Kritisk Debat - Artikler: Et godt link fra KRITISK DEBAT: Socialistisk forandringsstrategi?\nI apriludgaven af Kritisk Debat havde Peter Westermann et længere indlæg bl.a. som svar på en kritik af SF fra Esben Bøgh Sørensen. Artiklens overskrift var: ”Folkesocialistisk forandringsstrategi”. I artiklen argumenterede PW for det vigtige i at bevare navnet ”Folkesocialisme”, fordi hovedmodstillingen går mellem folket og eliten. Artiklen argumenterede tillige for det rigtige i SF’s regeringsdeltagelse og det mulige i at anvende regeringsmagten som central drivrem i en socialistisk forandringsstrategi.\nArtiklens hovedproblem er imidlertid, at den ikke redegør for, hvorfor socialisme overhovedet er et alternativ til kapitalismen endsige kan udledes som alternativ af en kritik af kapitalismen. Det giver to problemer. For det første at hele diskussionen om strategien bliver meget abstrakt og for det andet, at det bliver vanskeligt at diskutere de konkrete politiske formidlinger mellem de strategiske og taktiske opgaver, som dagens centrum-venstre står overfor. Med udgangspunkt i PW’s artikel vil denne og en efterfølgende artikel i augustnummeret slå ind i netop disse to problemfelter.\nDer er afgørende forskel på, om argumentationen for socialismen føres ud fra et alment retfærdighedssynspunkt, hvor den kapitalistiske samfundsformation kritiseres for grundlæggende at være uretfærdig og kronisk ulighedsskabende. Eller om socialismen begrundes i kapitalismens egne indre modsætninger, der uanset historiske konjunkturer og mange mellemformer grundlæggende er civilisationsnedbrydende, udemokratisk og samfundsmæssig irrationel.\nI omkring 150 år har den politisk-teoretiske diskussion mellem disse to fundamentalt forskellige begrundelser for socialismen udgjort omdrejningsaksen for alle strategiske og taktiske diskussioner. Af samme grund er det også nødvendigt i dag at redegøre for ens position, når man lukker op for diskussionen om en socialistisk forandringsstrategi – folkesocialistisk eller ej. Hermed også antydet, at jeg anser diskussionen om, hvorvidt et socialistisk parti skal kaldes folkesocialistisk eller et arbejderparti, for værende abstrakt og af mindre interesse. Begrundelserne for det ene eller det andet valg kan alene være historiske – hvor valget på det givne tidspunkt øjensynligt har været fornuftigt nok – men det afgørende i dag er nu immervæk diskussionen af, hvad vi egentlig forstår ved et socialistisk parti.\nDenne artikels grundlæggende præmis er, at den kapitalistiske samfundsformation som konstituerende drivkraft alene har en evig bestræbelse mod værdiøgende akkumulation. Hvad der produceres, hvordan, hvordan samfundet udvikles, hvad menneskene har brug for osv. får kun indvirkning på den samlede kapitals dispositioner i den udstrækning vareproduktionen øger og realiserer profitten, og akkumulationen kan reproduceres igen og igen. Herved er der i kapitalismen indbygget en grundmodsætning, der tiltagende skærpes, mellem akkumulationens private karakter og dens samfundsmæssige konsekvenser – det man kalder den kapitalistiske produktions samfundsmæssiggørelse. Det som på systemplanet tager sig ud som en modsætning mellem mikroøkonomiens rationalitet og den makroøkonomiske irrationalitet. Tillige indebærer den kapitalistiske drivkraft, at akkumulationen og den tendentielle markedsgørelse af alt menneskeligt i sin bevægelse har en global bane. Dvs. at alle menneskelige samværsformer så som familieliv, kærlighedsliv, fritidsliv og grænseoverskridende mellemmenneskelige relationer osv. potentielt må underlægges kapitalistisk udbytning og markedsstyring. For det andet at denne tendens spreder sig til hele verden og bestemmer betingelserne for nationale, mellemnationale og internationale relationer.\nDen kapitalistiske samfundsformation bygger på et klassesystem, hvor den grundlæggende modsætning går mellem kapitalistklassen og arbejderklassen, fordi de indenfor kapitalismen står i et samfundskonstituerende gensidigt betingende forhold til hinanden. Selve dominansforholdet – den herskende klasses dominans – er underordnet den første relation.\nDe andre klasser, herunder den moderne middelklasse, står i et historisk og specifikt funktionelt forhold til den grundlæggende klasserelation, fordi de indenfor rammen af den kapitalistiske akkumulation indtræder som historisk nødvendige formidlere af den samlede reproduktion af den kapitalistiske samfundsformation. I den forstand er klasserne objektive samfundsstørrelser, som dog først konkret og historisk sætter sig igennem som handlende klasser i selve klassekampen. Det afgørende her er, at klasselinjerne i samfundet ikke alene defineres i forhold til den private ejendomsret til produktionsmidlerne, ejheller i forhold til indtægt og status men først og fremmest i forhold til deres stilling i den kapitalistiske produktion af profit, idet det også er den stilling, der som objektiv tendens er bestemmende for, hvilke løsningsbaner de forskellige klasser søger eller tvinges til at søge under de store samfundskriser, som kapitalismen som system skaber igen og igen.\nIfølge denne opfattelse er det disse forskelle i placeringen indenfor den kapitalistiske samfundsformation, der skal tages som udgangspunkt, når man vil formulere en strategi for den kamp for det socialistiske alternativ, som ifølge kritikken af den kapitalistiske produktionsmåde ikke kan udgå fra ideale forestillinger om det gode samfund, men tværtimod må aktualiseres igen og igen – om end altid i konkret historisk form – af kapitalismens samfundsnedbrydende kriser, sociale kaos og tilbagevendende fattigdom og udstødning af store befolkningsgrupper. Hvorvidt kapitalismen magter at genrejse akkumulationen efter kriser, afhænger af klassernes indbyrdes styrkeforhold, og er og bliver et socialt og politisk spørgsmål – aldrig et rent økonomisk. Det handler helt banalt om, hvorvidt den brede befolkning vil tåle de sociale tilstande, som kriserne og medicinen foranlediger – og ikke mindst over en hvor lang periode. Det er i disse perioder, det socialistiske alternativ i dets mange forskellige afskygninger, trænger sig på som centralt samfundstema – netop som tema om, hvordan socialismen som samfundsformation kan ophæve kapitalismens civilisationsdestruktive grundmodsætninger og ikke som et færdigt politisk svar på en utålelig samfundssituation.\nFor så vidt denne præmis, har en socialistisk forandringsstrategi dels en grundlæggende kapitalismekritik og en kritik af den aktuelle samfundskrise som sin forudsætning – dvs. antagelsen af en art historisk nødvendighed (ikke af deterministisk karakter). Forandringsstrategien skal som sådan opfattes som en historisk kategori og ikke som en moralsk, der henter sin begrundelse i et universelt ligheds- og retfærdighedsbegreb. Med det som udgangspunkt må enhver nutidig drøftelse af en socialistisk forandringsstrategi følgelig tage udgangspunkt i en analyse af den aktuelle kapitalistiske krise og dens centrale kendetegn.\nSignalement af den aktuelle krises anatomi\nSom den umiddelbart fremtræder, står vi overfor en dyb gældskrise, der har afløst den store finanskrise fra 2008. Finanskrisen var, som de fleste er enige om, forårsaget af flere forudgående spekulationsbobler – og ikke mindst boligboblen. Gældskrisen er den logiske konsekvens af finanssektorens sammenbrud og en dybtgående recession i realøkonomien og følgende stor arbejdsløshed samt statsmagtens indgreb for at redde finanssektoren fra kollaps.\nDer er ikke her plads til at gå dybere ind i analysen af de konkrete krisetræk (gennemgås i næste artikel). Men der er ét spørgsmål, som må besvares. Skyldes finanskrisen alene eller hovedsagligt den spekulative bobleøkonomi og den herskende klasses grådighed, eller ligger der andre og langt mere strukturelle årsager til grund?\nSom jeg har redegjort for i tidligere artikler om krisen, opfatter jeg denne ”den store recession” som en af flere siden 1978 og samtidig som kulminationen på de herskende kapitalmagters kompensationsstrategi, der i form af neoliberalismen (Washington Concensus) som mål har haft nedbygningen af velfærdsstaten og svækkelsen af arbejderklassen på den ene side og på den anden side gennem finansialisering af hele økonomien at overvinde kapitalismens egne akkumulationsgrænser. Det indebærer, at angrebet på velfærdsstaterne, intensivering af udbytningen og omfordelingen fra løn til profit ikke kan forstås uafhængigt af finanskapitalens vækst og dominans, herunder den eksplosive vækst i spekulation og yderligere udtynding af den organiske relation mellem finanssektoren og akkumulationen i realøkonomien. Førstnævnte tjener ikke længere primært sidstnævntes udvikling, men har indtaget en global rolle som driver af verdensøkonomien og af det politiske system på et spekulativt grundlag.\nNeoklassisk økonomisk teori og samfundsopfattelse, der i Washington Cocensus fortrængte keynesianismen som strategisk svar på den begyndende stagnation i 70’erne, har fulgt i sporet på denne udvikling og gennem sit hegemoni bidraget til at legitimere de sidste 25 års udvikling som højeste fornuft. På det grundlag er det lykkedes de herskende klasser at trænge den klassiske velfærdsstatstænkning i defensiven og dermed også bidraget til at ændre klassestyrkeforholdene og disses politiske udtryk, som bl.a. kan ses i de socialdemokratiske partiers opgivelse både af venstrekeynesianismen og den reformpolitiske strategi, der definerede velfærdsstaten som et stadie i kampen mod kapitalismen og opbygning af den demokratiske socialisme. Samme kurve har fagforeningerne fulgt, således den samlede arbejderbevægelse i dag ikke har en samfundsforståelse, der i udgangspunktet adskiller sig fra den, der er indeholdt i de mere sociale varianter af neoliberalismen som politisk-økonomisk tænkning.\nDenne tilbagetrængning er selvfølgelig ikke foregået modstandsløs. Faktisk er den forløbet rykvis over 30 år og har været præget af mange partielle kampe i alle hovedklasserne og imellem dem. Et af de vigtigste kamptemaer har været modstanden mod markedsgørelsen af statssystemet og de mange forringelser dels af de offentligt ansattes vilkår og udtyndingen af de velfærdsgoder, som arbejderbevægelsen gennem flere årtiers kamp forud for og efter 2. verdenskrig aftvang den herskende klasse. Men uanset disse kampe og modstanden mod den neoliberale logik, har dens rationale ikke desto mindre indtaget pladsen som det uanfægtelige udgangspunkt for enhver samfundsanalyse og har således også indtil videre sat grænserne for, hvad der kunne tænkes og hvad der kunne fostres af alternativer til de grundlæggende samfundsproblemer – som ikke har villet gå bort af sig selv. Og det på trods af det både teoretisk og praktisk indlysende i, at samfundet og det politiske ikke lader sig reducere til et spørgsmål om liberal modeløkonomisk rationalitet.\nIkke desto mindre befinder vi os i en historisk periode, hvor på den ene side kapitalismens globale og systemiske problemer er så fremtrædende og overvældende, at man skulle mene, at den grundlæggende systemkritik lå lige for. Men store dele af den socialistiske bevægelse har på den anden side været trængt så grundigt i defensiven, at den som udgangspunkt faktisk accepterer en underliggende neoliberal markedslogik og i de fleste diskussioner ser bort fra, at kapitalismens problemer ikke udgår fra markedet men fra den grundlæggende produktionsform. Og at finansialiseringen af samfundsøkonomien først og fremmest er det mest bizarre udtryk for, at kapitalismen hænger fast i en langstrakt stagnation af hidtil ukendt længde defineret ved svage vækstrater, svage investeringsrater i produktionen, beskedne produktivitetsstigninger og en relativ hæmning af den globale akkumulation.