse. Først beskrives visitationens betydning kort.\n2.1. Visitationens betydning\nMit fokus i denne opgave, med visitation som tema, muliggør et bredere sigte på den kategoriseringsproces, der foregår på psykiatriske behandlingsinstitutioner.\nSom nævnt i forrige afsnit har visitationsproceduren stadig en afgørende betydning for en person, der søger hjælp i det psykiatriske behandlingssystem. Jeg vil argumentere for, at dette skaber en kulturel forskydning. En kulturel forskydning mellem personens oplevede sociale problemer og systemets kulturelle felt. De nye krav om brugerinddragelse og selvbestemmelse synes at kollidere med de øgede krav om diagnosticering. Modstridende interesser der resulterer i tre uløselige paradokser.\n2.2. Paradokser i psykiatrien\nI ”Den nationale strategi for psykiatrien” ligges der fokus på, at behandlingen skal være ”Individualiseret behandling”, som skal bygge på en ”respekt mellem behandler og klient.”\nNye tiltag bliver sat i værk, da der har været udtrykt kritik fra mange patienter, en kritik der netop bygger på relationen, mellem behandler og klient, hvor patienter mener, at der er en ”manglende mulighed for tid til samtale og meningsfuld aktivitet” og samtidig, at der er en ”manglende respekt for patientens tid og problemer” (s. 21)\nDa disse kritiske udtalelser, omhandler de sociale og psykiske aspekter ved behandlingen, sættes nye tiltag i værk, med fokus på disse forhold. En respektfuld relation mellem behandler og patient søges realiseret, gennem implementering af brugerinddragelse, og ved at patienten gives selvbestemmelse.\nSom der står skrevet i mine indledende ord, indbefatter de nye krav til psykiatrisk behandling, både en forbedret diagnostik, og på den anden side, at man indfører brugerinddragelse, og giver mulighed for at patienten får selvbestemmelse. Dette bliver pålagt psykiatrien, gennem en diskursiv praksis, hvor sproget er udformet, på baggrund af en allerede defineret viden indenfor et system. Et system, hvor det ikke er muligt at ændre den faglige diagnose, men hvor man indfører nye tiltag, for at forbedre det menneskelige aspekt.\nDette resulterer i tre paradokser, når teori møder praksis. Paradokser der synes uløselige, indenfor den psykiatriske struktur. Og resulterer i at nye kategorier opstår.\nDet første paradoks opstår, i forlængelse af visitationen, hvor en person forvandles til en patient. Behandleren placeres i et dilemma, når kravet i behandling er, at ”både biologiske, psykologiske og sociale forhold spiller ind” og at ”behandlingen skal (…) tage udgangspunkt i alle tre faktorer.” hvor ”brugeren af psykiatrien skal sikres afgørende bestemmelse over sit behandlingsforløb”\nDet biologiske forhold indbefatter den psykiatriske diagnose, som synes at udelukke sociale og psykiske forhold, da behandleren får afgørende bestemmelse, da kategoriseringen af patienten positionerer behandler og patient i en asymmetrisk relation. En kvinde fra distriktspsykiatrien udtaler: ”Jeg har ikke haft nogen indflydelse på behandlingsformen, det er bare om at tage imod. De visiterer en, og så siger de hvad man har behov for, og jeg havde så åbenbart behov for en psykolog, så det har jeg taget imod” (Jensen 1996:93). Samtidig viser et andet eksempel fra en patient, en tydelig asymmetri mellem behandler og klient. Personen udtaler følgende om sin privatpraktiserende psykiater: ”han skulle hele tiden fortælle mig, hvad der var i vejen. Han lyttede ikke til, hvad jeg havde at sige om det. Jeg fik bare nogle piller” og om sin egen personlige vurdering af situationen, udtaler hun følgende: ”Der var simpelthen ingen, der troede på det jeg havde at sige. Der var ingen, der ville tro på mig, når jeg snakkede om, at det var mit forhold til min mand, der var problemet”(Jensen 1996:94). Jeg vil understrege, at disse eksempler ikke skal søge at illustrere at den enes opfattelse af situationen er mere rigtig end den anden. Udtalelserne skal derimod tydeliggøre, hvordan der tilsyneladende er begrænsninger ved kravet fra psykiatriplanen om, at ”brugeren sikres afgørende bestemmelse over sit behandlingsforløb”, da den sociale side af problemet synes overset, ud fra psykiaterens rolle som fagperson.\nDe sociale og psykiske forhold kommer så udelukkende til at hænge sammen med, at brugeren skal have selvbestemmelse, i behandlingsforløbet.\nLæser man psykiatriplanen grundigt kan det se ud som om, at selvbestemmelse hænger sammen med brugerinddragelse. Her står der skrevet, at der ikke er et misforhold mellem en evidensbaseret praksis, og begreber, som autonomi og selvbestemmelse, ”idet udgangspunktet er, at patienten tilbydes evidensbaserede behandlingstilbud, som vedkommende med rådgivning fra behandlerpersonalet kan vælge at tage imod. Der kan således tilbydes en psykiatri, som lever op til både at tilfredsstille brugernes ønske om egenbestemmelse og samtidig bevarer nyttiggørelsen af den evidens, som til stadighed findes” http://www.regionsjaelland.dk/regionensopgaver/psykiatrien2/Sider/default.aspx.\nEn bruger af psykiatrien har således ikke afgørende mulighed for selvbestemmelse, men kan vælge et behandlingstilbud til eller fra. Selvbestemmelsen synes at findes i praksis, gennem brugerinddragelse.\nMen her ser det ud til, at de foki behandleren pålægges, gennem de sundhedspolitiske krav, fordrer et dobbeltblik, som resulterer i et andet paradoks. Da brugerinddragelse ikke er defineret, ud fra sig selv, men hænger sammen med krav om evidens, viser eksempler fra en socialpsykiatrisk praksis, at brugerinddragelse bliver på behandlerens præmisser (Bjerge & Selmer 2007), som synes at hænge sammen med at magt, i psykiatrien er baseret på professionalisme (Hasenfeld 1983:213) og et ”organisationsdiagram”, der bygger på rationalitet, orden og kontrol (Ibid:229).\nDe opridsede paradokser, som vil blive uddybet senere, synes at hænge sammen med kategoriseringens altdominerende funktion, som er med til at definere relationen mellem behandler og klient som asymmetrisk. Denne asymmetri kommer i stand, da den ene har magten til at definere den anden. I forlængelse af dette kan kontrol blive en legitim magtudøvelse, der retfærdiggøres gennem behandlerens rolle som fagperson og de implicitte regler om adfærd der ligger i en psykiatrisk organisation.\nI psykiatriplanen står der, at man skal sikre ”beskyttelse af patientens autonomi”, men at tvang samtidig er en nødvendig foranstaltning, hvis patienten ikke har indsigt i egen situation, og her vil man kunne tvinge patienten til krav om aktivitet, gennem behandling.\nDette skaber et sidste og tredje paradoks i praksis, hvor den faglige omsorg og personens selvbestemmelse bliver to modsatrettede interesser.\nJeg vil komme med en uddybelse af de tre paradoksers betydning, for efterlevelse af politisk formuleret krav om respekt for patientens selvbestemmelse og krav om brugerinddragelse. Først en introduktion til det psykiatriske kulturelle felt, hvor en person forvandles til en klient.\n3. At blive klient i psykiatrien\nEn ”face to face” interaktion indeholder, ifølge Goffman (1983 ), elementer, hvor der tages hensyn til den anden samtalepart, men er samtidig en aktivitet, som indeholder en reciprok indflydelse. En indflydelse der baseres på, at begge parter forsøger at definere situationen. Men begge med respekt for den anden (Goffman 1983 :26).\nDenne reciprokke udveksling bestemmes samtidig via den sociale situation, og begrænses også via de fysiske rammer. I en psykiatrisk organisation, som kan forstås som en service-organisation, vil relationen dog ikke være reciprok, da ”the specialist often maintains an image of disinterested involvement in the problem of the client” (Ibid:21). Respekten er således ikke gensidig og defineres ud fra interesseforhold. Denne relation bliver en påtvungen social relation, hvor patienten er afhængig af behandleren (Goffman 1967:28).\nTil forskel fra en samtale i hverdagen, hvor relationen er ligeværdig, da den ikke er tvungen, bliver relationen her tvungen og mister derved sin reciprokke karakter, da den ikke længere bygger på gensidig respekt. ”Nærheden” bygger snarere på observation og klassifikation, og ikke på dialog (Foucault, red. Khalfa 2006:487). Og heller ikke på ærlighed. Behandleren kan forstås som en ”kynisk performer”, hvis interesser ikke tydeliggøres (Goffman 1983 :29), og visse aspekter ved behandlingen defineres gennem krav, som stilles til patienten, gennem diagnosen. Krav som dog kan siges at være skjulte, eller ikke tydeliggøres for patienten, men hvori der ligger implicitte forventninger om at klienten tager ansvar, for sine handlinger, og i praksis resulterer dette i, at patienten skal vise villighed til behandling (Mik-Meyer 2003; Bjerge & Selmer 2007; Goffman 1967; Schepelern Johansen 2007).\nMen hvad vil det egentlig sige at være patient og hvordan skabes kategorier i det psykiatriske behandlingsfelt. Goffman skrev i 1967:\nPsykiatrien definerer psykiske forstyrrelser som noget, der kan have sin rod i patientens tidligste barndom, viser sine symptomer gennem hele hans livsforløb og trænger ind i næsten alle områder, af hans øjeblikkelige aktivitet. Der er således ikke nogen del af hans fortid og nutid, som behøver at falde udenfor psykiatriens myndighedsområde. Statshospitaler institutionaliserer på bureaukratisk vis dette meget omfattende mandat ved formelt, at basere deres behandling af patienten, på hans diagnose (Goffman 1967: 116-17).\nBehandlingen bygger på diagnosen, og på det aspekt, at der sker en institutionalisering, gennem indlæggelse på et hospital.\nCitatet er fra 1967 og behandlingspsykiatrien har udviklet sig siden da. Distriktspsykiatrien har haft en betydelig rolle, imod en udvikling væk fra institutionalisering, og hen mod en behandling, der inddrager personlige og sociale forhold i behandlingen.\nJeg vil dog argumentere for at visitering, og dermed kategorisering, stadig har en afgørende rolle og at kategoriseringen umuliggør en reel brugerinddragelse, og respekt for personens selvbestemmelse. Først og fremmest fordi det ikke er muligt at indgå i en dialog om behandlingsform. Følgende citat fra en klient i distriktspsykiatrien viser en modsætning mellem behandler og klient: ”Jeg begyndte at gå til en privatpraktiserende psykiater, men han var […] med til at bringe mig ud i tovene. Han skulle hele tiden fortælle mig, hvad der var i vejen. Han lyttede ikke til, hvad jeg havde at sige om det. Jeg fik bare nogle piller…” (Jensen 1996:101). Det er tydeligvis ikke klientens ”sociale fortælling,” der kommer i forgrunden.\nI forlængelse af dette modsætningsforhold mellem de biologiske og sociale aspekter, hvor psykiatrien finder sine begrænsninger, med implementering af brugerinddragelse eller efterlevelse af krav om respekt for personens selvbestemmelse, er der en tendens til at nye kategorier opstår. Dette skal tydeliggøres i et andet afsnit. Her følger først et rids over kategoriseringen indenfor psykiatrien.\nDer eksisterer nemlig, ud over den faglige diagnose også andre former for kategorisering. Kategoriseringsprocessen deles her op i tre forskellige kategorier. 1. De eksisterende kategorier, som er de faglige kategorier, 2. De overordnede kategorier, som klient, bruger eller patient, som har til formål at placere personen i et system og 3. De lokale kategorier, som er min betegnelse for kategorier der opstår i mødet mellem behandler og klient.\nDer har eksisteret institutionelle kategoriseringsprocesser lige siden de første statshospitaler blev bygget, i midten af 1800-tallet. Derudover eksisterer samfundskategorier, som ”den fremmede” eller "normal” overfor ”unormal.” Kategorier der er opstået i kraft af institutionalisering, og behovet for eksklusion af dem, hvis livsførsel, adskiller sig fra de skrevne normer (Foucault, red. Khalfa: 2006). Med afinstitutionaliseringen i Danmark i 1970´erne, i kraft af at nye psykologiske og pædagogiske metoder vandt indpas, blev psykiatrien udsat for megen kritik. Det blev påvist at ”institutionslivet i sig selv havde en skadelig virkning på de sindslidendes udfoldelse” (Vendsborg 1998:9).\nI takt med afinstitutionaliseringen blev distriktspsykiatrien udviklet og samtidig kom der øgede krav til psykiatrisk behandling.\nKrav om fokus på personens autonomi, selvbestemmelse og en øget brugerinddragelse. Dette for at bekæmpe stigmatisering. Men det ser ud til at dette krav ikke kan efterleves, men derimod resulterer de nye krav blot i at behandleren stilles afmægtig. Og i at nye lokale kategorier opstår. Disse kategorier opstår på baggrund af de eksisterende eller faglige kategorier og synes at retfærdiggøres gennem de overordnede kategorier, hvor der ligger et implicit krav om at en person lever op til sin rolle, som patient, bruger eller klient.\n3.1 Den asymmetriske relation\n“Behind the calm order of medical analyses a difficult relationship is at work, where historical becoming comes into being: this is the relation between unreason, as the ultimate meaning of madness, and rationality as the form of its truth” (Foucault, red. Khalfa 2006:251).\nI dag taler vi ikke længere om gale men derimod om sindslidende, så en forestilling om de syge som besat af onde ånder og ufornuft som meningen for galskab, som i middelalderen. I national strategi for psykiatrien står der: ”Årsagerne til psykiske lidelser er komplekse, multifaktorielle og kun til dels kendte,” (s. 10) og samtidig at: ”psykiatriske patienter kan præsentere sig med mange forskellige, karakteristika, problemstillinger og behov” (s. 17)\nMan kan ikke længere tale om ”the sicknesses of the head” eller om ufornuft overfor fornuft (Foucault, red. Khalfa 2006:298), men ideen om at de sindslidende har en ”svag vilje” er stadig gældende (Ibid:133).\nDer er ligeledes stadig en skelnen, mellem klient og behandler, som synes at bygge på en asymmetrisk reciprocitet, hvor moralsk ukorrekt adfærd placeres overfor behandlerens rationale. Psykiatrien synes at bygge på en viden hvor sproget kan ses som ”a language without response” (Foucault, red. Khalfa:488). Det skyldes, at den psykiatriske institution er et socialt rum hvor sproget bygger på information, snarere end kommunikation og hvor det fysiske rum sætter begrænsninger for aktørernes handlemuligheder.\nMed begreberne backstage og frontstage viser Goffman (1983 ) at en person altid er begrænset i sin væremåde, i forhold til det rum han eller hun befinder sig i. Her udspiller en person visse roller, som er positioneret i rummet, gennem den kulturelle viden der er indlejret her. Frontstage er de rum hvor man agerer på en måde, som er i overensstemmelse med gældende normer og regler for rigtig eller forkert adfærd. Mens backstage hører til i fysiske rum, hvor man kan ”smide masken” og ”være sig selv” (Goffman 1983 :107-9).\nEn visitationssamtale kan siges at være indledningen til personens ”moralske karriere” (Goffman 1967). Visitationen foregår både i sygehus – og distriktspsykiatrien i fysiske rammer, som er udenfor personens private rum, og hvor relationen bygger på at få informationer ud af personen der søger hjælp og informere om mulig behandling. Som illustreret med eksempler fra distriktspsykiatrien, inddrages her ikke altid personlige, psykiske eller sociale forhold. Samtidig er der krav om en bestemt opførsel.\nDen psykiatriske institution er et rum, hvor man skal agere frontstage og hvor meget lidt aktivitet foregår backstage. Frontstage aktivitet synes at være tæt forbundet med manner i behandlingspsykiatrien. Manner kan oversættes som høflighed og er et aspekt ved det som Goffman betegner som Decorum, som er etikette, sømmelig optræden, værdighed, anstændig adfærd. Decorum er det som tages for givet, en selvfølgelighed (Goffman 1983 :109-11). Rollerne mellem behandler og klient synes ikke mulige at forhandle. Og hvis ikke uskrevne regler efterleves legitimeres sanktioner eller kontrol. Og som jeg vil tydeliggøre, synes lokale diagnoser at opstå.\nDisse regler om adfærd som positionerer behandler og klient hænger sammen med den altoverskyggende asymmetriske relation, som udspringer fra visitationssamtalen. Klienten og behandlerens opfattelse er ikke pr. definition forskellige, men det er tydeligt at der er en tendens til at klienten vil se sin sygdom ud fra et personligt perspektiv, mens behandleren for at leve op til sin rolle som fagperson, vil se personens fortælling som en ”sygehistorie.”\nKlientens opfattelse af sygdom kunne beskrives som at ”lidelsen hører hjemme i et begrebsunivers, hvor subjektet forsøger at forstå sin tilstand og gøre den meningsfuld, socialt og kulturelt” (Elsass & Hastrup 1986:11). Eksempler fra distriktspsykiatrien, viser da også at mange har en kritik af det psykiatriske behandlingssystem, som går på at behandlerne ikke lytter til klienternes ”sociale fortællinger”, som ifølge dem selv kan være årsag til deres sygdom. Samtidig oplever mange at de ikke bliver hørt, hvis de er kritiske eller udviser vrede (Jensen 1996:81-101).\nPsykiaterens opfattelse af sygdom, bygger modsat på en viden, der skal formidles for at opnå det ønskede resultat: at gøre patienten rask. Psykiaterne baserer behandlingen på rationaler, da de ”er uddannet med en sygdomsklassifikation, der er baseret på taksonomiske ordnede sygdomsenheder, baseret på ætiologi og patogenese” (Elsass & Hastrup 1996:11). De forskellige parter har således hver deres måde at tale ud fra. Den forståelsesramme, som psykiatrien tænker indenfor resulterer i at ”aspekter af klienternes biografier giver sociale betydninger, der bekræfter eller ændrer klienternes moralske status” (Hasenfeld 1983:166).\nVed visitationssamtalen, skabes altså en asymmetrisk relation, da behandleren har magt til at kategorisere personen. Først og fremmest gennem en faglig diagnose, som er adgangsgivende til behandling.\nRelationen mellem behandler og klient bliver asymmetrisk, da behandlerens status eller rolle som behandler ikke bliver påvirket, hvorimod en person, der søger hjælp defineres gennem en diagnose og derved får rollen som klient, patient eller bruger i det psykiatriske system.\nSom jeg skriver i mine indledende ord, står der skrevet i psykiatriplanen, at psykiatrisk behandling bør ”tage udgangspunkt i et samarbejde og en åben dialog, med respekt for patientens autonomi og selvbestemmelse”\nMen pga. ”moralsystemet” indenfor det psykiatriske felt bliver selvbestemmelse på behandlerens præmisser. Dette hænger ligeledes sammen med at der er minimale muligheder for at fravælge tilbud og ikke mulighed for at afprøve et tilbud (Bjerge & Selmer 2007:62).\nDerved kan behandleren siges at have magt i den pågældende situation. Magt til at bestemme behandlingsform og magt gennem diagnosen, hvor patienten tilskrives sociale værdier og får en position som kvasimedlem, hvilket fordrer en samarbejdsvillighed (Hasenfeld 1983:249). I samme takt kan journalføring ses som en legitim magt, hvor ”aspekter af klienternes biografier giver sociale betydninger, der bekræfter eller ændrer klienters moralske status” (Hasenfeld 1983:166).\nMagt handler altså ikke om en magt, hvor tvang eller kontrol bliver styringsmekanismer for at påvirke klienten, men om hvordan klienter iagttages, beskrives og kategoriseres (Foucault 1969). Denne mere subtile magtform, som journalføring, udarbejdelse af sygehistorie, beskrives ifølge Goffman som en krænkelse af personligheden, da en sådan historie kun indeholder de ”vanærende” aspekter ved patientens historie (Goffman 1967:18-25). Denne sygehistorie bliver begyndelsen til klientens ”moralske karriere”, et psykisk udviklingsforløb, hvor klienten skal vise villighed til behandling (Ibid:19). Her skal patienten ”udleve rollen som den perfekte klient” og surhed, foragt og manglende respekt bliver et udtryk for en ”uforsonlig klient” (Ibid:51-52). Hvilket resulterer i det første paradoks hvor de biologiske forhold bliver styrende for de sociale forhold ved behandlingen, og dermed vil klienten ikke kunne få reel selvbestemmelse.\nEt halvt århundrede efter Goffman, med udvikling mod mere åbne rammer eksisterer stadig et ”moralsk klima” på en psykiatrisk institution og et krav om at klienten viser villighed til forandring, og vilje til at indgå i bestemte aktiviteter. Hvorfor er dette aspekt så vigtigt og hvilken rolle har de organisatoriske rammer og den psykiatriske teknologi, som indbefatter diagnosen?\n3.2 Vilje til personlig forandring\nMed den faglige diagnose følger krav og regler om adfærd. Krav om personlig udvikling synes ikke at være vigtigste fokus, men derimod om patienten kan tilpasse sig sin kategorisering. Hvis ikke følger lokale kategorier, eller det besværliggør patientens mulighed, for at få brugerinddragelse og medbestemmelse, idet at medbestemmelse ikke er mulig, da brugerinddragelse ”formes af frontansattes faglige erfaringer og kundskaber samt det psykiatriske områdes historie” (Bjerge & Selmer 2007:57). Som Mik-Meyer beskriver det skal et ”hjælpsøgende individ” være villig til forandring. Hvilket ligger til grund i det forhold at ingen ”institution kan forholde sig til alle aspekter ved et menneskes liv”, og de derved er nødsaget til at ”omdefinere og kategorisere personen, og hans eller hendes problemer” (Mik-Meyer 2003:54).\n”Klienter som, af en eller anden årsag befinder sig på tværs af (…) problemidentiteter, kan derfor (min anmærkning) have store vanskeligheder, med at opbygge et tilhørsforhold til det institutionelle landskab” (Mik-Meyer 2006:54).