\nDet er selvfølgelig ganske forståeligt, at når rigdommen i dag fordeles mere og mere skævt, og fattigdommen vokser, når væksttvangen lægger sit massive pres på alle politiske beslutninger, når arbejdsløsheden er kronisk høj, og når traditionen for en grundlæggende systemkritik er forsvundet i arbejderbevægelsen, at det så er den moralske forargelse over den graverende uretfærdighed og ulighed, der bliver den fremherskende begrundelse for det socialistiske alternativ. Men det bliver begrundelsen ikke rigtigere af og hvad værre er, så holder de fleste forestillinger (bl.a. i centrum-venstre alliancerne) om dette alternativ sig i al væsentligt indenfor rammerne af en ny vag venstrekeynesiansk velfærdsmodel som en slags modificeret kapitalisme, man efter behag kan benævne markedssocialisme alt afhængig af graden af statslige indgreb i den kapitalistiske produktion og begrænsning af markedets og især det finansialiserede markeds tyranni.\nHovedproblemet er imidlertid, at den kapitalistiske samfundsformations indre modsætninger har antaget dimensioner, der, hvis det skulle lykkes en centrum-venstre ledet regering at konfrontere finanskapitalens uhæmmede spekulation gennem statslig regulering og måske oven i købet nationalisering af store dele af finanssektoren, ville træde frem i endnu mere omfattende form, fordi hovedproblemet netop skal findes i akkumulationstvangen og stagnationen og ikke i den afledte spekulation.\nHovedproblemet eksisterer allerede i dag i tilspidset form og kan identificeres: som at kapitalrigeligheden er mange gange større, end der kan findes områder for profitabel investering til.\nDenne bestemmende problemstilling viser sig i et dobbeltforhold som uhæmmet væksttvang og på samme tid afsætningsvanskeligheder i det samlede kredsløb. Modsætningen skærpes så ydermere af, at arbejderklassen og brede dele af middelklassen har været tvunget i defensiven i to årtier og kun har kunnet kompensere for en faldende lønrate ved at gældsætte sig for at opretholde et konstrueret og påtvunget masseforbrug.\nUd fra mit analytiske ståsted indebærer det, at en socialistisk forandringsstrategi som forudsætning må gennemføre en systemkritisk analyse af den aktuelle krise for overhovedet at kunne formulere en række både taktiske og strategiske mål, der ikke dagen efter, at der parlamentarisk er opnået et flertal for en socialistisk reformpolitik, udleverer hele samfundet til den internationale kapitals voldsomme og uhæmmede modangreb bl.a. i form af spekulation, kapitalflugt og flytning af produktionen. Og det er rent faktisk det, der er i spil, og som viser sig på markederne (finansmarkederne) når eksempelvis Francois Hollande i Frankrig foreslår en millionærskat og i EU en vækstpagt som spydspidser i et i øvrigt moderat reformprogram. Alene udsigten til en centrum-venstre valgsejr i Grækenland har ført til et voldsomt kapitaldræn fra de græske banker.\nDet strategiske udgangspunkt\nDet giver for mig at se ikke mening i den sammenhæng at diskutere arbejderparti versus folkeparti, regeringsdeltagelse eller ikke regeringsdeltagelse, eller socialreform eller revolution, med mindre diskussionen af disse modstillingspar funderes på en konkret begrundelse for socialismen som alternativ på grundlag af en ligeså konkret analyse af kapitalismens strukturelle krise.\nEller sagt mere ligefremt, hvis kapitalismen ikke befinder sig i en strukturel krise/langvarig stagnation, der ødelægger samfundsgrundlaget og den sociale sammenhængkraft, og som ikke bærer sin egen løsning i sig, er der ingen begrundelse for socialismen og en socialistisk forandringsstrategi – med mindre begrundelsen tager sit afsæt i en almindelig udbredt indignation over de oplevede uretfærdigheder eller i en moralsk appelinstans udenfor historien som f.eks. de kristne budskaber. Men vrede og moral som drivmiddel for omvæltninger og store historiske forandringer har altid haft kort rækkevidde, og næsten altid kollapset, når klassekampens spegede og meget komplicerede spil foldede sig ud. Som friskt eksempel har vi det ”arabiske forår”.\nPW m.fl. refererer ikke til sådanne analyser. Alle de vitale mellemregninger tages for givet – i hvert fald optræder de sjældent eksplicit i strategidebatten. Af samme grund bliver diskussionen af, om ”SF med regeringsdeltagelsen i sig selv kan siges af have svigtet socialismen”, arbitrær og temmelig frugtesløs.\nRegeringsdeltagelse er et taktisk spørgsmål, hvor de afgørende kriterier for det første defineres af den aktuelle politiske situation, styrkeforholdet mellem klasserne og det grundlag, der dannes regering på. Dvs. kampen for en ”rød regering” og dannelsen af en sådan skal først og fremmest bedømmes på, om forståelsen af opgaverne og betingelserne adresserer de faktiske økonomiske og politiske forhold, herunder klassestyrkeforholdene. Hertil er der at sige med ganske kort reference, at S-SF’s Fair løsning og efterfølgende valgprogram på ingen måde bryder med neoliberalismens økonomiske doktrin. For det andet udgik både S og SF i hele perioden op til valget fra en opfattelse af, at krisen var ved at være overstået. Som jeg ser det, hænger den underliggende og empirisk ringe funderede økonomiske analyse i Fair løsning sammen med, at de to partier netop ikke ser den aktuelle krise som symptom på kapitalismens stagnation, og for det tredje og i konsekvens af de to andre punkter byggede/bygger de to partiers forandringsstrategi alene på tilegnelsen af et parlamentarisk flertal og gennemførelsen af en i en vis henseende sympatisk solidarisk politik, der måske kan folde sig ud, når konjunkturerne vender.\nVirkeligheden er som bekendt blevet en anden og vil være det mange år frem. Og når de to partiers politiske intentioner nu falder på stengrund, skyldes det ikke, at de to partier har begået forræderi/løftebrud, som nogen vil hævde i moralsk forargelse, men ganske simpelt fordi deres analyse af kapitalismens krise og klassekampens skærpede karakter er og har været mangelfuld – måske ligefrem ikke-eksisterende. Som politisk flertal har de to partier samt de Radikale herhjemme og socialdemokratiske flertalsregeringer andre steder måtte erfare, at tiden med progressiv social reformpolitik uden at konfrontere de store kapitalkræfter og skærpe modsætningerne yderligere hører forhistorien til.\nSelv så sølle et signalkrav som millionærskatten fik de skingre toner frem i borgerskabet. Alle forslag (Francois Hollandes forsigtige udspil) om indgreb i bankernes og virksomhedernes ejendomsret, får erhvervslivet til at true med out-sourcing og kapitalflugt. Kort sagt en progressiv reformstrategi udløser i dag en modstand så voldsom, at centrum-venstre partierne enten tvinges til at åbne for en større udfordring af den herskende klasse, udbygge dens indre modsætninger (som for tiden i spillet mellem Angela Merkel og Francois Hollande og de nye politiske kræfter, han repræsenterer) og danne uhellige alliancer eller retirere til at alene at koncentrere sig om klassisk fordelingspolitik indenfor de rammer, kapitalen nu engang sætter. Og med finanspagt og budgetlove er rammerne så snævre, at der ikke længere kan føres progressiv reformpolitik, uanset hvor mange populistiske metaforer, der anvendes (”12 minutter”, ”rugbrødsreform” (som i realiteternes verden er en ny ”rødvinsreform”) m.m.).\nI den forstand og af den årsag – her helt uafhængigt af de små progressive delreformer – fjerner bl.a. SF sig fra at forfølge en socialistiske reformstrategi ved at gå i regering, men af samme grund ville det ikke have set bedre ud, om partiet var blevet udenfor regeringen. Det er ikke regeringsdeltagelsen, der er problemet.\nDen samme problematik går igen i spørgsmålet om socialreform eller revolution. Kun revolutionsromantikere kan seriøst diskutere denne modstilling abstrakt.\nLad os forsøge at gøre stillingen op. Vi ved, at kapitalismen er i dyb krise. Vi ved, at den herskende klasse har opsagt klassesamarbejdet for længst. Vi ved, at arbejderbevægelsen og den socialistiske tænkning for alvor er svækket. Vi ved også, at de store kapitalmagter kæmper om verdensherredømmet med civilisationen på spil, og vi ved, at brede segmenter indenfor middelklassen rammes så hårdt af den generelle samfundskrise, at de vilkårsmæssigt synker ned på arbejderklasseniveau. Og vi ved, at nationalstaterne i dag er vævet så tæt sammen på grund af den kapitalistiske globalisering, at det ikke længere giver mening at tale om nationale strategier.\nOpgaven for alle socialistiske partier består således ikke i at opstille abstrakte skemaer for den politiske kamp eller verbalt forsøge at overvinde kløften mellem den snævre dagsaktuelle kamp (f.eks. strejker, Indignados bevægelsen, Occupy bevægelsen m.fl.) og det strategiske perspektiv. Den består heller ikke i, som PW slår til lyd for, at videreføre den klassiske arbejdsdeling mellem partier og fagbevægelse (som om fagbevægelsen kan overleve den kurs, den har fulgt i generationer), eller at lægge sig fast på, at den ”parlamentarisk socialismes middel må være reformen”. For vi ved ikke en pind om, hvad dagens kamp bringer af nye problemer og udfordringer i morgendagen.\nHvad, vi ved, er, at statsapparatet og dets øverste lag i både stat, kommuner og regioner i løbet af de sidste 20 år har løsrevet sig stadigt mere fra samfundet og i dag de facto unddrager sig folkelig demokratisk kontrol. Vi ved også, at neoliberalismens individualisering af samfundslivet ikke alene har svækket masseorganisationerne men i ligeså høj grad de politiske og teoretiske traditioner i arbejderbevægelsen. Hvilket får til følge, at det ganske simpelt ikke er muligt i dag at føre socialistisk reformpolitik, uden der tilsvarende genudvikles en bred folkelig bevidsthed og organisering stærk nok til at ændre klassestyrkeforholdene og repræsentere et magtgrundlag stærkt nok til yderligere at uddybe de stadigt mere tydelige interessekampe i den herskende klasse for at begrænse den og de store kapitalfraktioners betingelser for at destabilisere samfundet.\nDet burde i den henseende være et indiskutabelt element i en reformstrategi at behandle det forhold, at når nu kapitalen strømmer frit på det samlede verdensmarked, og når de store finansielle investorer eksempelvis kan dræne Spanien for kapital på mindre end en uge, så er hverken en parlamentarisk reformstrategi eller en ændring af klassestyrkeforholdene gennem mobilisering en reel mulighed, hvis f.eks. S-SF-EL ikke praktisk kan sandsynliggøre muligheden af en pan-europæisk centrum-venstre alliance –med et mål for opbygningen af Europas Forenede Stater på ruinerne af EU. Mindre kan ikke gøre det, hvor dyb animositeten end er overfor EU, og hvor vidtrækkende og næsten uopnåeligt perspektivet end opleves. For hvordan skal det ellers lade sig gøre at svække den hierarkiske kapitalistiske verdensorden og forhindre, at lande, der forfølger en socialistisk reformpolitik, isoleres og tørlægges for kapital, olie og andre råstoffer. Man behøver blot at iagttage hele spillet om Grækenland for at få et billede af, hvad der vil ske andre steder – statsgæld eller ej.\nDen såkaldte folkelige mobilisering og organisering, som enhver socialistisk reformstrategi næsten pr. automatik henviser til som det andet ben, der både skal støtte en centrum-venstre regering og danne grundlag for en demokratisering af hele statssystemet, statsapparatet og samfundslivet, er ingen konstant størrelse. Tværtimod er den folkelige opbakning til en centrum-venstregering uhyre skrøbelig, og den kan meget hurtigt opløses i indre splittelse, måldifferentieringer/afvigelser og politiske forskydninger, hvis samfundsustabiliteten når et niveau, hvor de forskellige samfundsgrupper, der i går stod sammen i enighed begynder at forfølge egne overlevelsesstrategier – fordi ustabiliteten ikke ser ud til at kunne overvindes.