\nInstitutionens organisatoriske opbygning kræver altså, at individet får en ”problemidentitet”, som ligeledes bliver kommunikationsramme, indenfor hvilken behandleren kan kontrollere klienten mod den ”rigtige” personlige udvikling (Mik-Meyer 2006:9-16).\nSociologen Erving Goffman (1967) beskrev allerede på sin tid, hvordan en manglende villighed mod behandling, gøres til et sygdomstegn. På samme vis viser nutidige antropologiske og sociologiske undersøgelser, at patient – eller klientrollen indenfor den psykiatriske forståelsesramme, anskues som passiv og samtidig ligger det implicit at klienten skal vise villighed til behandling og personlig forandring (Mik-Meyer 2003; 2006;Hasenfeld 1983; Bjerge & Selmer 2007). Således kan man læse hvordan personer, der visiteres til en revalideringsinstitution, bliver kategoriseret ud fra andet end en specifik faglig diagnose. ”Flytbar” eller ”fastlåst” bliver kategorier som patienten tillægges, set i forhold til den enkeltes vilje til behandling (Mik-Meyer 2003). Og et andet eksempel viser at alkoholikere, på en psykiatrisk afdeling, først kan få behandling, når de er ”indstillet på at tage et moralsk ansvar for deres problemer” (Ibid:33). Herved får de en kategorisering i forhold til moralsk ansvar, ”uafklaret” overfor ”ansvarlig” (Mik-Meyer 2006:34). Om en af klienterne står der ligeledes at han har ”svært ved at tilpasse sig”, men hans egen udtalelse udtrykkes her ”jeg kan ikke acceptere, at personalet skal bestemme det hele” (ibid:34). At han, ifølge behandlerne, har svært ved at tilpasse sig hænger sammen med hans manglende villighed, da dette bliver et udtryk for at han ikke har ”evne til at mestre sin egen situation” (Ibid:57).\nDer ligger en doxa i det psykiatriske behandlingsarbejde, en doxa om moralsk korrekt adfærd. Doxa er et begreb, som Pierre Bourdieu bruger til at benævne de specifikke spilleregler for, hvad der er rigtigt og forkert, i et bestemt felt. Det er regler som konstant reproduceres, men som anerkendes af feltets individer og er dets ”fælles overbevisning” (Bourdieu 1994: 137). Om et individ passer ind i et felts doxa afhænger af individets habitus, som er den ramme, hvorpå den enkelte aktør oplever, tænker og handler, og sammenfatter altså både aktørens position i det sociale rum og aktørens mentale position (Ibid: 23).\nIfølge Bourdieu (1994) består samfundet af sociale autonome rum, som udgør et mikro -kosmos, disse betegnes felter. Disse sociale rum består af et netværk af sociale relationer mellem positioner af aktører, der er fastlagt i forhold til disses fordeling af den magt og kapital (ressourcer), der er anerkendt i det pågældende felt (Bourdieu 1994:53). Dette betyder, at der her er en speciel orden, bundet sammen af love, værdier og interesser (Ibid:161). Denne orden kan forstås som de positioner, adgang til viden former. Positioner som de enkelte individer så kan kommunikere og handle fra.\nRelationen i psykiatrien bygger ikke på interesse og respekt, som hos Goffman, (1959) men snarere på en udveksling af viden, hvori en person gøres til genstand for den ”sande viden.” Dette forudsætter at en patient må tilpasses institutionens rammer og qua den sociale position og klientgørelsen er det næsten umuligt at handle kritisk i det psykiatriske felt.\nSamtidig er det heller ikke muligt, i det psykiatriske system, at inddrage ”hele mennesket”, da den ”sande viden” bygger på et sprog, der retfærdiggør tvang, når det hænger sammen med omsorg: I psykiatriplanen står der, at man skal sikre ”beskyttelse af patientens autonomi”, men at tvang samtidig er en nødvendig foranstaltning, hvis patienten ikke har indsigt i egen situation, og her vil man kunne tvinge patienten til behandling eller omsorg\nDenne viden, eller habitus, er skjult for klienten i måden man former behandlingen, i det at den ikke bliver informeret til borgeren. Dette begrænser den individuelle udfoldelse, som defineres i situationen, gennem det som Goffman betegner som definitionsmagt. Denne magt defineres i det rum hvor en situation udspiller sig, hvor forskellige individer er positioneret forskelligt. Som nævnt i forrige afsnit skal man agere frontstage i en psykiatrisk insitution, hvilket vil sige at både behandler og klient må tilbageholde visse udtryk og handlemuligheder.\nBåde behandler og klient har en frontstage og en backstage -aktivitet. Backstage knyttes an til rummet, men kan samtidig forstås som en backstage-aktivitet, der udspilles, hvor personen kan være sig selv eller ”smide masken.” Frontstage kan forstås som den adfærd, som flertallet har besluttet er korrekt adfærd. Og bliver derved også en social front. Goffmans pointe er at personens væremåde tit knyttes an til rummet, idet at visse steder kræver at man spiller visse roller. Goffman mener at rollen er en integreret del af personligheden, således at en aktør er vidende om hvornår han eller hun bør ”tage masken på” og performe. Og dette udføres ubevidst (Goffman 1983 :30). Det psykiatriske felt er et socialt eller kulturelt setting hvori roller udspilles. Roller der vel at mærke, nærmest kan tages på eller af, afhængig af konteksten. Hvis man altså vel at mærke har magten til at definere situationen, og derved sin egen rolle i feltet, hvori handlingen udspilles. Individets ”handlingsøkonomi” bliver her stærkt begrænset og de klienter, der ikke er sig sin rolle bevidst, tvinges til at handle med en social front. De sociale koder ændrer sig tilsyneladende i forlængelse af diagnosen da det man kan kalde selvvalgt udtryksadfærd minimeres. Det ser ud til at ”klienternes besværligheder med en organisation bliver set som et udslag af klientens egne psykologiske og mellemmenneskelige problemer” (Hasenfeld 1983:251).\nDe lokale kategorier kunne så have til formål at skulle påvirke klientens udtryksadfærd, mod den rette moralske udvikling. Herved skabes en kommunikationsramme som besværliggør at brugerne kan få reel indflydelse på behandlingsforløbet. Med mindre de tilpasser sig.\nAt en klient skal vise villighed til forandring kan forklares ud fra de organisatoriske forhold. Man kan måske sige at ”organisationens interne struktur [er] skabt til at modsvare de usikkerheder, der frembydes af teknologien” (Hasenfeld 1983:211). Diagnosen kan ses som den psykiatriske teknologi og organisationen er psykiatriske hospitaler og distrikts – og socialpsykiatriske centre. Praksis hvori idealet om respekt for personlig selvbestemmelse og brugerinddragelse skal efterleves.\nLad os nu se nærmere på personlig selvbestemmelse gennem brugerinddragelse. Her synes kategoriseringen ikke at give meget spillerum for hverken behandler eller klient. Og dette resulterer i det andet paradoks, hvor krav om evidens kolliderer med reel brugerinddragelse.\nBehandlerne på en psykiatrisk institution, indbefatter psykiatere, psykologer og social arbejdere, som pædagoger o.a. Førstnævnte kan betegnes som professionelle mens sidstnævnte er semiprofessionelle (Hasenfeld 1983:230). Denne sondren resulterer i distinkte arbejdsdelinger, hvor førstnævntes prestige former de andres arbejdsopgaver. Psykiatrien får sin magt, da den som profession ”opnår rettigheder ved at være imødekommende overfor staten, idet den kontrollerer afvigere, opretholder dominerende værdier og ideologier” (Ibid:230) og de semiprofessionelle har den funktion at være ”stødpuder mellem klienter og prestigefyldte professionelle” (Ibid:232). Således får diagnosen status og hermed bliver det at blive kategoriseret en selvfølgelighed, som ikke stilles spørgsmålstegn ved. Hvordan påvirker disse forhold kravet om brugerinddragelse?\nUndersøgelser viser at klienters modvilje, kritik, egenforståelse af sygdom, sommetider koblet til en følelse af vrede eller aggression, ikke møder anerkendelse og herved ikke åbner mulighed for at klienten kan få indflydelse, på sin situation. Derimod tolkes visse følelser eller meninger, som et udtryk for, at klienten ikke viser vilje til behandling og samtidig ser det ud til, at vrede eller kritik af institutionelle forhold opfattes som manglende ansvarlighed for eget liv (Jensen 1996; Mik-Meyer 2003; 2006; Bjerge & Selmer 2007).\nSåledes viser en undersøgelse om brugerinddragelse på socialpsykiatriske botilbud, at hvis dette skal efterleves kræver det ”at man i et vist omfang kan strukturere sin hverdag, møde til tiden, tale høfligt og ikke mindst finde rundt i det offentlige system.” Brugerinddragelse hænger altså sammen med at tage ansvar, om at ”beherske diskursen” og at ”leve op til normer” (Bjerge & Selmer 2007: 7-18).\nDa brugerinddragelse hænger sammen med ansvar for eget liv og som middel til at opnå selvudvikling ”oplevede nogle beboere, at det var svært at komme igennem med deres ønsker om at få mere støtte til den daglige husførelse eller til at etablere sociale netværk” (Ibid: 67).\nDer ligger således et moralsk ansvar for den enkelte om at medvirke i sin behandling. Men denne medvirken synes at være forankret i organisationens struktur, hvor kategorisering bruges som instrument til at navigere klienten, og lade ham eller hende forstå hvornår de er trådt ved siden af. Således beskriver en medarbejder på et socialpsykiatrisk botilbud at det er ”svært at inddrage brugerne, hvis de ikke bryder sig om eller forstår de regler, der er” (Bjerge & Selmer 2007:29-32).\nEn kritik eller modstand mod behandlingen, som lige såvel kunne tænkes at være et udtryk for personens personlige autonomi, og derved kan afspejle klienters handleevne, bliver kategoriseret som et sygdomstegn eller en manglende villighed til behandling, som resulterer i at nye kategorier opstår. Kategorier som ”flytbar” og ”fastlåst,” bliver en måde hvorpå man kan definere klienters villighed mod den behandling, der tilbydes på en revalideringsinstitution. De ”fastlåste” er også dem med ”modstand på” (Mik-Meyer 2006). Sidstnævnte udviser vrede eller kritik af institutionens behandling eller de mener ikke at de er syge, ifølge den diagnose de har fået.\nI en lignende undersøgelse i distriktspsykiatrien, af relationen mellem behandler og klient, får vrede en betydning, for sindslidendes måde at forholde sig, til sin situation. Således beskriver en af de interviewede: ” Jeg har meget vrede i forhold til det psykiatriske system. Men jeg holder det for mig selv. Behandlerne ville tage det som udtryk for at jeg var ved at blive dårlig og så skal jeg bare have mere medicin” (Jensen 1996:83).\nVrede bliver således et sygdomstegn, måske fordi det er en del af sygdomsforståelsen, idet at visse følelser forbindes med symptomer på specifikke sindslidelser. Men det kunne altså ligeledes se ud som om at vrede eller kritik, holdes nede eller underkendes, da det er et udtryk for at klienten ikke har tilpasset sig rollen, som villig og ansvarlig klient.