\nHverken arbejderklassen eller middelklassen er i virkelighedens verden homogene størrelser – og de har aldrig været det. De forskellige undergrupper eller segmenter vil være mere eller mindre udsatte, hvis centrum-venstre regeringen ikke er i stand til at fastholde et politisk overtag, men i stedet må indgå kompromisser med de store kapitalinteresser, der gennem destabilisering tilstræber at demobilisere de store bevægelser og tvinge regeringen til at føre en ”ansvarlig politik”. Og der vil være nok af intellektuelle kræfter og magtfulde medier til at understøtte modoffensiven. Homogenitet i klasserne er ikke et faktisk og empirisk fænomen, men alene et politisk potentiale i klassekampen.\nDet lyder besnærende enkelt, når f.eks. PW skriver, at ”fremvæksten af en socialistisk markedsøkonomi ikke alene kan skabes gennem statsmagten, men kræver at producenter og forbrugere bygger kooperativer og andre former for ikke-kapitalistisk virksomhed”.\nMen virksomheder bliver ikke mindre kapitalistiske af, at ejendomsforholdene ændrer sig f.eks. gennem former for økonomisk demokrati. De skal stadig producere til et kapitalistisk marked og er afhængige af lange integrerede kapitalistiske fødekæder. Ikke dermed sagt, at en centrum-venstre regering ikke som reformprogram skal have demokratisering af produktionen som et centralt mål. Ligesom en omfattende socialisering af hele finanssektoren i hele Europa forekommer at være uomgængeligt udgangspunkt, hvis man i hvert fald regionalt vil afmontere finanskapitalens greb om de legitime regeringer og samtidig opbygge en samfundsorienteret investeringspolitik.\nMen det grænser til det politisk naive, hvis man ikke samtidig tager den internationale og for den sags skyld nationale kapitals magt og forventelige modsvar i betragtning og som minimum diskuterer, hvordan det økonomiske demokrati både skal forsvares og udbygges på en og samme tid.\nHvis man ikke gør sig forestillinger om, hvordan man vil udfordre verdensmarkedets magtlogik og f.eks. opbygge alternative handelsalliancer, sådan som centrum-venstre er i fuld gang med i Latinamerika gennem ALBA, så har man på forhånd dømt de alternative produktions- og distributionsformer til degeneration. I sammenslutningen bag ALBA forsøger man helt bevidst at opbygge alternative handelsalliancer som forudsætning for, at der kan indføres alternative investerings- og produktionsformer. Endnu er resultaterne skrøbelige, men initiativet har ikke desto mindre skabt en næsten frenetisk vrede i USA. Og EU gør alt for at ødelægge disse nye alternative handelsaftaler og stiller som krav for nye bilaterale aftaler, at de påtænkte nationaliseringer af naturressourcerne og grundlaget for en fair arbejdsdeling og handelssamkvem skrinlægges.\nPointen er, at man ikke i en reformstrategi ustraffet kan gennemføre en progressiv demokratiseringspolitik både af statssystem og produktion uden tilsvarende at argumentere for og sandsynliggøre, hvordan man forestiller sig en overvindelse af markedstvangen gennem etablering af helt andre og alternative samhandelsformer, der svækker det globale kapitalistiske markedstyranni. En seriøs reformpolitik i Danmark må således som minimum indeholde en strategi for et demokratiseret Europa med en tilstrækkelig stærk Union til at føre en dekoblingspolitik, der på den ene side svækker de store kapitalkræfter og på den anden side har som mål at opbygge helt nye samhandelsalliancer og støtte andre regionale reformbevægelser.\nDet er i den forstand ikke et spørgsmål om, hvorvidt det er korrekt og muligt at operere med en øget socialisering og demokratisering af markedsøkonomien. Det er det, og opgaven ligger lige for. Problemet er, hvis forandringsstrategien ikke indeholder klare forestillinger om, hvordan det økonomiske demokrati skal udbredes og konsolideres på en sådan måde, at det forbereder det videre og påtvungne opgør med akkumulationstvangens civilisationsdestruktion – fordi uhæmmet vækst uden samfundshensyn er kapitalismens grundlov. Det er det afgørende brud, som ethvert trin i reformstrategien må føre frem til og være rede til at kaste ind i klassekampen på dens aktuelle niveauer. Det er også i det brud, at den egentlige revolutionering af hele det sociale og politiske liv ligger – fremfor som oftest behandlet at være begrænset til spørgsmålet om kampen om den politiske magt.\nFolkeparti eller arbejderparti?\nFor at vende tilbage til systemkritikken af den kapitalistiske samfundsformation er det dennes indre og voksende modsætninger, der igen og igen skærper akkumulationstvangen og samtidig udsætter samfundene og civilisationsgrundlaget for gentagne og ødelæggende rystelser. Og det er sidstnævnte forhold, der overhovedet er det materielle og objektive grundlag for, at det nu til forskel fra tidligere både er nødvendigt og muligt at udvikle og opbygge brede folkelige alliancer for det socialistiske alternativ.\nSelv om det er noget vrøvl, at arbejderklassen mindskes både i størrelse og indflydelse – tværtimod vokser den internationalt – så er det ikke det afgørende. Det er derimod det faktum, at det modsigelsfulde kapital-arbejder forhold under den moderne kapitalisme har nået et omfang, hvor hele samfundet underlægges og hjemsøges af kapitalens akkumulations- og profittvang. Det betyder, at de brede lag i middelklassen nu i lighed med arbejderklassen får deres tilværelse ødelagt under kapitalismens forsatte jagt på profit, og hvor al mellemmenneskeligt samvær efterhånden kun har værdi, for så vidt det kan sættes på økonomisk formel og markedsgøres.\nMarkedsgørelsen af statssystemet tvinger store grupper af offentligt ansatte til at fungere som ”gemene samlebåndsarbejdere”. Magtforskydningerne har koncentreret næsten al magt i de øverste ledelseslag indenfor den offentlige sektor, og disse lag føler større loyalitet overfor deres ligestillede i det private erhvervsliv end overfor både borgerne og de øvrige ansatte længere nede i hierarkiet. Af samme grund medvirker de øverste ledelseslag også aktivt i demonteringen af de sidste rester af velfærdsstaten. Så allerede her kan en reformstrategi finde et oplagt objektivt grundlag for opbygningen af nye folkelige klassealliancer – formuleret som et egalitært politisk folkebegreb.\nDen samme eskalerende differentieringsproces udfolder sig i servicesektoren og i produktionen. Lidt populært kan man tale om store dele af middelklassens proletariseringsproces. Helt almindelige lønmodtagere i middelklassen er allerede hægtet af på grund af magtcentraliseringen. Og muligheden for en individuel opstigen i samfundshierarkiet og en forbedret stilling i rigdomsfordelingen er i dag forbeholdt de øverste lag i middelklassen. Gennem de sidste 10 år har middelklassens relative velstand hovedsageligt bygget på omfattende gældsætning, og den vej er nu lukket. Det betyder ikke, at store dele af middelklassen og de bedst stillede arbejdere ikke stadigt forsøger at klare skærene individuelt, men mulighederne for at fortsætte ad den vej er ved at tørre ud – det er i det forhold, at grundlaget for klassealliancer skal findes.\nDerfor forekommer det også politisk sterilt at fortsætte en abstrakt diskussion om folkeparti versus arbejderparti. Opgaven er at forme og udvikle et socialistisk parti på en reformstrategi, der adresserer de enorme problemer, vores samfundsformation befinder sig i – arbejdere eller ikke arbejdere. Af samme grund kan reformstrategien heller ikke vende perspektivet bagud til en genopretning af den hedengangne velfærdstat. Den var og bliver en vigtig parentes i kapitalismens udvikling som et kompromis mellem kapital og arbejde – men aldrig mere end det. I kapitalismens nuværende fase og lange stagnation vil det være perspektivløst og i øvrigt urealistisk alene at styre efter en ny omfordelingspolitik og en ny styrket offentlig sektor.\nReformpolitikken må gå skridtet videre, hvor den gamle velfærdsstats- og reformpolitik stoppede. Den må gribe afgørende ind i produktionsvilkårene og i den kapitalistiske produktionslogik. Man kan således vanskeligt forestille sig det muligt at skabe øget social tryghed, afkommodificere samfundslivet og gendemokratisering af samfundet både som politisk system og som samværsform uden at skabe et økonomisk grundlag og en måde at producere og samhandle på, der understøtter disse mål.\nI forhold til disse opgaver kan det måske være nyttigt, hvis det danske og europæiske centrum-venstre i strategidebatten går udenfor sin egen region og studerer de politiske strategiske diskussioner, der i disse år folder sig ud indenfor det Latinamerikanske centrum-venstre. Her kobler man i stigende grad kampen for at få bestemmende indflydelse på produktionen og anvendelsen af naturressourcerne med kampen for at demokratisere både det politiske system og statssystemet. Ikke dermed sagt er der tegnes en lige linje fra kampen om det parlamentariske flertal til en progressiv transformering af samfundet, men man er nået langt i diskussionen af en progressiv centrum-venstre reformstrategi, der på et realpolitisk grundlag kan samle de brede samfundsgrupper og konsolidere deres organiserede indflydelse på samfundspolitikken. Det sker bl.a. gennem grundlovsændringer og demokratisering af valgsystem og parlamenternes måde at fungere på.\nBarnets navn er således ligegyldigt. Det er også mindre interessant, om partiet formelt favner bredt, og om det på papiret sværger til det brede og pluralistiske demokrati som modstilling til f.eks. demokratisk centralisme. Alle brede bevægelser, folkelige organiseringer og demokratiske strukturer degenerer, hvis ikke de bygger på et politisk grundlag, der for det første angriber de grundlæggende problemer adækvat, for det andet indgår i en strategi, der på hvert nyt niveau kan accelerere udviklingen og for det tredje svækker modstanden hos de klassekræfter, hvis interesser er den egentlige årsag til hele processen.\nModmagt er således ikke i sig selv progressivt og kan ikke reduceres til en organisatorisk størrelse. Modmagten kan næppe overleve ret længe, med mindre den opbygges indenfor en samlet politisk- og økonomisk strategi, hvor den konstant udvikles og transformeres til egentligt samfundsbærende og stabiliserende magt. Hvis både keynesiansimen og den neoklassiske økonomiske teori, som jeg vil påstå er tilfældet, har mistet deres forklaringskraft i og med krisens dimensioner og karakter, hjælper det ikke stort blot at skifte den sidste ud med den første. Centrum-venstre bliver således ikke den bestemmende samfundskraft, som eksempelvis PW argumenterer for, hvis ikke reformstrategien bæres frem af en fundamentalt anderledes økonomisk politik end den, velfærdstaten byggede på og den, neoliberalismen har bygget på, der som bekendt har ført til den aktuelle krise, hele den kapitalistiske samfundsformation befinder sig i.\nMen sagt ganske stilfærdigt. Det perspektiv er vanskeligt at finde både i S og SF’s fælles Fair Løsning, det aktuelle regeringsprogram og den faktiske politik, som SRSF regeringen fører. De to partier står tværtimod nu ved en skillevej, hvor de kan fortsætte af de udlagte spor og tabe det hele på gulvet og samtidig komme helt ud af trit med det begyndende opbrud indenfor centrum-venstre i Europa. Eller de kan skifte kurs og foretage et opgør med grundlaget og forudsætningerne i Fair Løsning og tilslutte sig de progressive strømninger, der bl.a. udgår fra PES og ETUC og de forskellige strategiske diskussioner indenfor de enkelte centrum-venstre partier.\nMen mere om det nødvendige politikskifte i den næste artikel.


Sexlegetøj Shop ⋆ Sexblog & sexnoveller\nVelkommen til Shoppen fyldt med sexlegetøj!\nVi glæder os til at linke jer direkte videre til vores samarbejdspartnere, der præsenterer et stort udvalg i lækkert sexlegetøj i alle kategorier. Hylderne er fyldt med produkter vi selv har prøvet og har i skuffer og skabe. Gå ind og kig, måske bliver du fristet af noget lækkert sexlegetøj. Vi fylder løbende på hylderne, så gå ind og kig engang imellem. Bemærk dog, at priserne kan varierer, da vores partnere ofte har gode tilbud, udsalg og fødselsdagspriser.


Kaffe mærker - Lær de mange populære brands at kende\nKategorien Kaffe mærker er en ny serie af indlæg, hvor jeg vil fortælle om Danske såvel som internationale kaffe mærker. Til at starte med vil vi blot fortælle lidt om deres historie, hvordan de er kommet frem til det brand de er i dag, og deres udvalg af kaffeprodukter.\nIndlæg i kategorien Kaffe mærker\nDenne omgangs firma i fokus er danske kaffe-grossist, Peter Larsen Kaffe, som siden 1902 har arbejdet sig ind i danskernes hjerte.\nItalienske kaffe mærker\nLavazza kaffe er i dag en af de allerstørste italienske kaffe mærker. Kaffegiganten blev grundlagt i 1895 i den italienske by, Torino, af Luigi Lavazza. Før virksomheden, Luigi Lavazza SpA, blev oprettet i 1927, drev Luigi sin forretning fra en lille butik i de italienske gader. Siden da har virksomheden taget sin plads på markedet, og kunne i 2015 fejre sin 120 års fødselsdag.\nLavazza kaffe byggede den første kaffemaskine, som blev brugt i rummet. Kaffemaskinen hedder ISSpresso og blev brugt på Den Internationale Rumstation, også bedre kendt som ISS.\nGrundlagt i 1933 af Fransesco Illy i havnebyen Trieste, i det nordøstlige hjørne af Italien. illy kaffe har siden dag et haft en drøm om, at sælge den bedste kaffe på markedet. Et kaffe mærke som er anerkendt på fem kontinenter for sin høje kvalitet og smag.\nJDE kaffe: Den hollandske gigant\nJacobs Douwe Egberts Professional, også bedre kendt som JDE, er en organisation med adskillige kendte te- og kaffe mærker under sig. JDE Kaffe står blandt andet bag Café Noir, Gevalia og Karat kaffe. I te verdenen er de kendt for deres Pickwick te.\nI dag er de landets førende leverandør af kaffeløsninger med mere end 15.000 kunder på landsplan. Det er også her fra du får din Senseo og Tassimo kaffe i Danmark. Som leverandør af kaffeløsninger, står de ikke blot for salg af kaffe. De hjælper dig også frem til valget af en ny kaffemaskine, uanset om det er til kontor, industri eller hjemmet.


Sådan kan din have blive sommerklar hurtigst muligt - GlejeBolig\nNu begynder vi for alvor at nærme os sommeren. Det betyder, at vi kan tilbringe en masse tid udenfor. Hvis du har en have, er det nok den, du allerhelst vil tilbringe din sommer i. Det kan dog være, at din have ikke ser helt godt ud, og at den godt kunne trænge til en kærlig hånd. Heldigvis kan du nemt og hurtigt få den perfekte have.\nEn grøn græsplæne på nul komma fem\nNoget af det vigtigste i en have er nok, at der er noget lækkert og blødt græs, som både ser pænt ud, og som også er rart at gå rundt på. Det er dog langt fra alle græsplæner, der lever op til dette, og det er ikke engang alle haver, der overhovedet har en græsplæne.\nHvis du godt kunne tænke dig noget lækkert, grønt græs i din have, men du ikke har overskud til at så græsfrø, da det tager tid, kan du overveje at købe noget rullegræs.\nDu kan uden problemer finde billigt rullegræs, der lynhurtigt kan give dig en plæne, der på én gang er grøn og ukrudtsfri.\nRedskaber, der kan hjælpe dig på vej\nNår du skal have din have flot og indbydende, er der naturligvis flere forskellige redskaber, der kan vise sig nyttige. Dette kan blandt andet være en rive, en hækkeklipper samt andre klassiske haveredskaber.\nDu kan dog også overveje at investere i en schweizerkniv. schweizerknive er smarte, fordi de kan bruges til nærmest alle formål. Derfor kan den også være god at have i lommen, når du er i haven og eksempelvis skal skære planter til. Der findes et hav af forskellige schweizerknive, og det varierer meget, hvilke og hvor mange funktioner de har.\nHvis du er klar til at få en lækker og indbydende have, kan du med fordel undersøge mulighederne for udstyr og rullegræs.


Fælles fodslag i filmbranchen ... og så alligevel ikke | Information\nHenrik Bo Nielsen har haft fælles fodslag i filmbranchen som erklæret mission, siden han for to år siden tiltrådte som direktør for DFI. Den nuværende filmaftale blev nemlig til i en sand slåskamp mellem filmbranchens parter.\nAlle filmfolk er enige om, at grunden til, at den danske filmbranche fik så lidt indflydelse på den forrige, meget udskældte filmaftale, var, at man internt var alt for uenige. Men her kort før forhandlingerne om en ny filmaftale går i gang, ser det umiddelbart ud, som om historien er ved at gentage sig.\nFørst meldte TV2's programchef Keld Reinicke ud, at Det Danske Filminstitut (DFI) burde omdannes til et Fiktionsinstitut, der støtter både film og tv. Dernæst opsagde Producentforeningen den aftale, som sikrer danske film et biografliv på seks måneder, før de sendes ud på dvd og Blu-ray.\nSå var det Danske Filminstruktørers tur til at afsløre, hvilke forventninger de havde til fremtiden - der skal være plads til mod og talenter, og »det kræver risikovillighed.« Og senest præsenterede Producentforeningen sine »ønsker til filmaftalen,« der både handler om skattelettelser og en erhvervsagtig støttepulje.\nI alle tilfælde er det blevet til en offentlig diskussion mellem de forskellige parter og Filminstituttet. I filmtidsskriftet Ekko var debatten mellem TV2's Keld Reinicke og DFI's direktør, Henrik Bo Nielsen, så ophedet, at Henrik Bo Nielsen opfordrede TV 2 til at »sende en voksen« næste gang, der skulle forhandles mellem tv-stationen og instituttet.\nHenrik Bo Nielsen har ellers haft fælles fodslag i branchen som erklæret mission, siden han for to år siden tiltrådte som direktør for DFI. Den nuværende filmaftale blev nemlig til i en sand slåskamp mellem filmbranchens parter. Uenigheden var så voldsom, at alle havde travlt med at undsige aftalen, da den blev vedtaget i efteråret 2006.\nEn sådan fadæse har ingen, især ikke DFI, ønsket gentaget, og i januar i år præsenterede instituttet sit forslag til en ny filmaftale, Sæt filmen fri, som blandt andet byggede på en lang række samtaler med folk i filmbranchen, den såkaldte Spørg & Lyt-proces.\nBlandt andet er parterne enige om, at DFI skal have større frihed, at tv-stationernes magt skal mindskes, og at filmstøttesystemet skal kigges efter i sømmene. Det er resulteret i rapporten Dialog og Fleksibilitet om fremtidens filmstøtte, som en række ledende repræsentanter fra branchen netop har udfærdiget og afleveret på foranledning af kulturministeren.\nMen heller ikke i denne sammenhæng undgår branchen uenigheden; Producenten Sarita Christensen har i et bilag til rapporten pointeret, at hun er enig i rapportens anbefalinger, men ikke finder dem vidtgående nok.\n- Umiddelbart ser det ud til, at der stadig er uenighed i branchen. Plejer parterne i virkeligheden deres egne interesser, som det skete ved de seneste filmaftale-forhandlinger?\n»Ud fra en overfladisk betragtning tænker man, 'hold da op, de skyder i øst og vest.' Men når man begynder at tale konkret filmpolitik, viser det sig - takket være den øvelse, der er gået forud gennem Spørg & Lyt og dialogmøder og megen god vilje fra parterne, hvor der dels er skabt et fælles ordforråd - at så er forskellene på de centrale og konkrete stræk mindre,« siger Henrik Bo Nielsen.\n- Men hvis I er så enige, hvordan forklarer du så de mange forskellige udmeldinger fra branchens parter - handler det om, at man vil markere sig i forhold til hinanden og politikerne?\n»Der er et markeringsbehov, ja. Producentforeningen er optaget af en stor, erhvervspolitisk satsning, som i højere grad handler om business og beskæftigelse, end den handler om kunst. Instruktørsammenslutningen har en anden dagsorden, som skal sikre instruktørerne et frirum. Og det er fint. Jeg er langt fra enig i alt, hvad der står i Producentforeningens oplæg, men det er der, de naturlige, modsatrettede interesser viser sig.«\nProfessor Ib Bondebjerg fra Institut for Medier, Erkendelse og Formidling på Københavns Universitet medgiver, at parterne plejer forskellige interesser, men genkalder sig de tidligere forhandlinger og mener, at situationen i dag er særdeles gunstig, hvad angår en ny filmaftale.\n»Hvis man sammenligner med sidste gang, så var der jo nærmest tale om krigserklæringer, og man gik til politikerne bag ryggen på hinanden,« siger Ib Bondebjerg, der også er tidligere formand for DFI's bestyrelse.\n»I forhold til det synes jeg, at situationen nu ser relativt fredsommelig ud. Det virker, som om det er lykkedes Henrik Bo Nielsen at lave en proces, hvor alle føler, at de er blevet hørt.«\nFilmbranchens parter spiller dog deres sædvanlige spil, forklarer Ib Bondebjerg:\n»De små producenter vil gerne have iværksætterpenge. De store producenter vil gerne have rigtige skattelettelser og ordentlige investeringsforhold. Og kunstnerne vil gerne have flere penge til kunsten. Sådan er det, og foreninger, der repræsenterer forskellige interesser, skal vel markere sig. Jeg synes ikke, at det er faretruende, med mindre det bliver et politisk spil, som kan opstå, hvis der er stor uenighed. Det virker ikke, som om der rigtig er lagt i kakkelovnen.«\nMen, siger Ib Bondebjerg også, Producentforeningen kan med sine ønsker for fremtiden i værste fald komme til at spænde ben for en bred filmaftale:\n»De skriver, at de er enige med den kulturelle del af filmstøtten. Men så vil de også have 100 mio. og en skatteordning til erhvervsforanstaltninger, og det hænger selvfølgelig ikke sammen. Det er lidt naivt at tro, at man kan sige til politikerne, at 'vi vil både have flere penge i den ene ende og i den anden ende.' Sådan spiller klaveret jo ikke, og det kan komme til at skade de øvrige støtteordninger.«\nDet Danske FilminstitutDFITV2\n07. oktober, 2010 - 17:58\nArtiklens fokus på interne kampe i filmbranchen er ikke rigtig. Som næstformand i Sammenslutningen af Danske Filminstruktører deltager jeg lige nu i mange møder med DFI, filmbranchens parter og politikerne, og jeg oplever altså ikke nogen stor, grundlæggende uenighed. Filmbranchen roses derimod i Børsen idag for at stå samlet: "Udsigt til bred politisk filmaftale" og “ Enig branche støtter historisk filmudspil” er to af overskrifterne .\nMin oplevelse er, at vi I filmbranchen er ret enige om: Meget mere risikovillighed ind i dansk film! Mere diversitet mellem filmene! Mindre kassetænkning! Mere fleksibilitet for DFI! Mindre detailstyring!\nAt vi så har et par små-hangs med hinanden internt, er virkeligt ikke noget problem. Tværtimod er det en styrke, der sikrer en fortsat og levende dialog i filmbranchen.