\nOm brugeren kan inddrages hænger ligeledes sammen med det andet paradoks, hvor den faglige rolle kolliderer med brugerinddragelse.\nPå et socialpsykiatrisk aktivitetscenter føler behandlerne sig splittet mellem to concerns, deres rolle som fagperson overfor ”brugernes her og nu situationer.” Det faglige fokus handler om at udvikle den ”aktive brugertype med ansvar for eget liv”, mens sidstnævnte bygger på omsorg (Bjerge & Selmer:82). Brugerinddragelse bliver således her defineret og anvendt ud fra fagpersonens rolle, snarere end med udgangspunkt i personens selvbestemmelse. Brugerens behov og ønsker defineres ud fra fagpersonens concerns, og aktiviteter bliver valgt af medarbejdere (Ibid:60). Der er således begrænsninger ved den faglige diagnose, i forhold til at kunne inddrage personen, som autonomt individ. Et tredje paradoks hvor faglig omsorg sættes højere end personlig selvbestemmelse.\nHer giver en medarbejder udtryk for sin egen faglige ekspertises legitimering, for at kunne være den der tager beslutningen: ”Jeg synes da, at hvis man selv kunne vælge, hvis man bare sagde, det var op til beboerne, vi skulle kun give dem det, de vil have, så tror jeg ikke de ville få så godt et tilbud som det, jeg synes de får. Fordi de får noget mere end det de vil have” (Bjerge & Selmer: 63). På samme måde resulterer det faglige aspekt i at medarbejderne integrerer brugerinddragelse, fordi ”det er skam en skal ting. Så træning i brugerindflydelse er træning i at forholde sig til ens sociale omgivelser” (Bjerge & Selmer:66). På den måde bliver brugerinddragelse en forpligtelse, som ligger i organisationens struktur og i krav til den faglige rolle og dette resulterer i at patienterne reelt ikke inddrages. De har ”ikke mulighed for at vælge møderne til og fra, som de havde lyst” (Ibid:66) og de er ”forpligtet til at modtage kollektiv træning i samtalegrupper” (Ibid:66). Brugerne oplever, at de ikke kan komme igennem med deres ønsker. Brugerinddragelse i praksis tolkes forskelligt afhængig af behandlerens faglige udgangspunkt, for at handle i forhold til patientens diagnose. Dette resulterer i at nogle ønsker og behov ikke kan medtænkes ”i de ansattes begreber om brugerinddragelse.” (Bjerge & Selmer:67). Der er således to modsatrettede interesser. Der er et hensyn til omsorg for patienten og på den anden side et hensyn til faglige prioriteringer. Sidstnævnte tager udgangspunkt i diagnosen, som forhindrer behandleren i at anskue en patient som en person. Patienten bliver i stedet reduceret til ”en sag”. Dette gør at individet ikke længere ses som en unik patient, men samtidig som en klient, som skal serviceres af organisationen. Og ”Hvis fx brugerinddragelse fravælges i en bestemt situation, fordi brugernes her-og-nu situation bevirker, at personalet er bange for at begå omsorgssvigt, så er det muligt at finde en videnstradition, som støtter og forklarer denne beslutning: ”personalet kan fx henvise til en brugers psykiatriske diagnose (…) som begrundelse for, at det ikke er hensigtsmæssigt at brugerinddrage” (Bjerge & Selmer 2007:84). Brugerinddragelse bliver altså på behandlerens præmisser, da behandlerne er medarbejdere i en organisatorisk struktur, som forudsætter at deres faglige kompetencer anvendes, for at hjælpe og støtte patienten bedst muligt.\nDen psykiatriske organisation anvender det som Hasenfeld (1983) betegner som menneskedefinerende teknologier og menneskeforandrende teknologier. Førstnævnte kan beskrive det psykiatriske felts anvendelse af diagnoser, da denne teknologi er med til at give individet en social etiket og samtidig give dem en officiel status (Hasenfeld 1983:20-21). Her ønsker man at transformere klienterne så de er mulige at ”aflæse”, for andre sociale enheder. Denne sociale etiket, som her forstås som diagnosen, ændrer ikke direkte på patientens personlige egenskaber og er således ikke direkte overensstemmende med den menneskeforandrende teknologi. Men der synes at være en sammenhæng mellem disse to teknologiers legitime anvendelse i en psykiatrisk praksis og diagnosen. Den faglige diagnose former praksis, idet at den bliver altafgørende i forhold til de moralske overvejelser om en patients liv, samtidig med at der implicit lægges krav til patienten om ansvar og villighed til behandling. Den psykiatriske praksis kan således anskues som en menneskeforandrende teknologi, da den søger, med legitimering gennem diagnosen, at ”ændre klienters individuelle egenskaber for at forbedre deres velbefindende” (Hasenfeld 1983:20-21).\nDen førnævnte undersøgelse på et socialpsykiatrisk center viser eksempler, hvor brugeren ikke kan inddrages, hvis han eller hun står meget svagt, hvilket vil sige at behandleren definerer individet, som en der ikke kan tage ansvar. Således bliver kategoriseringsprocessen en måde at pege på det ”gode”, det ”rigtige,” samtidig med at den sætter begrænsninger op for klientens handlemuligheder. Nogle synes umulige at inddrage pga. deres udtryk for kritik eller hvis de ikke forstår organisationens struktur. Og på samme måde viser en undersøgelse fra en psykiatrisk afdeling at patienter først kan få behandling, når de er ”indstillet på at tage et moralsk ansvar for deres problemer” (Mik-Meyer 2003:33).\nMan søger altså at ændre klientens individuelle egenskaber, frem for at ligge fokus på de fysiske eller organisatoriske rammers begrænsninger. Således bliver klienten defineret og kategoriseret og samtidig udsat for ekstra pres, oveni sin sygdom. Der opstår kategoriseringsprocesser i forhold til moralsk ansvar. Den faglige eller overordnede diagnosticering, er blevet udvidet med flere kategorier. Kategorier der synes at have afsæt i organisationens moralske forankring, og i visse implicitte krav og regler. Disse kategorier har jeg valgt at kalde lokale kategorier, da de synes at opstå, inden for rammerne af en specifik kulturel kontekst.\nBrugerinddragelse synes at være en balance mellem magtudøvelse og individets selvbestemmelsesret (Bjerge & Selmer:51). Men dette synes at have en social slagside, da alle ikke magter at gå i dialog (Bjerge & Selmer:45). Det ser ud til, at institutionens moralske forankring resulterer i at de, som ikke passer ind i psykiatrien, ind i deres diagnose vel at mærke, synes at være overladt til et grænseland, hvor det ikke er muligt at hjælpe dem i den psykiatriske behandlingsramme.\nHer beskrives en gruppe af sindslidende der er svære at aktivere. ”Det er sådan lidt en udefinerbar gruppe, kan man sige, (…) som er afklarede fra stedet har, men der findes ikke rigtig noget tilbud der passer til dem” (Bjerge og selmer 2007:61), og her beskrives nogle strukturelle begrænsninger: ”Man har skåret så meget ned i hospitalsregi, for at sige, det kun er de allermest akutte tilfælde, der skal være på hospitalerne. Så skal resten klare sig i socialpsykiatrien, men byggeriet har ikke kunne følge med. Så man har reelt ikke kunne kategorisere folk på den måde, som de egentlig har brug for” (Ibid:61).\nMan har således her øje for de fysiske rammer, men kun i det omfang at klienten er tilpasset og afklaret eller hvis det ikke er muligt at udføre kategorisering. Men pga. det moralske aspekt vendes behandlerens afmagt mod patienten. Og patientens mening underkendes.\n4. Institutionens moralske afgørelser\nMan henviser sjældent en klient i psykiatrien til et andet behandlingstilbud. På trods af at mange klienter selv beder om det eller stiller sig utilfreds overfor den psykiatriske behandling. En mand fra distriktspsykiatrien udtaler” Jeg har ikke haft nogen indflydelse på behandlingsformen, det er bare om at tage imod. De visiterer en, og så siger de hvad man har behov for, og jeg havde så åbenbart behov for en psykolog, så det har jeg taget imod” (Jensen 1996:93). Mens en anden udtrykker ønske om anden og bredere hjælp, ud over sin medicin. Hun mener ikke at den faglige diagnose dækker hele hendes situation. Hun udtaler: ”det er ikke bare min psykiske situation, det er også min boligsituation og min økonomiske situation” (Jensen 1996:101). Mens en tredje udtrykker dyb utilfredshed med behandlingsformen: ”Det, der tæller er, om man har det godt i sin krop, og det får man ikke af al den medicin, jeg får. […] Du får en helt anden identitet af al den medicin, man ved dårligt nok, hvem man selv er til sidst ” (Jensen 1996:93).\nMan henviser ikke klienter til andre organisationer, da antallet af klienter er af stor vigtighed for ”borgerservicerende organisationers overlevelse og formålseffektivitet” (Hasenfeld 1983:250). Hvor ”klienter udgør kritiske ressourcer” (Ibid:250). Hvordan klienten spiller sin rolle får derfor væsentlig betydning.\nEn psykiatrisk behandlingsinstitution kunne se ud til, at indeholde en ”handlingens disciplin” (Goffman 1967:138). Det ser ud som om at sindslidende bliver en lille brik i en større plan, i organisationens ”menneskeforandrende teknologi”, hvor det er hensigten at ”ændre klientens individuelle egenskaber, for at forbedre deres velbefindende” (Hasenfeld 2003: 20-21). Således bliver vrede eller anden adfærd, som ikke anses som moralsk korrekt adfærd, forsøgt tilpasset til institutionens rammer, gennem en kategorisering, hvori der ligger krav til individets moralske udvikling.\nRelationen kan ses som en udveksling som er med til at klientgøre individet, igennem de ”moralske afgørelser”, der ligger indlejret i organisationens struktur (Hasenfeld 1983: 268-275). Psykiatrisk organisationer indeholder to dimensioner. 1. dimension er at mennesker er deres råstof (Ibid:15) og 2. dimension betyder at de indeholder en ”menneskedefinerende teknologi. Hvilket vil sige at de ”tilstræber at transformere klienterne, ikke ved at ændre deres personlige egenskaber, men derimod ved at tildele dem en social etiket og en officiel status, som fremkalder ønskelige reaktioner fra andre sociale enheder” (Hasenfeld i Hasenfeld: 20).\nHasenfeld beskriver hvordan en person, gennem diagnosen/prognosen får en kategorisering. Han beskriver dette som en rolle som klient, hvori der ligger en moralsk og social status. Denne status får klienten altså allerede ved indgang til organisationen, hvor han er modtager af organisationens tilbud. Individet beskrives som et råstof som bliver tilskrevet sociale værdier. Den asymmetriske relation kan beskrives ved, at individet ved adgang til behandlingen skal være samarbejdsvillig, men samarbejdet er defineret på organisationens præmisser, hvilket gør det enkelte individ til et kvasimedlem (Hasenfeld 2003:249).