Af Jesper Øland - 27. september 2017 - ArkitekturNyhed\nKnud Højgaards Fond, der tidligere har bidraget med en million kr. til etablering af højskolens byggeri, har besluttet at bidrage med yderligere 2 millioner kr. Den gavmilde donation øremærkes inventar og udstyr til at fremme hjemligheden og fællesskaberne i højskolens elevboliger, der for nyligt kunne fejre rejsegilde.\nKnud Højgaards Fond blev stiftet af Knud Højgaard tilbage i 1944. Fondens grundlægger var i 1918 medstifter af entreprenørvirksomheden Højgaard & Schultz, der i 2001 fusionerede med Monberg & Thorsen. Fonden donerer i omegnen af 90 mio. kr. hvert år til blandt andet sociale, kunstneriske og kulturelle formål. Det er en andel af disse midler der nu tilfalder Roskilde Festival Højskole og øremærkes skolens elevboliger til glæde for højskolens kommende elever.\nLæs mere og tilmeld dig første hold i 2019:\nLange kurser – højskoleophold på 4, 6 og 10 måneder\nHusgrupper med et strejf af hjemlighed\nHøjskolens elever bor på højskolen under hele deres ophold. Et højskoleophold varer mellem 4 og 10 måneder, og boligerne er skabt specifikt til at understøtte elevernes små fællesskaber på værelserne og de store fællesskaber i husgrupperne.\nElevboligerne er inddelt i syv husgrupper. Hver husgruppe har plads til op til 20 beboere fordelt på to- og tremandsværelser. Husgruppens hjerte er fællesrummet, med loungemiljø og små nicher til at arbejde, mødes og føle sig hjemme i.\nJesper Elkjær Øland, forstander, siger:\nVi har sammen med arkitekterne haft en drøm om at skabe boliger til vores elever med hjemlige, trygge og funktionelle rammer. Med den seneste donation fra Knud Højgaards Fond, indtager de første elever på højskolens forårshold i januar 2019, nogle boliger med inventar og udstyr, der i højskolesammenhæng, er i særklasse både når det gælder funktionalitet og kvalitet.\nLæs også: Sådan bor man på en højskole! 3 ting du bør vide om at bo på højskole\nEn højskole med frirum til ungdomsliv\nHøjskolens elever deler hverdag, sorger og glæder i en af de vigtigste perioder af et ungdomsliv. Det er en periode, hvor man måske trænger til en pause fra studielivet eller måske er man først lige flyttet hjemmefra.\nMan er i fuld gang med at definere sig og ved at bygge fundamentet for det liv man ønsker at leve, og den rejse får man mulighed for at dele med andre unge og ligesindede, og ikke i mindst i husgruppens tætte fællesskab.\nMere end en seng at sove i\nRammerne for det liv, der leves i husgrupperne defineres i vid udstrækning af eleverne selv. Ind i mellem har man bare lyst til at være sig selv, og på værelset ’zapper’ man ud fra skolens mange aktiviteter og fag. Det er her man sover, slapper helt af og har en stille snak med sin ’roomie’, og det er i vid udstrækning langt mere end blot en seng at sove i. Det er livslange venskaber, vigtige snakke og indblik i andres liv.\nLæs også: Livet på en højskole


Powered by Cycling: PANORAMA -cykelturisme i Business Region Esbjerg\nProjektets videre liv hos BRE:\nEt historisk stort cykelturismeprojekt, der begyndte Danmarks færd tilbage i førertrøjen som verdens bedste cykelferieland.\nPowered by Cycling skulle løfte Danmarks to nationale ruter ”Nordsøruten” (Tønder-Skagen) og ”Berlin-København” (den danske del) op i international klasse. Samtidigt blev der udviklet i alt 17 ”sløjfer”. Sløjferne åbner de lange ruter op og sikrer gode oplevelser for turister, som blot vil køre en dagstur.\nDanmark som et af verdens bedste cykellande\nPowered by Cycling skulle synliggøre Danmark som et af verdens bedste cykellande – et land med en rodfæstet cykelkultur, hvor det at cykle er en helt naturlig del af tilværelsen, både på ferien og i hverdagen.\nProjektets aktiviteter fordelte sig på tre indsatsområder:\nUdvikling af serviceapparatet (cykelvenlig overnatning, ladestationer, guidning m.m.)\nFormidling og salg\nDe tre indsatsområder var gensidigt afhængige. En god fysisk infrastruktur med velafmærkede ruter, god belægning og adgang til overnatning og andre services danner basis for yderligere udvikling af serviceapparatet, som igen er med til at understøtte formidling og salg.\nSamtidigt gør formidling og salg (pakketure) infrastrukturen tilgængelig for turisterne. En koordineret og fælles indsats, som medtænkte alle indsatsområder var derfor påkrævet. For turisten er det afgørende, at aktiviteterne giver adgang til cykellandet Danmark.\nDen gode formidling gør det nemt og enkelt at tage på cykeltur. Infrastrukturen og servicen undervejs opleves som inviterende.\nProjektet var bredt forankret i alle de regioner, som ruterne berører: Region Midtjylland, Østdansk Turisme, Destination Sydvestjylland og Nationalpark Thy. Derudover deltog Visit Denmark og Dansk Cykelturisme også i projektet\nProjektet var finansieret af EUs Regionalfond, Arbejdsmarkedets Feriefond, Friluftsrådet og en række øvrige offentlige og private partnere.\nProjektet resulterede bl.a. i stiftelse af en ny national forening – Dansk Cykelturisme.\nLæs endvidere mere om Vestkystruten på følgende link – http://vestkystruten.dk/da/forside/\nEndelig kan projektes anbefalinger læses her.


Stadig flere mænd finder deres klassiske maskulinitet frem. Med et jakkesæt. Denne maskuline og traditionsrige beklædning, der med 200 år på bagen har fulgt mandens udvikling fra alvorlig, mandig og handlekraftig til rebelsk, følsom og modebevidst.\nFoto: Linda Henriksen
Model: Casper Mads/Unique Models
Jakkesæt fra Acne Jeans, jakke 2.699 kr. og bukser 1.199 kr.
Hvid skjorte fra Tiger of Sweden 600 kr.
Slips privateje Fold sammen\nSøndag d. 26. marts 2006, kl. 03.30\nOpdateret tirsdag d. 28. marts 2006, kl. 14.01\nHvis man insisterer på at være ung med de unge, skal man stoppe sin læsning her. Andre kan fortsætte med chance for at forstå, hvorfor det igen er moderne gennem sin påklædning at vise, at man er en mand.\nOm han er gymnasielærer, reklamedirektør eller kunstmaler, er mænd igen begyndt at vise deres modemæssige fællessprog via klassiske habitter tilsat en hvid skjorte og et bredt mønstret slips eller et smalt ensfarvet. Måske er jakkesættet af mærket Burberry med britisk snit og to knapper, hvoraf kun den øverste naturligvis knappes - eller også et slimline Dior med fem knapper.\nHvis han er helt bevidst og skridsikker i sin egen nyopdagede maskulinitet, afslutter han bukserne med et par hvide Adicolor Adidas sneakers. Bare for lige at fortælle, at nok bruger han - som sine forfædre helt tilbage ved jakkesættets fødsel for knap 200 år siden - sin habit til at understrege de maskuline værdier, men det er på den opdaterede funky måde.\nMændene trækker således igen det enkle og klassiske jakkesæt frem fra gemmerne, som han har gjort det flere gange op gennem historien, når mandigheden skulle pudses af. Der er vel ikke noget, der oser mere af mand end Gary Cooper, Bryan Ferry eller for den sag skyld James Bond i et velsiddende stykke jakkesæt?\nOg tiden er måske også mere moden nu end nogensinde ovenpå flere dekaders kønsforvirring hos den mandlige del af befolkningen. I 1970erne smed han f.eks - i overført forstand - brystholderen i sympati med sine kvindelige modstykker og iklædte sig lilla bukser og partisantørklæder. Den bløde mand blev et begreb, der først var sexet på den følsomme måde, men snart blegnede og nærmest blev et skældsord i 80ernes pastelfarver og fimsede polobluser. I 90erne var han derfor først retroseksuel, senere blev han metroseksuel og adopterede ikke bare kvindernes trang til manicure, glatbarbering og dyre ansigtscremer, men også de kvindelige modeluner, der skifter hver sæson. MEN DET ER SLUT NU. I hvert fald set oppefra. Manden anno 2006 er überseksuel - ham, der ikke har tid til at være glatbarberet alle steder, fordi han har travlt med at redde verden. Han er stadig forfængelig, men også lidenskabelig, selvsikker og handlekraftig - og ikke mindst skamløst maskulin. Faktisk så meget, at han i den forgangne uge også fik sin egen danske udgave af »Kend din krop, mand« - mere end 30 år efter kvinderne.\n»Manderollen har været under revurdering siden 1970erne. Der sker så meget med mænd og med, hvad de kan tillade sig at gå i. Grænserne flytter sig hele tiden. Derfor bliver jakkesættet en slags sikkerhedsbøje. For mænd er det rart at have noget, de ved, hvad handler om,« siger Else Skjold, der er modeskribent og cand. mag. i moderne kultur og kulturformidling.\nHvis man ser ud over modelandskabet, så støder ens blik på alt fra jakkesæt i klassiske snit over moderne stramtsiddende med smalle ben og french pockets til folk som danske Henrik Vibskov, der laver kreative mellemting mellem træningsdragter og habitter. Det, som Else Skjold kalder det rebelske jakkesæt, der går i den modsatte retning af den metroseksuelle David Beckham-type. Barbie-manden med lidt for meget pynt og feminine detaljer.\nModeredaktør på Euroman, Chris Pedersen, er heller ikke i tvivl om, hvad jakkesættets revival på podierne og i butikkerne betyder:\n»Nu vil mænd være mænd. Det enkle og upyntede maskuline jakkesæt kan jo ses som et oprør mod den bølge, hvor mændene skulle integrere kvindernes modeforbrug. Mænd søger efter ting, der ikke er forgængelige, og som ikke skriger til himlen. Mænd har mere end nogensinde brug for at vise den rå maskulinitet, for det er jo den, der gør mænd frie.«\nChris Pedersen mener, jakkesættet er et symbol på gamle mandige dyder, som den unge generation missede i deres opdragelse, og de ældre mænd ikke har måttet leve op til i mange år.\n»Selv de unge er ved at gå fra at have det der slimline drengelook til et mere mandigt look - de vil også gerne se ud som mænd. Jakkesættet er på den måde tilbage som den klassiske enkle mande-uniform, der bærer de maskuline værdier i sig.«JAKKESÆTTET ER, ligesom ytringsfrihed og demokrati, en direkte konsekvens af, at folket under den franske revolution i 1790erne kappede hovederne af den rige franske adel. Deres pompøse overflod blev efterfølgende symbol på alt, hvad der var ondt, vederstyggeligt og pjattet. Ikke mindst deres dekadente påklædning: Knælange bukser, halvhøje sko og støvler, silkestrømper, jaketter med ædelstene og sølv og guld. Blonder, sløjfer og hatte med fjer ovenpå parykker med pudder. Som en synlig modreaktion tyede mændene til fiskernes, bøndernes og det arbejdende folks spartanske beklædning med lange bukser og en jakke som en ny måde at vise status på.\nJakkesættet har siden de første spæde skridt i starten af 1800-tallet symboliseret, at alle mænd er lige. Og frem for alt mænd. Nogle naturligvis mere lige end andre - og nogle mere mænd end andre. Men ens så de ud og derfor taler modeteorien om årene i midten af 1800-tallet som »det store maskuline afkald«.\nJakkesættet var også med til at udvikle og understøtte det mandlige kropsideal, der er fremherskende i dag. I slutningen af 1700-tallet var den sexede mand lig med hulbryst, smalle skuldre og brede hofter - altså en pære, mens 1800-tallet bragte et mande-ideal hentet fra de antikke græske mandeskulpturer, der havde brede skuldre og smalle hofter - altså den trekantede form. Man søgte nu at finde en mandemode, der kunne understøtte det naturlige og græske ideal, og jakkesættet som vi kender det, begyndte at tage form. Det skulle tjene som en slags ekstra hud og smyge sig nært om kroppen.\nDen enkle habit blev ensbetydende med autoritet, konformitet og fornuft. Bare ordet habit (vane) fortæller stadig om et tilhørsforfold til en gruppe med særlige værdier og normer. Siger man camping-habit om nogens tøj, er fordommene om vedkommende tydelige med det samme.\nSelvbeherskelsen og fornuften, inspireret af de engelske kostskole-værdier i begyndelsen af 1900-tallet, den såkaldte Edwardisme, gjorde jakkesættet til det perfekte skjul af krop og svaghed. Igen måtte mændene, og deres skræddere, krybe til detaljerne for at vise, at de var mere og andet end blot »mænd i jakkesæt«. Den rigtige gentleman så dagens lys - ham, der med en bunke regler og conduitter viste, hvilken slags mand han var lavet af.\n1920erne stod i de bløde materialers tegn som tweed og flannel, der også satte sit præg på jakkesættet. Årtiet efter blev dobbeltradede jakkesæt hot med skulderpuder og nogle gange polstring på brystet for at vise, at manden var en rigtig mand. Selv rigtige kvinder som Marlene Dietrich tog jakkesættet til sig og støbte sin egen myte inspireret af Sarah Bernhardt, der gjorde det samme med endnu mere påstyr i 1876.HEREFTER FULGTE NOGLE HÅRDE og forvirrende årtier for jakkesættet som beklædning og mandig symbolbærer. Først med Anden Verdenskrig, der pga. materialemangel og rationering satte en stopper for nogle af jakkesættets tro følgesvende. Vesten forsvandt for en tid. Der var ikke stof nok til hverken bukseopslag eller dobbeltradede jakker.\nEfter krigen tørnede jakkesættet ind i ungdomskulturen fra USA og beklædning fra militæret. T-shirts, pilot-jakker, kaki-bukser og jeans a la James Dean blev mandens svar på tiltale, mens jakkesættet derimod blev sendt i skammekrogen som symbol på den autoritære forældregenerations forstokkede holdninger.\nSamme kranke skæbne led det langt hen ad vejen i 1960erne, dog med den forskel at rock'n'roll-stjerner, mods og designere nu begyndte at lege med jakkesættet - på en syret og ungdommelig måde. Det blev nu mere et udtryk for en kreativ og kommenterende mandighed sådan som The Beatles viste det, da de i 1963 under stor opmærksomhed optrådte i habitter uden krave og revers designet af Pierre Cardin.\nDen bølge bragte jakkesættet ind i en ny tid, og det blev en integreret del af de unges foretrukne referenceramme: Musikken. I 1970erne måske mest som en modreaktion mod den løsthængende hippiekultur og lidet elegante hippiemode. Gary Glitter, Sweet og Slade gav den nu i guld og sølvhabitter, mens punk og rock-avantgardister som bl.a. David Bowie gjorde den hvide habit cool for altid som den kokain-fortyndede »The Thin White Duke«. Det bør for god ordens skyld nævnes, at hippierne altså også kunne bære jakkesæt - bl.a John Lennon, da han i 1971 iført hvidt jakkesæt sang »Imagine«.\nJakkesættet red dog ikke længe på den bølge af ungdoms coolness og avantgarde. 1980erne bragte nemlig groft sagt flere facetter til den mandlige uniform, som mændene var tvunget til at vælge side i. Ville man være pastelfarvet Don Johnson-klon, hvidt Travolta disko-drøn - eller Armani-klædt yuppie? Eller ville man ingen af delene og bare give den som den sweaterklædte bløde mand, der lige havde lært at vaske op? Hvilken side man end valgte, fortalte jakkesættets farve, form og fabrikat uden et eneste ord alt, hvad der var at sige om livsværdier. MED TIDEN OG ALLE DE forskellige manderoller, der så dagens lys i de år, fulgte også en voksende opmærksomhed på mandemode som et legalt begreb på linje med kvindernes. Der kom i 1990erne modeblade til mænd, og det blev langsomt acceptabelt, at manden begyndte at pleje sig selv og kæmpe med kvinderne om neglesaksen og ansigtsmasken. Han blev i midten af 1990erne udråbt som metroseksuel og begyndte at flakse mere i sin garderobe alt efter modelunerne. Nogle gange var han en mand i mørkt jakkesæt, andre gange en af gadens drenge med hullede cowboybukser, Gucci-bælte og T-shirt med holdning. Et helt andet sted - i kunstnerkredse - bevægede jakkesættet sig langsomt ind igen som en anti-kommentar til modehysteriet. Vel at mærke genbrugs-udgaven. Det brune, grå eller mørke vintage sæt uden skelen til dandy-snit eller britisk skrædderkunst blev i de kredse et symbol på en mandighed, der gik på tværs af trend-termer. Okay, de fik så alligevel sammen med de selvudråbte ikke-modebevidste Fred Perry-klædte deres egen term - nemlig retroseksuelle.\nDe seneste års fokusering på individualisme og selvrealisering har så igen rykket ved manden og hans garderobe. Under betegnelsen überseksuel tager han nu jakkesættet på i sin historiske betydning som mandigt og pepper det op med sit eget personlige touch.\nTo nøgleord, som den tidligere Gucci-designer og modeguru, Tom Ford, siges at bygge sin nye kollektion op på. Rygter svirrer, at han snart præsenterer en kollektion, der har det klassiske jakkesæt som fundament, men i en »bespoke« udgave. Syet efter den enkelte mands egne krav til detaljer og snit; længere ærmer, kortere snit, to eller fem knapper... Et brystlommetørklæde, et bredt eller smalt slips... Manden bestemmer selv. jrf@berlingske.dk tym@berlingske.dkKilder: Artikelserien »Jakkesættes historie« fra Euroman af Else Skjold\n»Modeleksikon - Fra couture til kaos« af Mads Nørgaard\n»The Future of Men« af Marian Salzman»Nu vil mænd være mænd«


Billige VM trøjer | Billige fodboldtøj VM 2018,Billige Fodboldtrøjer Børn med eget navn\nKategoriarkiv: Billige VM trøjer\nDeres fremløb scorede kun seks mål i ni kampe Billige VM trøjer i kvalifikation\n27. juni 2018 Billige VM trøjer, Frankrig landsholdstrøje VM 2018Billige VM trøjer, Frankrig landsholdstrøje VM 2018, Landsholdstrøje vm 2018Footballnewsbase\nRegerende mestere Italien har kvalificeret sig til VM i Sydafrika i 2010 og vil med rimelighed starte konkurrencen, første gang det skal afholdes i Afrika blandt favoritterne.\nDe kvalificerede sig til en gruppe 8-spil, der sparer efter lørdagens 2-2-træk mod Republikken Irland i Dublin, og så længe de ikke taber hjemme til Cypern onsdag, har de gået igennem gruppens etaper ubesejrede.\nStatistikken er imponerende, Italien har scoret Argentina landsholdstrøje VM 2018 de fleste mål og indrømmet de færreste i hvad der kunne have været en vanskelig gruppe, der omfattede Bulgarien og Dimitar Berbatov’s skandaløse talenter samt den gritty irske, inspireret af deres italienske legende om en træner Giovanni Trapattoni .\nMen ved nærmere inspektion var dette langt fra et behageligt krydstogt til finalen.\nItalien begyndte deres kampagne tilbage i september sidste år på Cypern og havde brug for et Antonio Di Natale-mål to minutter i skade tid for at snatch en sejr, de ikke fortjente.\nDet blev fulgt fire dage senere af en 2-0 hjemme vinder over Georgien takket være en brace fra den kamske midtbanespiller Daniele De Rossi, herunder en ustoppelig 30-yard raket – men Italien havde ikke vist den dominans, de burde have gjort mod sådanne minder.\nDe tjente et solidt punkt i Bulgarien, før de kæmpede for en lidt fortvivlet 2-1 hjemmevinder mod Montenegro i endnu en overbevisende skærm.\nEn mere sammensat sejr fulgte i Montenegro og derefter Italiens 10 mænd, efter at have fået Giampaolo Pazzini sendt ud tidligt, kæmpede mod en ærefulde 1-1 hjemme-træk mod Irland, i en af de få præstationer, da de faktisk opstod med nogen form for kredit.\nMen det var snart tilbage til virkeligheden, da deres næste resultat var en drab 2-0 sejr i Georgien, takket være to egne mål fra AC Milans Kakha Kaladze.\nItalien selv brydde ikke ned de fornemme georgierne, og det kom på et tidspunkt, da de ikke havde fundet nettet i deres tidligere tre spil efter en katastrofal Confederations Cup, der så dem elimineret i gruppens stadier efter nederlag til Egypten (1-0) og Brasilien (3-0).\nDe sikrede mere eller mindre deres kvalifikation til Sydafrika i deres næste kamp, men ved at slå Bulgarien 2-0 hjemme da deres fremadrettede endelig fandt målet, men de besøgende til Torino den dag kunne nemt have rystet uafgjort, men for nogle frygtelige sekund halv profigacy.\nMen hvad Confederations Cup og efterfølgende kampe fremhævede var bekymringen omkring Italiens svigtende angreb, som siden stadigt er blevet bygget siden Eurpopean Championships.\nDeres fremløb scorede kun seks mål i ni kampe Landsholdstrøje vm 2018 i kvalifikation, og Lippi har brugt en lang række kombinationer, da han søger efter en, der virker.\nFaktisk virker det som om Lippi simpelthen ikke ved, hvad hans fremadgående linje burde have kaldt til Vincenzo Iaquinta, Alberto Gilardino, Fabio Quagliarella, Di Natale, Pazzini, Giuseppe Rossi og den nu tilsyneladende glemte Luca Toni under denne kampagne samtidig med at man skifter frem og tilbage fra et tomandsangreb til en målmand med to brede spillere.\nForsvaret er aldrende, og midtbanen ser mindre overbevisende ud siden Andrea Pirlos form er begyndt at dyppe de sidste par år, og det er blevet overladet af grus og beslutsomhed af De Rossi.\nSandsynligvis det eneste pluspunkt fra italiensk holdets synspunkt er den fortsatte glans af målmand Gianluigi Buffon, stadig en af verdens bedste.\nMen flipsiden til disse vanskeligheder er dette: Italien, som kaptajn Fabio Cannavaro for nylig sagde, har aldrig spillet godt, men Italien handler ikke om at spille godt, de handler om at vinde, når det betyder noget, da deres sejr i 2006 så tydeligt viser.\nOg det er det, der gør Italien til at se utæthed, det er bare denne slags Italien, aldrende, kæmpende, overbevisende, det er farligst når det kommer til de store konkurrencer.\nDe vil ikke vinde smukke, men ingen bør være overraskede, hvis Italien alligevel vinder i Sydafrika.