\n4.1 At blive et moralsk individ\nI rollen som kvasimedlem vil klienten ikke blive informeret om visse forhold ved institutionen (Hasenfeld 2003:249). Omkostninger ved psykiatrisk behandling tydeliggøres ikke og de eksplicitte krav til behandlerens rolle, som fagperson, bliver implicitte, men usagte krav, som resulterer i at behandleren stiller flere krav til patienterne. Dette kan hænge sammen med de professionelle kompetencer, som kræver et ”effektivt show” (Goffman 1983 :43).\nLipsky (1980) beskriver klient/behandler relationens reciprokke karakter, ud fra en udveksling af magt. En udveksling, der ikke bygger på respekt, men på de involverede parters magt-positioner og strategier for handling. En reciprok relation kan ifølge Lipsky (1980) forstås som en relation mellem behandler og klient, hvor der foregår en udveksling, der bygger på, at den enes forsøg på kontrol vil øge omkostninger for den anden (Lipsky 1980:58). Relationen er her ikke defineret ved respekt, men ud fra en envejs magt, hvor den ene af grupperne har kapacitet til at føre beslutninger ud i livet, og hvor ”the character and terms of the relationsship are substantially affected by the limits of the job” (Ibid:59).\nRelationen er ikke funderet i respekt, men på en “ikke-balance” og behandlerens ansvar for den anden part. Behandlerne er begrænset af ”social norms of proper behavior toward other people and by recognition that power should be accompanied by responsibility, particularly when clients are identifiably (indeed defined as) socially or economically needed” (Ibid:58). Men da dette ansvar bygger på omsorg, der hænger sammen med kontrol, vil magten kunne udføres ud fra andre adfærdsdirektiver, end de som eksisterer i andre sociale eller kulturelle rum. Her udøves, som beskrevet af Freidson (1973), en ”professionel magt”, som hænger sammen med professionalisering, som er en ”proces, gennem hvilken en organiseret beskæftigelse, sædvanligvis, men ikke altid, i kraft af at gøre krav på en særlig indviet kompetence og på omsorg for kvaliteten af dens arbejde og dens ydelser til samfundet, opnår eneret, til at udføre en bestemt form for arbejde” (Lipsky 1980:22). Relationen er asymmetrisk og synes ikke mulig at ændre, da behandlingen bygger på en viden, der kunne synes ufuldstændig, i kraft af at klienter her anses for at være ikke-variable og ustabile (jf. National strategi for psykiatrien). Men denne ufuldstændighed, synes det psykiatriske felt at kunne vende til fuldstændighed, da en psykiater har den højeste grad af professionel magt. Gennem diagnosen bliver klienter variable og stabile.\n5. Institutionens ”totale karakter”\nKan man på samme måde forstå den nutidige psykiatriske behandlingsinstitutions totale karakter, gennem det omfattende visiteringsarbejde, som synes at skabe ”moralske mure” mellem behandler og klient? Er kategoriseringen, den dag i dag, med til at bibeholde en spænding, mellem to verdener, og skal disse verdener nærmere anskues som en moralsk barriere, end som hos Goffman som en fysisk eller social barriere?\nDen totale institutions totale karakter, omfatter, følge Goffman, at der skabes en barriere mod socialt samspil eller interaktion med omverden (Goffman 1967:12). Ved denne sociale eller fysiske barriere adskilles klienten fra sit netværk og fra det hverdagsliv, som gav personen en stabil base og hvori han eller hun forstod sig selv, gennem forskellige roller. Disse ophæves eller omdefineres, ifølge Goffman, ved anbringelse på en total institution (Ibid:12).\nVed den moralske eller etiske barriere skabes en grænse mellem mennesker i forhold til regler, som man følger indenfor en specifik kulturel ramme, hvilket bygger på en idé om hvilke handlinger, der er rigtige i en specifik situation.\nTrods en udvikling, indenfor behandlingspsykiatrien, som gør ideen om en total institution til noget der fandtes i fordums tid, synes visiteringens rolle, stadig at skabe en relation, der former en handlingsramme for klienten, der begrænser den personlige selvbestemmelse.\nDen sociale indledning til klientens moralske karriere begynder ved klientens sygehistorie, som definerer klientens problem og samtidig ligger man i behandlingen vægt på de vanærende oplevelser som, klienten har haft. (Goffman 1967:101) Allerede ved Optagelsesprocessen finder de første krænkelser sted, idet at journalføring omdanner subjektet til et objekt. Individets personlige handlingsøkonomi bliver begrænset, idet at aktiviteter og rutiner tilrettelægges til mindste detalje (Goffman 1967:34).\nSelv om en behandling i dag ikke fordrer en indlæggelse, så er visitering et uundgåeligt aspekt. Således kan man sige at diagnosen på samme vis som den totale institutions fysiske rammer ”skaber og opretholder en vis spænding mellem den hjemlige verden og institutionens verden” (Goffman 1967:19). Den hjemlige verden kan forstås som subjektets habitus overfor institutionens doxa om morralsk korrekt adfærd. Pga. de sociale positioner vil behandleren have den ”suveræne” magt.\nOg på denne måde kan man sige, at det psykiatriske behandlingsideal, gennem visitering, opretholder institutionens ”totale karakter”, da den på samme vis skaber en ”vedholdende spænding” som kan siges at være ”en strategisk løftestang i manøvringen af klienterne” (Ibid:19). Løftestangen forstås som de krav om villighed og ansvar, som afgør om patienten kan få selvbestemmelse og kan inddrages i behandlingen.\nSåledes kan man sige, at den totale institutions sondring, mellem den hjemlige verden og institutionens verden, som er en fysisk sondring, er blevet erstattet af en psykisk sondring. Kommunikationsrammen mellem behandler og klient, bliver asymmetrisk, da førstnævnte har magt til at kategorisere den anden. Klientens sociale verden bliver på denne måde en modsætning til behandlerens moralske verden. Den ”vedholdende spænding” kan ses som tilpasning versus ikke-tilpasning. Og måske om patientens frygt for kontrol eller udelukkelse.\n5.1 Distriktspsykiatriens rolle – mindre fremmedgørende?\nDen sociale eller moralske identitet som søges skabt gennem forskellige krav til en klient i behandlingspsykiatrien, skaber et socialt tilpasset individ, som forstår at handle med en social front og følge regler. Men institutionen er på samme tid med til at underkende klientens autonomi, da de ikke som i deres hjemlige verden har mulighed for selvvalgt udtryksadfærd og ikke kan sige fra, hvis noget går dem imod eller være med til at vælge aktiviteter. De kontrolleres i retning af den rigtige udvikling og undertrykkes på denne måde. Samtidig med at det som psykiatrien har til hensigt at minimere, social udstødning og diskrimination (jf. Mental Health conference, 2005) finder sted netop her, i form af de nye lokale kategorier. Samtidig finder krænkelser sted, da ”klienten må deltage i aktiviteter, der er symbolsk uforenelige med hans oplevelse, af sig selv” og da ”Bestemte handlingsmuligheder/reaktioner underkendes.” Dette skaber en kulturel forskydning, da man fjerner visse adfærdsmuligheder og ”ballade” ses som psykiatrisk tilbagefald eller moralsk tilbagegang eller manglende villighed til at deltage, i det sociale spil (Goffman 1967:31-38).\nPå baggrund af denne opgave synes der at tegne sig et billede af, at psykiatriens behandlingsramme, med afsæt i visitationen, umuliggør et menneskeligt perspektiv, hvor personlig selvbestemmelse og brugerinddragelse kan realiseres med succes.\nDerimod synes den psykiatriske behandlingsramme at skabe ”moralske mure”, mellem behandler og klient, da psykiatriens fremhævelse af biologiske forhold bliver styrende i forhold til om klienten inddrages i forskellige beslutninger eller aktiviteter. Villighed og ansvarlighed bliver garanter for en ”succesfuld klient”, på vej mod den rette udvikling. Og på den måde synes der at være fare for at den psykiatriske forståelsesramme kommer til at placere et uretsmæssigt stort ansvar på individet\nMan kan spørge hvilket individ der formes på baggrund af sanktioner og kontrol, og hvordan et individs habitus, eller personlige autonomi, skulle kunne styrkes gennem en evig kamp om respekt i en tvungen relation. Hvis diagnosen og kravet om ”den villige klient” bliver springende punkt i forhold til om individet kan få selvbestemmelse, eller reel brugerinddragelse, synes de med færrest ressourcer at blive tabt i selvsamme system, som søger at hjælpe dem.\nNu er denne opgave optaget af de negative aspekter ved den psykiatriske behandlingsramme, men man må naturligvis også have blik for, at psykiatrisk behandling producerer masser af tilfredse kunder, for hvem behandlingen altså på én eller anden måde ”virker”.\nMen på trods af dette er der stadig områder hvor psykiatrien står tilbage for det ”menneskelige aspekt.”\nJeg vil lade dette citat af Goffman, lede tankerne hen imod en udvikling mod en bedre psykiatri, hvor sociale og psykologiske forhold tænkes på ny:\n”Vor status er bakket op af denne verdens solide bygninger – men vor oplevelse af personlig identitet har ofte til huse i murværkets sprækker” (Goffman 1967:235).\nDet solide, diagnosen, synes ikke at give hele svaret og den psykiatriske institutionens rammer kan ikke rumme de sociale og psykologiske aspekter. Således synes ”murværkets sprækker”, som kan ses som det uskønne, begrænsningerne, ved psykiatrien at være vejen til systemets udvikling mod en ny identitet.\nBjerge, bagga & Bodil Selmer (2007): Det sociale arbejdes daglige praksis – perspektiver på brugerinddragelse og retssikkerhed. Aarhus Universitetsforlag\nElsass, Peter & Kirsten Hastrup (1986): Sygdomsbilleder. Nordisk forlag, A.S. Copenhagen\nFoucault, Michel (2006): History of madness. Routledge London & New york.\nGoffman, Erving (1967): Anstalt og menneske. Jørgen Paludans Forlag. København. London.\nGoffman, Erving 1983 : The representations of self in everyday life. Penguin Books.\nHasenfeld, Yeheskel (1983): Mennesket som råstof – Borgerservicerende organisationer i moderne samfund. Århus: Forlaget Klim.\nJensen, Nils (1996): Verdener til forskel. Aalborg Universitetsforlag\nJohansen, Katrine Schepelern (2007) Kategorisering i psykiatrien –patienter med anden etnisk baggrund end dansk i Integration – Antropologiske perspektiver. Karen Fog Olwig & Karsten Pærregaard.(red). Museum Tusculanums Forlag. København S\nJærvinen, Margaretha & Nanna Mik–Meyer (2003) At skabe en klient – Institutionelle identiteter i socialt arbejde. Hans Reitzels Forlag. København.\nLipsky, Michael (1980): Street Level bureacracy – Dilemmas of the Individual in Public services. Russell Sage Foundation. New York.\nMik-Meyer, Nanna (2004) Dømt til personlig udvikling – Identitetsarbejde i revalidering.\nHans Reitzels Forlag. København.\nVendsborg, Per (1998): Distriktspsykiatri – nu og i fremtiden. Psykiatrifondens forlag. København.