Subaru Forester - Lige nu har vi 26 brugte til salg\nLæs mere om Subaru Forester her\nKristian Klarskov | 24-04-2017\nSubaru Forester XT Sport har en 2,0 liters turbo-boxermotor under hjelmen med direkte indsprøjtning, 240 hk og et drejningsmoment på 350 Nm...\nKristian Klarskov | 10-02-2015\nSubaru Forester er en fremragende SUV, der dog aldrig for alvor er slået igennem på det danske marked, hvor salgstallene typisk har ligget på mellem 50-100 styk pr. år. Subaru Forester har da også de seneste mange år været en bil for entusiaster, som virkelig sætter pris på de fremragende terrængående køreegenskaber, og dem er der måske nok bare ikke så mange af i Danmark, hvor terrænet sjældent byder på de store udfordringer. Denne tendens er dog især blevet tydelig i den nuværende generation, hvor der er en stor frihøjde og klassens mest avanceret firehjulsræk, samt Subarus fantastiske boksermotor. Ting som er med til at gøre den nuværende generation af Subaru Forester suveræn, når det kommer til de terrængående køreegenskaber, men den har nu også masser af kvaliteter, hvis den blot skal bruges til kørsel på almindelige veje.\nDet er som nævnt med den nuværende og fjerde generation, som blev introduceret i 2012, at disse køreegenskaber for alvor er slået igennem. Tidligere, og især i de to første generationer, mindede Subaru Forester mest om almindelig mellemklasse stationcar, da frihøjden ikke var meget højere end i almindelige biler. Da tredje generation blev præsenteret i 2008, var Subaru Forester vokset både i længde og højde, og nu var der ikke længere tvivl om, at der var tale om en SUV’er. Det samme gentog sig så, da den nuværende generation blev præsenteret. Igen var den vokset i alle leder og kanter, og den både ser og føles væsentlig større. På motorfronten er der tre forskellige boksermotorer at vælge imellem én diesel og to benzindrevne. Generelt er Subaru Forester en glimrende bil, men hvis du er på udkig efter en på brugtbilsmarkedet, så er det værd at huske, at de to første generationer er væsentlig forskellig for de to sidste.\nBlandt de mest oplagte konkurrenter er Hyundai IX35, Kia Sportage og Nissan Qashqai\nUdstyrslisten er ganske lang, og som standardudstyr får man blandt andet sædevarme og højdejusterebart rat. Ting som 2-zoners klimaanlæg læderindtræk, fartpilot, nøglefri adgang og kørecomputer er ekstraudstyr.


Danskernes opbakning til EU-medlemskab er vokset markant siden brexit\nBorgerlige vælgeres opbakning til Danmarks EU-medlemskab er vokset siden briterne bestemte sig for at forlade EU.\nBriternes nej til fortsat EU-medlemskab lader til at have påvirket danske vælgere. (Foto: DANIEL LEAL-OLIVAS © Scanpix)\nOle Vigant Ryborg - EU-korrespondent\nHvis danskerne i dag skulle stemme ved en folkeafstemning om dansk EU-medlemskab, så ville det ende med en komfortabel sejr til ja-siden.\nIfølge en undersøgelse foretaget af Epinion for DR Nyheder så ville 55 procent af danskerne i dag stemme ja, hvis de skulle til en folkeafstemning om dansk EU-medlemskab.\n28 procent af danskerne ville stemme nej til EU-medlemskab. Det betyder, at ja-siden ville have et forspring på 27 procentpoint, hvis der var folkeafstemning om EU-medlemskabet i dag.\nOpbakningen til Danmarks medlemskab af EU er dermed vokset markant, siden et flertal af de britiske vælgere bestemte sig for, at Storbritannien skal forlade EU-samarbejdet.\nMere EU-skepsis for brexit\nDa Epinion 24. maj 2016 – altså en måned inden den britiske folkeafstemning – spurgte danskerne, hvordan de ville stemme ved en folkeafstemning om dansk EU-medlemskab, var vælgernes opbakning en væsentligt lavere.\n44 procent af danskerne sagde dengang til Epinion, at de ville stemme ja, mens 37 procent ville stemme nej.\nMed andre ord, en måned inden den britiske folkeafstemning den 23. juni 2016 havde ja-siden i Danmark kun et forspring på 7 procentpoint, hvis der også havde været en dansk folkeafstemning om EU-medlemskabet.\nI dag – et år inden Storbritannien forlader EU – så er ja-sidens forspring vokset.\nBorgerlige vælgere var imod\nDer er især to kategorier af vælgere, som har skiftet holdning til spørgsmålet om dansk EU-medlemskab i de 22 måneder, der er gået mellem de to målinger.\nTilbage i 2016 var et flertal af de borgerlige vælgere faktisk imod et dansk EU-medlemskab. Epinion-målingen viser, at 47 procent af dem som ville sætte kryds ved et af partierne i blå blok også ville stemme imod et dansk EU-medlemskab, mens kun 40 procent af de borgerlige vælgere ville have stemt ja i maj 2016.\nDet billede har ændret sig markant og hvis der havde været folkeafstemning om EU-medlemskabet i marts 2018, så viser den seneste Epinion-måling, at 55 procent af de borgerlige vælgere ville stemme for et dansk EU-medlemskab, mens 32 procent af de borgerlige vælgere ville stemme imod.\nUnge har skiftet mening\nEn anden markant ændring er opbakningen til EU-medlemskab blandt unge vælgere. Tilbage i maj 2016 var der dødt løb blandt vælgere i aldersgruppen 18-34 år. 39 procent af de unge vælgere støttede et EU-medlemskab, mens 39 procent var imod.\nI den seneste Epinion-måling har det billede også ændret sig markant. I dag ville 50 procent af de 18-34 årige stemme for et dansk EU-medlemskab, mens 23 procent ville stemme imod.\nLæs også:Finanssektor: 75.000 job kan gå tabt ved brexit\nEpinion-målingen viser ikke, hvad der har fået danskerne til at skifte holdning til EU-medlemskabet.\nMen da målingen i maj 2016 blev foretaget præcis en måned, inden Storbritannien holdt sin folkeafstemning om EU-medlemskabet, så kan man i hvert tilfælde konstatere, at Storbritannien beslutning om at forlade EU ikke har påvirket danskernes syn på EU-medlemskabet negativt.\nDet er til gengæld ikke muligt at sige, om det er den britiske folkeafstemning eller andre faktorer som har påvirket de danske vælgere, sådan at de i dag er markant mere positive overfor et dansk EU-medlemskab end de var måneden før den britiske Brexit-afstemning.\nDer er i dag præcis et år til Storbritannien forlader EU. Det sker den 29. marts 2019.


Jammerbugt lejren vil se rette reaktion hjemme mod Odder - Jammerbugt FC\nJammerbugt lejren vil se rette reaktion hjemme mod Odder\n15. marts 2019 - Thomas Jansen\nAt dømme ud fra træningsuge og attitude ovenpå en skuffende forårspremiere, så bliver det som at sende 11 vilde dyr på banen lørdag eftermiddag, når Jammerbugt FC tager imod Odder i forårets anden runde.\nAt kalde de blåblusede vilde dyr er måske nok at trække den en anelse, men der hersker ingen tvivl om, at det er en flok fokuserede og tændte spillere, der i weekenden går på banen for at rette op på første rundes 0-4 nederlag ude til Aarhus Fremad.\nAarhus Fremad ude er altid en svær kamp at spille, men måden nederlaget blev indkasseret på, har gjort ondt på Jammerbugt FC truppen. Der er de seneste måneder bygget op til netop den kamp, og så faldt det hele fra hinanden, da fløjten endelig lød. Den har været svær at acceptere, men reaktionen lader til at være den rette.\nSvaret får vi dog først lørdag eftermiddag, når modstanderen hedder Odder, men er der noget, vi har lært gennem de seneste sæsoner med dette Jammerbugt FC mandskab, så er det, at det aldrig giver op, at det arbejder stenhårdt og at det har den mentale styrke, der skal til, for at rejse sig efter nederlag.\nDerfor er der også tro på, at det bliver en anden og bedre udgave af Jammerbugt FC, der løber på banen mod Odder. Det er den klare forventning hos Jammerbugt FC cheftræner, Bo Zinck.\n– Reaktionen og italesættelsen har været hård. Spillerne ved, hvad der forventes, og det er ikke 50 pct. indsatser, vi skal levere i 2. division, for så har vi ikke noget at gøre i den række, og slet ikke i et oprykningsræs. Så det har vi sat på pause og så er det vigtigste for os, at komme ud og modbevise den præstation. Aarhus Fremad slår os fuldt fortjent, men det er klart, at når vi ikke er tilstede, så bliver vi slagtet på alle parametre. Men vi har snakket om det og reaktionen har været positiv her i ugen, lyder det fra Bo Zinck, der vil have alle 100 pct. og lidt til fra alle mand lørdag. Ikke mindst også fordi Odder kan blive en svære størrelse at håndtere.\n– Odder er kommet fantastisk fra start og har i form af Michele fået en ny fantastisk træner, og de har samtidig fået nogle gode spillere ind og har et klart koncept. Så vi møder et velorganiseret hold, som er stærke på standarder og frygtelig farlige i omstillinger. Det skal vi være opmærksomme på, forklarer cheftræneren, inden har hurtigt understreger;\n– Og så skal vi være opmærksomme på, hvad vi selv bringer til bålet. Der forventer jeg mig meget. Først og fremmest at vi kommer med hjerte og arbejder hårdt. Vi skal være svære at spille imod. Det skal vi finde tilbage til.\nPå banen er der også mulighed for hjemmebanedebut til flere spillere. Heriblandt Allan Høvenhoff, der er lejet i Vendsyssel FF, Bardhec Bytyqi, der er lejet i AaB, Bayan Fenwich, som bl.a. har været i Crystal Palace, Glenn Rask, der er kommet til fra Thisted FC samt Oliver Knudsen, som har sluttet sig til fra AaB.\nDertil kan der blive comeback til Sonny Jakobsen, hjemvendt fra Færøerne og Zander Hyltoft, hjemvendt fra USA. Så på alle parametre er motivationen høj, og en af de mulige nye spillere på banen, Sonny Jakobsen, siger det meget tydeligt.\n– Vi har alle sammen en kæmpe revanche til gode. Det er ganske enkelt ikke acceptabelt, det vi leverer nede i Aarhus Fremad, og jeg er sikker på, med denne her trup, så kommer det ikke til at ske igen.\nMen hos gæsterne er motivationen også i top. Det Odder team fik en flot start på foråret med en 3-1 sejr hjemme over Dalum, så mon ikke der er en interessant kamp i vente lørdag, når bolden igen ruller i Jammerbugten.\nDa vinteren endnu ikke helt har sluppet sit tag i grønsværen på Sparekassen Vendsyssel Arena, afvikles kampen på anlæggets bane 2, et stenkast fra stadion. Her er græstæppet i top ifølge cheftræner, Bo Zinck, som takker Jammerbugt Kommune for det gode arbejde, der er gjort.\nDer er kick off kl. 14.00 lørdag d. 16. marts. Jammerbugt FC mod Odder IGF. Kom og bidrag til, vi får skudt foråret godt i gang på hjemmebane – der er vanen tro fri entré for alle.