Hvordan du fjerner Sidecubes.com pop-ups fra inficerede Windows-computer-system - Fjern malware\nHvordan du fjerner Sidecubes.com pop-ups fra inficerede Windows-computer-system\nFjern Sidecubes.com pop-ups Effektivt fra Windows-pc og laptop.\nSidecubes.com pop-ups registreres som meget skadelig og farlig trussel, der er i stand til at kapre bruger alle personlige oplysninger. IfÃ¸lge det ondsindet adfÃ¦rd det er kategoriseret som en browser hijacker, som primÃ¦rt mÃ¥l for Windows-pc. Denne trussel normalt angriber pÃ¥ alle mest populÃ¦re webbrowsere, som omfatter Google Chrome, Internet Explorer, Mozilla Firefox, Bing, Yahoo, Microsoft Edge selv Safari og mange flere ved at tilfÃ¸je nogle tilfÃ¸jelser, plug-ins, ondsindede koder eller browser forlÃ¦ngelse. det kan downloades til din pc via bundtet af freeware pakker, porno eller untrusted hjemmesider, junk mails med vedhÃ¦ftede filer, usikre links, der ikke er tillid hjemmesider, inficerede medieenheder, torrent-filer og mange flere. Sidecubes.com pop-ups er specielt brugt af cyber skurke til kommercielle formÃ¥l.\nNÃ¥r Sidecubes.com pop-ups bliver installeret i brugerens pc, bruger stÃ¥r masser af problemer kun pÃ¥ grund af denne trussel. Den kan automatisk Ã¦ndre bruger System eller browserindstillinger og erstatte bruger standardsÃ¸gemaskine med ukendte dem, hvor det fremmer masser af sponosred produkt og lydlÃ¸st tvunget bruger til at kÃ¸be sponsoreret produkt. Det er i stand til automatisk at forbinde uskyldig bruger med hackere at stjÃ¦le deres alle vigtige data og udfÃ¸re ulovlige aktiviteter. Denne trussel er i stand til at bringe mere spyware, spammere, nÃ¸gle-loggere og andre skadelige trussel Ã¥bner System bagdÃ¸re til udfÃ¸rer det skadelige koder, og det kan ogsÃ¥ stopper funktionaliteten af â€‹â€‹dit system sikkerhedsvÃ¦rktÃ¸jer og software. For at undgÃ¥ System fra yderligere skader, bÃ¸r brugeren fjerne Sidecubes.com pop-ups fra System umiddelbart efter at fÃ¥ symptomer pÃ¥ det.\nSÃ¥dan fjerner Sidecubes.com pop-ups fra inficerede system Helt\nSidecubes.com pop-ups har vÃ¦ret betragtet som meget vildledende og irriterende program, der kommer under kategorien af â€‹â€‹irriterende adware. Denne adware viser masser af irriterende popup-annoncer pÃ¥ hele web browser som yahoo, krom, bing, firefox, kant, opdagelsesrejsende osv ved at tilfÃ¸je plug-ins og add-ons. Det hemmeligt installeret i mÃ¥lrettet computer uden at bede om brugerens godkendelse ved hjÃ¦lp af vildledende eller tricky mÃ¥der, sÃ¥som nÃ¥r du henter nogen freeware pakker fra de ikke er tillid steder, Ã¥bne vedhÃ¦ftede filer junk mails, skal du klikke pÃ¥ eventuelle usikre og uÃ¸nskede links, bruge nogen inficerede medieenheder , klikke pÃ¥ en porno hjemmesider mv og udfÃ¸rer masser af berygtede aktiviteter at gÃ¸re brugeren System underlige og trÃ¦g. Sidecubes.com pop-ups er specielt designet af cyber skurke med Hovedmotivet til at generere trafik af tvivlsomme hjemmesider og fremme spoored produkter og elementer til at gÃ¸re indkomst for ukendt eller tredjepart. Det er i stand til at kaprer din alle personlige og vigtige oplysninger, sÃ¥som login detaljer af forskellige steder, password pÃ¥ forskellige steder, betalingskort eller kreditkort detaljer, ATM pin nummer, Kontaktdetaljer, multimedia eller sms’er, videoer, billeder og andre vigtige detaljer ved generere webtrafik, sporing brugers browserhistorik, cookies og online aktiviteter. Det er i stand til at inficere hele browsere til at holde reklamer kontinuerligt. Denne adware kan inviterer flere andre skadelige malware-infektion i det mÃ¥lrettede systemet ved at Ã¥bne System bagdÃ¸re og injektion andre skadelige koder. Sidecubes.com pop-ups ser som nyttige og legitime, der lover uskyldige brugere til at Ã¸ge hastigheden pÃ¥ deres system og Internet hastighed.\nNÃ¥r Sidecubes.com pop-ups invaderer ind i dit system med succes, vil det shows eller vise masser af irriterende popup-annoncer sÃ¥som tilbud, koder, bannere, i-tekst links, sponsorerede links og forskellige andre online indgribende reklamer. Det foregiver som en bedste sikkerhed bistand og foreslÃ¥ brugeren til at kÃ¸be rogues ansÃ¸gning, efter stopper funktioner System sikkerhedsvÃ¦rktÃ¸jer og software. nÃ¥r de er installeret i systemet, det trÃ¦nger brugernes poster i registreringsdatabasen for at sikre dens start automatisk sammen med Windows boot op. Motivet af denne adware til at Ã¸ge trafikken af â€‹â€‹sponsorerede websteder til at generere provision. Den installerer automatisk forskellige ondsindede programmer i brugerens system og kÃ¸re sine ondsindede koder til forbruger mere og mere CPU-forbrug og systemressourcer, sÃ¥ det nemt kan sinker dit system og internet ydeevne. Denne adware kan automatisk erstatte hele dit system og browser indstillinger og erstatte din standard sÃ¸gemaskine. Det kan injicerer forskellige skadelige koder i brugerens system og gÃ¸re deres system underlige og trÃ¦g. Denne adware er i stand til at skabe sikkerhedsmÃ¦ssige smuthuller, Ã¸delÃ¦gge brugerens vigtige filer, blok System-programmer etc. Det frigiver brugernes privatliv og sende dem til hackere. Hvis du fik nogen symptomer pÃ¥ Sidecubes.com pop-ups, bÃ¸r du fjerne Sidecubes.com pop-ups fra System hurtigt til sikker System fra yderligere skader.\nStÃ¸rre Symptomer pÃ¥ Sidecubes.com pop-ups virus angreb pÃ¥ PC\nSidecubes.com pop-ups er en yderst farlig trussel, der genererer forskellige uundgÃ¥elige kommercielle annoncer, der kan hÃ¦mme normale funktion af pc’en og Ã¦ndrer internetbrowsere indstillinger. Det lÃ¦gger sig til web-browsere som Chrome, Firefox, Safari, IE og viser flok popup-annoncer, hver gang du Ã¥bner den. Det meste af tiden smitsomme filer af denne trussel skjuler sig i systemets baggrund proces for at dÃ¦kke sin identitet fra admin. Severity niveau af denne orm vil endda forÃ¥rsage systemnedbrud, fordi det hele tiden henter sine understÃ¸ttende filer. Denne virus desuden installerer uÃ¸nsket browser add-ons og plug-ins til din browser. I tilstedevÃ¦relse af denne trussel, kan ydelsen pÃ¥ din pc nedbrydes til stor udstrÃ¦kning. Sidecubes.com pop-ups kunne sende dig til nogle usikre websteder og reklamer, der ikke synes at vÃ¦re trovÃ¦rdig. BesÃ¸ger sine omdirigerede steder kunne inficere din pc med skadelige malwares som denne virus i hÃ¸j grad omdirigerer dig til phishing-websteder. Andre forfÃ¦rdelige trusler ofte kommer sammen med denne virus. Til at vÃ¦re uset fra sikkerhedsprogrammer, slettes vinduerne elementer i registreringsdatabasen sÃ¥ godt. Desuden vil det registrerer din browserhistorik og overfÃ¸re de indsamlede data til cyber skurke. Det viser typisk ton upÃ¥lidelige pop-ups, falske fejlmeddelelser, irriterende annoncer og advarsler. Sidecubes.com pop-ups uendeligt spreder skadelig kode i webbrowsere, sÃ¥ de blot kan forstyrre brugere online aktivitet med det eneste formÃ¥l at fÃ¥ kontanter.\nHvis du ikke er forsigtig nok, mens du bruger din computer sÃ¥ Sidecubes.com pop-ups kan komme ind og inficere systemet gennem forskellige kilder. Du skal vÃ¦re opmÃ¦rksom pÃ¥ forskellige indgange virus program, sÃ¥ det kan stoppes og computeren og dens data kan forebygges. Systemet er altid en stor risiko, hvis den er forbundet til internettet, fordi der er mange websteder, der automatisk kan indsÃ¦tte virus programmet bare pÃ¥ et klik pÃ¥ en knap. NÃ¥r du downloader nogen ukendt software sÃ¥ det kan indeholde Sidecubes.com pop-ups sammen med den. SÃ¥ du skal gennemse websteder, der anses for at vÃ¦re sikker. Der er en enorm misforstÃ¥else, at virussen kun kan spredes i online-mode, men sandheden er, selvom du aldrig har brugt internettet pÃ¥ den computer, det kan stadig blive smittet. Kilderne er allerede inficeret computere, USB-drev, der bÃ¦rer ondsindede programmer som Sidecubes.com pop-ups. NÃ¥r du indsÃ¦tter og overfÃ¸re data til din sunde pc det vil helt sikkert blive inficeret. Det er nogle af de kendte kilder, der kan injicere virus til din computer, sÃ¥ skal du vÃ¦re opmÃ¦rksom, mens de udfÃ¸rer enhver form for dataoverfÃ¸rsel, der sker enten i online eller offline tilstand.\nScan din pc fjernerÂ Sidecubes.com pop-ups\nFÃ¸lg nedenstÃ¥ende trin omhyggeligt for at afinstallere Sidecubes.com pop-ups fra din Windows-computer-system fuldstÃ¦ndigt.\nKlik pÃ¥ Afinstaller mulighed for at fjerne Sidecubes.com pop-ups\nManuelt at fjerne Sidecubes.com pop-ups, og det er vÃ¦rktÃ¸jslinjen, eller udvidelser fra browseren\nHvis Sidecubes.com pop-ups ogsÃ¥ har inficeret din browser sÃ¥ er du ogsÃ¥ nÃ¸dt til at fjerne udvidelser og add-ons fra din inficerede browser.\nNu skal du bare nÃ¸dt til at vÃ¦lge add-on poster relateret til Sidecubes.com pop-ups\nBrugeren kan fjerne det med hjÃ¦lp fra Sidecubes.com pop-ups Scanner. Det er en ultimativ lÃ¸sning, som kan gÃ¸re den inficerede computer trussel gratis. Denne scanner er designet med forskud teknologi, der gÃ¸r det i stand til at pÃ¥vise alle truslen fra computeren meget let. Det tilbyder heuristiske arbejdsmetoder strategier til sine brugere, og derfor er det betragtes som en mest pÃ¥lidelige vÃ¦rktÃ¸j. Du kan downloade og installere dette vÃ¦rktÃ¸j nemt i dit system og gÃ¸re det bruger til at fjerne skadelige orme. Den bedste del af denne software er dens brugervenligt interface. Den bruger, der ikke har en god teknisk viden kan ogsÃ¥ kÃ¸re dette vÃ¦rktÃ¸j i deres system. Det tager meget mindre tid til at fÃ¦rdiggÃ¸re truslen scanningsprocessen. Den manuelle proces at fjerne Sidecubes.com pop-ups fra computer er noget risikabel proces pÃ¥ den anden side er der ingen risiko, hvis du bruger virus scanner vÃ¦rktÃ¸j. Det betyder ikke efterlader nogen negativ indvirkning pÃ¥ computerens ydeevne og bruger meget mindre systemet ressource. Denne Sidecubes.com pop-ups Scanner vil ogsÃ¥ give sit prÃ¸veversion, som kan bruges til at se virusangreb ved at scanne pc’en, og nÃ¥r brugeren fÃ¥r opfyldt og yderligere gÃ¥ til sin licenserede version for at fjerne alle registrerede trusler. Heuristisk scanning algoritmer af dette vÃ¦rktÃ¸j gÃ¸r det meget magtfulde og dermed blev det i stand til at beskÃ¦ftige sig med alle de uÃ¸nskede spÃ¸rgsmÃ¥l som pc’ens ydeevne nedbrydning pop-ups, falske alarmer, browser omdirigering osv Eksperterne anbefaler ogsÃ¥ denne Sidecubes.com pop-ups Scanner.\nDownload og installer Sidecubes.com pop-ups Scanner ved at fÃ¸lge nogle sine skridt\nHvordan du fjerner 855-271-3322 Popup fra inficerede Windows-computer-system\nHvordan du fjerner A.karmaball.top Pop-up fra inficerede Windows-computer-system


To hamster or not to hamster? - TRINESBLEND\nTo hamster or not to hamster?\nVores store Alfred bliver otte år om et par uger og hans største ønske er en hamster. Eller som han siger et dværghamster. Det hedder altså en og ikke et, men han holder hårdnakket på et, ligesom han holder hårdnakket på at vi er de tarveligste forældre i hele verden hvis ikke han må få et dyr. Han har ikke talt om andet i meget lang tid, og han mener at det skal være nu, for når han er ti år, så er han ved at være for stor til dværghamstre. Han har sgu argumenterne i orden den lille mand. Selmas højeste ønske lige nu er en storebror. Altså en som er mindre end Alfred og større end Kalle, godt nok svært at gøre alle helt tilfredse i husstanden pt.\nTilbage til hamster situationen. Min mand og jeg har talt og talt og talt om den skide hamster, for selvfølgelig vil vi gerne give ham et dyr. Det vil vi, fordi vi også selv er opvokset med kæledyr og der er altså noget særligt over sådan et lille ansvar for et levende væsen. Selvom vi alle godt ved, at det i sidste ende nok mest bliver vores. Men, for der er masser af men’er. Vi gider ikke være afhængige. Om en måned bruger vi mere eller mindre alle weekender i sommerhuset og I skulle se hvor proppet vores stacionwagon er, blot med ungerne indeni, hver gang vi bare skal i Netto! Skal vi så også til at pakke et ægte dyr sammen? I guder! På “plussiden” kan nævnes, at sådan en sag lever ret kortvarrigt og når Alfred er ti år og åbenbart for gammel til hamstere, så lever lille Bøvs ikke længere. Ja, den har allerede fået et navn.\nNå, men midt i alle men’erne, der har vi givet os. Han får en hamster og nu glæder jeg mig som et lille barn til at give ham den, for han tror slet ikke på at han får en. Vi har virkelig talt det ned. Faktisk har vi bildt ham ind, at Søren og jeg er ved at lave en hjemmelavet gave til ham i træ. I skulle have set hans ansigt. Han ved godt vi ikke er så gode på træfronten, så han frygter dagen lidt og så alligevel med et håb. For jeg har også sagt til ham, at jeg jo aldrig ville fortælle ham hvis han fik en hamster, men at han må ønske sig lige hvad han vil. For det må man og det er godt at have ønsker og drømme. Hver aften når jeg synger og kysser godnat, så skal vi lige tale om hamsteren og helst med en underlæbe der bævrer lidt. Shit hvor han ønsker sig den. Nu må det gerne blive den 19. marts og fødselsdags tid.\nJeg tror mange børn ønsker sig et kæledyr og jeg er slet ikke i tvivl om at mine helt klart ville vælge en hund hvis de regnede med at det var en mulighed, men den kunne vi hurtigt lukke helt, da man ikke må have hund i vores andelsforening. Thank God. Iøvrigt har min veninde skrevet et fint indlæg hos Gyldendal – “sådan taler du med dit barn om at få hund” . Hvis man skulle stå i samme situation og ikke kan trække andelskortet. Katte kan jeg ikke tåle, så det skulle vi heller ikke slås om. Så det var mus eller hamster. Eller fisk, men det var simpelthen for kedeligt. Nu skal jeg bare finde en hamster, som ser tilpas nuttet ud og et bur som (desværre) skal stå i stuen, for de larmer en del om natten. Jeg er ikke helt tilfreds med at have sådan et monstrum i stuen, men sådan må man jo ofre sin forfængelighed for børnene. Først røg alle mine elskede bøger til fordel for brætspil og legesager, og nu skal jeg så have et eller andet plastik helvede stående. Men på trods af alt det, så glæder jeg mig alt for meget. Både til at fejre ham og til at se hans fine ansigt lyse hele Nørrebro op, når han ser sin lille Bøvs.\nÅh, hvor er det stort! Jeg havde selv hamster som barn. Først Guffe (ja, godt navn) en angorahamster der var helt fantastisk. Han blev lidt over tre år. Og dernæst Olly en dværghamster. Det er fantastisk I giver ham sådan en. 👏🏼👏🏼👏🏼\nHa ha, nu glæder jeg mig endnu mere. Tak, for det. Han bliver så glad 😊. Jeg havde selv et marsvin som hed pusser (wtf). Gode navne dengang. Kh T


Nogle af de bedste regnfulde-dag aktiviteter videnskabelige eksperimenter . Ikke alene er disse underholdende for dine børn , de er lærerigt og sjovt for dig , også . En nem projekt er et hjemmelavet termometer . Der er meget lidt du skal købe for dette eksperiment , hvis noget overhovedet . Du kan gøre termometeret hurtigt og tilbringe en eftermiddag tager temperaturen\n11 til 16 ounce klar flaske\nPil etiketten fra flasken og krat væk lim og papir efterladt . Skylles ud af flasken hvis det er nødvendigt . Hæld en kop hver af lunkent vand og gnide alkohol i flasken . Det bør være en fjerde til halvvejs fuldt ud.\nDrypstopfunktion 10 til 15 dråber frugtfarve i væsken . Swirl flasken til at blande i farven . Brug helst farve du kan lide --- rød er den farve, der sædvanligvis for termometre , men har det sjovt . Enhver farve vil gøre .\nSkub strå i flasken , så det næsten er rørende i bunden af flasken. Sørg for, at halmen ikke røre bunden af flasken .\nWrap en bred , tyk strimmel af modellerleret omkring munden af flasken , trykker det over åbningen , så der er ingen luft mellemrum mellem ler og strå . Sørg for mundingen af flasken er forseglet\nTryk hænderne mod siderne af flasken . vand og alkohol bør gå op i halmen . Kør koldt vand over termometeret , vand og alkohol bør bevæge sig ned i halmen . Eksperimenter som du vil.\nDrik ikke sprit . Dette er et giftigt stof-hvis det indtages, kontakt nødtjenester straks\nLæs mere: tjur fugl oplysninger


Candiske kendisser fejrer nationaldag - Avisen.dk\nCandiske kendisser fejrer nationaldag\nPå Canadas nationaldag fejrer kendte landsmænd deres hjemlands fødselsdag.\nTorsdag 2 jul. 2015 kl. 09:42\nAf Theodora Amalie Høgsted Renard/NP\nDen canadiske popsanger Justin Bieber hyldede sit lands nationaldag, da Canada kunne fejre sin 148 års fødselsdag onsdag. Foto: Vincent Yu/AP\nMange store stjerner stammer fra Amerika. Men ikke alle og ej heller de største. Nabolandet Canada har født mange kendisser, og de blev onsdag fejret og hyldet på Canadas nationaldag.I år var der 148 lys i fødselsdagslagkagen.På det sociale medie Twitter hyldede nogle af de canadiske stjerner deres hjemland. Blandt andet den 21-årige popsanger Justin Bieber kom til tasterne fra Australien, hvor han p.t. opholder sig.- Glædelig Canada dag, fra den anden side af verden. Megen kærlighed, skriver Ontario-sangeren på sin profil på Twitter, der fejrede dagen på skateboard i Sydney. Læs også:\nOgså den 38-årige skuespiller Ryan Reynolds stammer fra Vancouver i Canada, og stoltheden over det naturrige land fik også "The Proposal"-stjernen til at hylde Canadas fødselsdag. Men Reynolds havde også plads til en lille nabovittighed. - Jeg vil ønske Amerika glædelig Canada dag. I har fortjent det, skriver Ryan Reynolds på sin profil på Twitter og henviser til, at Canada blev forenet af tre britiske kolonier og dermed uafhængig af Storbritannien for næsten 150 år siden. Læs også:\nDet sociale medie Twitter mente dog, at Canadas nationaldag betød en helt særlig fejring af en helt særlig stjerne. Den verdenskendte rapper og hiphopper Drake stammer fra Canadas største by, Toronto, og han fik en unik fejring på Twitter. - Det lyder til, at internettet siger "Vi takker dig, Canada" i kor. "Vi takker dig for Drake", skriver Twitters officielle profil på Twitter, hvis opslag blev delt af flere tusinde fans. Canadas nationaldag er blevet fejret siden 1867, og traditionerne byder blandt andet på kager og morgenmad med canadisk ahornsirup. Se Justin Biebers profil på Twitter her:https://twitter.com/justinbieberOg Ryan Reynolds' her:https://twitter.com/vancityreynolds


Spørgsmål: Jeg er en kvinde på 35 år, der har et spørgsmål om min mor: Hun er 57 år, og det føles som om jeg har haft to mødre; én før hun blev 50, og én efter. Før var hun rigtig frisk, meget snakkesaglig og altid med på en god diskussion. Faktisk kunne hun være lidt rebelsk.\nHun blev skilt da jeg var fem år, men har siden da haft rigeligt med kærester og elskere. I virkeligheden havde hun ikke store tanker om mænd, men "brugte dem dog flittigt." Hun var underviser på en ungdomsskole, og alle de unge elskede hende, inklusive mine venner. Da jeg voksede op med hende og min bror var hun en super dejlig mor som kunne finde på at lave de mest dejlige og spontane ting med os børn.\nMen så er der så min mor, som hun er nu: Hun er stadig en dejlig mor, men problemet er, at hun simpelt hen mangler liv! Det er som om alt liv er suget ud af hende. Hun har ingen kæreste, og har ikke haft det i over ti år. Hun gider ikke mere at "lede" efter en. Hun bor alene, men har mange veninder. Hun arbejder ikke, men går på lidt kurser "for at få tiden til at gå" siger hun. Jeg og min mand samt vores to børn bor i nærheden, så hun kommer tit, og det er fint nok. Jeg tror vi fylder MEGET i hendes liv. Når hun så er her, eller andre steder, virker hun ofte apatisk: Sidder bare i køkkenet mens jeg laver alverdens ting derude og stirrer med store apatiske øjne ud i luften. Nogle gange spørger mine børn hvorfor hun sidder der og stirrer! Hun elsker sine børnebørn og det er gengældt. Det er faktisk kun dem der kan få lidt liv i hende. Når hun går og bevæger sig er hendes bevægelser stive og langsomme/forsigtige som om hun er ved at falde. Hun diskuterer ikke mere, hun rejser ikke mere, hun har vidst ikke rigtig lyst til at opleve mere eventyr i livet. Hun kan ikke engang finde ud af at bruge sine penge, så nu er hun begyndt at bruge dem på os i stedet, selvom jeg fortæller hende at hun skal forkæle sig selv. "Jamen jeg mangler jo ikke noget", svarer hun. Jeg har faktisk vænnet mig til denne mor, men føler ofte at det er det er mig der er blevet mor for både mine børn og min ellers engang så friske, stærke og fanden i voldske mor. Hun får i øvrigt hormoner mod overgangsalder, hvis ikke hun fik dem ville hun ryge ned i et stort sort hul, siger hun. Hun ville altså blive deprimeret uden hormoner. Men på mig virker det som om at hele hendes personlighedsforandring kom i forbindelse med overgangsalderen. Hvad søren stiller jeg op med hende?\nSvar: Der kan være flere grunde til, at din mor er "gået i stå." Måske har hun været ked af noget i alle de år, men det kan også være, at hun har en meget langvarig depression. Derimod tror jeg ikke, at hormonændringerne i overgangsalderen er hele forklaringen.\nDet kan være en vanskelig overgang, når ens børn flytter hjemmefra, og man bliver alene. Især hvis man har været alene med børnene og har lagt stor vægt på at være en god mor. Det kan føles utroligt tomt, og som om livet mister sin mening eller sit indhold.\nMed fornuften ved man godt, at det er nødvendigt, at børnene bliver selvstændige og uafhængige. Men det kan være svært at vænne sig til, at man ikke længere har det samme livsindhold, som man havde før.\nDet er ikke altid, at man synes, at det er en god ide at tale med sine børn om, hvor svært det er at de bliver selvstændige og flytter.\nJeg synes, at du skal tale med din mor om, at du er bekymret for hende, fordi hun ikke virker så glad, som hun har været før i tiden. Din mor har sikkert ikke brug for at tale med dig som en betroet veninde, men det kan være, at du kan tale med hende om at gå til læge, hvor hun f.eks. kan blive henvist til en psykiater. Hvis din mor har en langvarig depression, kan psykiateren hjælpe hende med psykoterapi, evt. sammen med medicin, hvis din mor ønsker det og psykiateren skønner at det kan hjælpe hende.


halvhandsker i Åbyhøj af elfibo på QXL.dk\nQXL.dk > Kategorier > Håndlavede ting > Accessories > Tilbehør > Huer & Vanter > Varenummer 821496604\nsmarte halvhandsker i mohair\nhåndstrikkede halvhandsker med hulmønster.\nFarven er lila, men lysere end på billedet.\nHandskerne er strikket i 30% uld og 70% acryl.\nDe kan maskinevaskes på kold uldprogram.\nhalvhandsker i Åbyhøj af elfibo\nBekræft dit bud på: halvhandsker (821496604)


EM 2016 | ahb\nFodbolden makkede ikke ret\nMorgenavisen Jyllands-Posten 12. juli 2016\nI en ufri EM-finale ødelagde Ronaldo sit knæ, mens Portugal ødelagde Frankrigs drøm. Et lands forbandelse blev til et andet lands traume.\nPARIS – Som han stod der på sidelinjen med sit venstre ben indbundet fra under knæet til langt op på låret, let haltende og ivrigt gestikulerende, lignede han mest af alt en såret general ved fronten.\nNæsten to timer tidligere havde Cristiano Ronaldo, Europas største fodboldspiller de seneste ti år, ligget fladt på en båre og grædt sin frustration ud. Han havde måttet lade sig udskifte efter bare 25 minutters spil af EM-finalen mod Frankrig på Stade de France. Nu var han sekunder fra det europamesterskab, han så brændende har tragtet efter i hele sin karriere.\nHimlen over Paris var sort af natsværmere, sekunderne gik, og tiden løb ud for de franske værter, som dermed gik glip af muligheden for at gentage de store sejre på hjemmebane ved EM i 1984 og VM i 1998. Nederlaget i den forlængede spilletid hensatte det store nationalstadion i en tilstand chok. Det var ikke meningen!\nContinue reading "Fodbolden makkede ikke ret" →\nMorgenavisen Jyllands-Posten 10. juli 2016\nFør Frankrigs EM-finale mod Portugal søndag aften har topscoreren Antoine Griezmann været på alles læber. Men for den unge angriber har turneringen handlet om andet end fodbold.\nPARIS – Før EM-slutrunden i Frankrig lå værtsnationens håb på skuldrene af en helt ung mand. Den 23-årige midtbanespiller, Paul Pogba, var udset som spilleren, der skulle løfte arven efter Michel Platini og Zinédine Zidane, arkitekterne bag landets tre seneste store sejre ved EM 1984, VM 1998 og EM 2000.\nSøndag spiller Frankrig finale mod Portugal på Stade de France i det nordlige Paris. Efter en nervøs indledning har Didier Deschamps' mandskab fundet formen med sejre over Irland, Island og senest de tyske verdensmestre i semifinalen. Men hovedpersonen har ikke været Pogba, der har spillet en hæderlig turnering, men aldrig rigtig har strålet i sin mere tilbagetrukne rolle på midtbanen.\nI stedet har en anden spiller stjålet rampelyset. Angriberen Antoine Griezmann, der er to år ældre end Pogba og har rødder i både Portugal og Alsace, har været EM's åbenbaring. Han er med seks scoringer (og to oplæg) turneringens suveræne topscorer med den fineste EM-målhøst overhovedet siden netop Platinis ni mål i 1984. Men måske burde det ikke være kommet bag på os.\nContinue reading "Frankrigs sår" →\nMorgenavisen Jyllands-Posten 9. juli 2016\nEuropamesterskabet i Frankrig har vist os, at det ikke længere er nok at have bolden. Med offervilje kan selv begrænsede mandskaber nå langt på landsholdsfodboldens ujævne scene.\nMARSEILLE – Vi så det i torsdagens semifinale mellem Frankrig og Tyskland, og vi så det i onsdagens semifinale mellem Wales og Portugal. Vi så det tilmed i Wales' sejr over Belgien i kvartfinalen og i Islands historiske triumf mod England og Italiens sejr over Spanien i 1/8-finalen, og sådan kunne vi blive ved: De hold, der havde bolden mindst sejrede og avancerede i turneringen.\nEM 2016 forstærker dermed en trend, vi har set optegnet de senere år. At det ikke er nok at have bolden, og at det direkte hold ofte volder det boldbesiddende mandskab problemer. Vi har tidligere været vant til, at sådanne sejre skyldtes held og stolpe-ind, men under dette europamesterskab har billedet været et andet. I fem af de seks nævnte tilfælde var sejren på mere end et mål.\nContinue reading "Uden skabelon" →\nDet uoverskuelige bæst\nseptember 2, 2016 by Asker Boye\nFodbold. EM i Frankrig blev en turnering for både de store og små. Vi fik de største overraskelser og de ventede sejre i det mest vidtrækkende og politiserede mesterskab i nyere tid.\nMARSEILLE - At skulle artsbestemme EM-turneringen anno 2016 med dens 24 mandskaber fra alle hjørner af Europa, de ti stadioner i ni byer spredt ud over hele Frankrig fra Nice og Marseille ved Middelhavets kyst til Lille og Lens oppe ved den belgiske grænse, alt sammen overværet af millioner af franskmænd og tilrejsende fans, svarer vel til at skulle stemple verdensbyen Paris med ét ord: caféerne, Seinen, banlieuerne, brasserierne, Marais, Montmartre eller turisthøjdepunkterne i første arrondissement? Paris er det hele, og EM var alting.\nFør søndagens finale har turneringen strittet i mange retninger. Spillet var intenst, men fastlåst i gruppespillet. De store havde problemer mod de små, der viste sig særdeles modstandsdygtige. Af de fem førstegangsdeltagere gik de fire videre fra det indledende puljespil. Her var få målchancer og endnu færre scoringer. For første gang siden 1996 opnåede intet hold maksimumpoint efter de tre gruppekampe. Men efter tørken kom regnen. Slutspillet havde alle de scoringer og brusende opgør, som gruppespillet savnede. Pludselig vandt belgierne 4-0 over Ungarn, før de selv indkasserede tre mål mod Wales, og Frankrig slog Island med 5-2. Det mindede mest af alt om noget fra en svunden tid.\nContinue reading "Det uoverskuelige bæst" →\nMorgenavisen Jyllands-Posten 7. juli 2016\nEVIAN-LES-BAINS – Det er svært at forestille sig et mere harmonisk sted end Évian-les-Bains i den nordlige del af departementet Haute-Savoie nord for floden Rhône og ved foden af Alperne. Det var her, den store franske forfatter Marcel Proust tilbragte sine somre omkring århundredskiftet, og det var her berømtheder som François Mitterrand og Ægyptens kong Farouk sidenhen fandt sjælero på det fashionable Evian Royal Resort.\nMen det er også her, i den lille spa- og kurby ved Genèvesøens bred, at det tyske fodboldlandshold tidligere på ugen sagde farvel efter en måneds uforstyrret opladning, træning, restitution og kontemplation før, under og efter holdets foregående fem EM-kampe.\nContinue reading "Smilende balance" →