november | 2013 | dopdk\nFørste hundepark i Lissabon!\nSå har Lissabon fået sin første hundepark! En del af parken Jardim do Campo Grande (langs Avenida do Brasil) er blevet renoveret og er netop genåbnet med indhegnet fritløbs/legeområde, masser af træer, agilitybane, toiletområde og ny belysning.\nMan skal bare huske vand til sin hund og at samle op efter den – og ønskes ellers god fornøjelse! Vi betragter absolut initiativet som et skridt i den rigtige retning – hunde er selskabsdyr, ikke skadedyr! og håber at hundene i Lissabon og deres mennesker får masser af gode tider i hundeparken!\nNyhedsbrev for november 2013\nI oktober blev hele 25 hunde og 2 katte adopteret til nye kærlige hjem, heriblandt Molly og Honey til Danmark!\nInternatet har fået mange nye hunde ind, især hvalpe, der er hårdt ramt af skab (en hudparasit), Yuki er blevet opereret i sit knæ, og der er blevet taget fotos til årets Dogs of Portugal kalender.\nTo frivillige fra DOP har deltaget i ICAWC [International Companion Animal Welfare Conference], en årligt tilbagevendende konference om dyrevelfærd, i år afholdt i Barcelona og organiseret af Dogs Trust.\nStrandhundene – skyggesiden af solferien… Cesar, Shanai, Caju, Joana, Toby og Dina… SPONSORHUNDE\nCesar, Leia, Shanai, Caju, Joana, Toby og Dina levede i skoven tæt ved Caparica, en af Lissabons mest kendte strande…\nNår folk tager på badeferie er det de færreste, der bemærker de mange hunde, der lever i krattet bag stranden, bange for mennesker men nervøst ventende på at kunne nærme sig, fordi de sulter. Det er ofte hunde, der engang har haft et hjem, men er blevet forladt – smidt ud af en bil eller bundet til et træ, hvorefter det er lykkedes dem at gnave sig fri. Sent på dagen våger de sig frem for at lede efter madrester på stranden eller søge efter noget spiseligt i skraldespandene bagved restauranterne. De bliver jaget væk, sparket, får smidt sten og kogende vand efter sig, og efterhånden bliver de mere og mere sky og bange.\nNogen frivillige opdagede en flok på 17 hunde, alle fuldstændig udmagrede og ekstremt sky, ved Caparica. De ville gerne hjælpe hundene og især gerne indfange hunhundene og få dem steriliseret inden de fik hvalpe, der ville komme til at lide på samme måde. Det var helt umuligt at nærme sig hundene, der var meget frygtsomme, så de frivillige begyndte at sætte mad og vand ud til dem hver aften. Efterhånden begyndte hundene at se sundere ud og de ventede ved foderpladsen om aftenen, men turde først komme frem og spise, når de frivillige gik væk.\nMed store vanskeligheder og med hjælp af fælder lykkedes det at få indfanget 7 hunde, som Milu meget generøst tilbød at tage imod på internatet. De var skrækslagne og klyngede sig sammen i et hjørne af hundegården. Men alt til trods var de nu i sikkerhed, vil få god mad hver dag, medicin når de har brug for det og de vil ikke sætte flere hvalpe i verden til at sulte. Det var i oktober 2011.\nSelvom Cesar, Shanai, Caju, Joana, Toby og Dina – de heldige få, som blev indfanget, nu har været på internatet længe, og kun møder venlige mennesker, bliver de stadig meget angste og stressede, hvis man går ind i deres hundegård. De forsøger at flygte eller gemmer sig længst muligt væk, og er kun nogenlunde trygge ved det faste personale, der fodrer dem hver dag. Men på internatet er de sikret mad og pleje resten af deres liv, og hunhundene er blevet steriliseret. Det koster selvfølgelig at hjælpe hunde som Cesar, Shanai, Caju, Joana, Toby og Dina, og det er tvivlsomt, om de nogensinde vil kunne slippe deres frygt, og de vil aldrig kunne adopteres. Ønsker du at støtte internatet og bidrage til at betale hundenes mad og øvrige omkostninger, kan du blive sponsor for en eller flere af strandhundene.\nOg så var der en enkelt mælkebøtte i strandflokken – Leia! Hun var meget yngre end de øvrige hunde og nåede formentlig kun at leve på stranden kort tid, inden hun blev indfanget. Hendes dårlige erfaringer med mennesker var begrænsede, så hun var ikke bange men kunne socialiseres. Leia er idag adopteret og nyder livet i et kærligt hjem!\nMedicin til sponsorhundene\nVi er meget taknemmelige for, at have sponsorer som hjælper med at give hundene en god hverdag på internatet og sikrer, at de kan få den medicin de har brug for, beskyttes mod flåter og myg mv.! Dogs of Portugal er et non profit netværk og det er vigtigt for os, at vise hvad sponsorpengene går til – at de går ubeskåret til at hjælpe hundene på internatet! Ingen administrationsgebyrer, men direkte hjælp hvor det er mest nødvendigt. Så dette kvartals sponsorpenge fra Danmark og Norge er gået til at indkøbe medicin til hundene, bl.a. Vetmedin til gamle slidte (men stadig intensivt kattejagende!) Cesar, Heartguard til boxerblandingen Dama (Cesars lige så kattejagende ven), Cosequin (en æske med 500 stk.!) til søde gamle Lobao med de trætte og ømme bagben og til milde og reserverede schæfer Boneca med HD, samt til hvalpen Flocky med ondt i forbenene, Alopurinol til flere hunde med leishmania, såsom søde og efterhånden ret modige Kieva og kvikke Cookie som levede så længe på gaden…\n♥ Tusind tak for jeres støtte ♥\nSe mere under SPONSORHUNDE\nCesar : https://dopdk.wordpress.com/2012/05/09/cesar-smuk-portugisisk-perdiguiero/\nDama : http://dogsofportugal.wordpress.com/2012/07/06/dama-a-survivor/\nLobao : https://dopdk.wordpress.com/2012/06/02/lobao-betyder-store-ulv/\nBoneca : https://dopdk.wordpress.com/2012/06/02/boneca/\nKieva : https://dopdk.wordpress.com/2012/04/06/kieva/\nNyt sand i hundegårdene\nTo medlemmer af Canine Rehabilitation Group, rehabiliteringsgruppen GRC, brugte undtagelsesvis sidste weekend på at “lufte” hundredevis af kilo sand.. Flere af hundegårdene har taget skade af den seneste tids regnskyl og det var nødvendigt at reparere store huller/”jordskred” med nyt sand. Vil du følge med i, hvad GRC ellers lægger tid og kræfter i, så find DOP på facebook!


EveryMatrix introducerer Anna Casino i Danmark\nIndbetalingsmetoder: Visa, MasterCard, PaySafeCard, Skrill, Neteller, uPayCard, Trustly\nEveryMatrix er glade for at kunne annoncere udgivelsen af Anna Casino i Danmark.\nAnna Casino repræsenterer en succeshistorie grundet deres unikke tilgang til casinoverdenen, deres stærke indsats for at levere kvalitetsspil og opmærksomheden på at skabe en sikker og omsorgsfuld spilleoplevelse.\nDrevet af EveryMatrix’s Danske Licenserede White Label platform og ved brug af deres Web API arkitektur, drager den nye casinoside fordel af CasinoEngine, som har indhold fra flere forskellige leverandører, såsom Microgaming, NetEnt, Play’N’GO og Spigo. Alt sammen perfekt integreret i en enkelt casinolobby.\n“Vores virksomhed har stor fokus på at fastholde en lokaliseret og langvarig tilstedeværelse på det regulerede danske marked. EveryMatrix er den eneste platformudbyder på det danske marked, som tilbyder en komplet white label løsning (sportsbook, casino og operatørlicens) til lokale aktører, såsom AnnaCasino.dk, JetBull.dk og snart flere.” kommenterede Richardt Funch, industriveteran og repræsentant for EveryMatrix Nordic.\nDanmark er et dynamisk vækstmarked. I løbet af de sidste par år, har bruttospilleindtægterne (GGR) fastholdt en konstant stigning på 20% om året. Det danske spillemarked har været reguleret siden 2012 og ses i dag som et af Europas strengeste markeder.\nEveryMatrix har en konstant interesse i at tilpasse sig de lokale regler og regulationer på det Europæiske marked. I dag har EveryMatrix licens i blandt andet Danmark, Malta, Irland og England.


Politi slår alarm om metalsvindel | Berlingske Business\nPoliti slår alarm om metalsvindel\nDer stjæles metaller og svindles med virksomheders metalvarer som aldrig før i Danmark. Omfanget er så stort, at\npolitiet nu slår alarm og beder virksomhederne om hjælp for at komme problemet til livs.\nPolitiet kæmper både\nmod tyveri af metaller og svindel med moms og skat, når det stjålne metal senere sælges.\nTyvene lader ofte\nmomsregistrerede mellemhandlere afhænde hælervarerne, typisk til produkthandlere.\nMellemhandlerne tager sig betalt\nmed momsen fra handlen, som de undlader at betale tilbage til statskassen. Der er ofte tale om momssvindel for beløb i millionklassen.\ner langtfra nyt. I Syd- og Sønderjylland, der har været hårdest ramt af problemet, har man siden begyndelsen af\n1990''erne oplevet en konstant stigning i antallet af sager.\n- Vi har over 100 sager om året, der involverer tyveri eller\nmomssvindel med restmetaller, og det tal er stigende. Da vi samtidig får indikationer på, at problemet breder sig til\nresten af landet, er vi meget bekymrede over udviklingen, fortæller Jørgen Abrahamsen, vicekriminalinspektør ved Esbjerg\nMetaltyvene går typisk efter metaller, der har en høj kostpris, og som er let omsættelige.\nDerfor står blandt andet kobber, aluminium og rustfrit stål højt på huskesedlerne, når de ubudne\ngæster river varer ned fra virksomhedernes lagerhylder.\nTyvene går både efter det helt rå metal, halvfabrikata\nog færdige varer. Og det kan være store og værdifulde partier, der fjernes.\n- Vi kender udmærket til\nproblemet med skrottyverier. Jeg har set eksempler, hvor hele containere er blevet fjernet. Tyvene braser en lastbil gennem hegnet\nog forsvinder med tonsvis af metal. Ved sådanne tyverier forsvinder der værdier for op i mod 150.000 kr., så det\ner et alvorligt problem, fastslår direktør Klaus Müller fra GenvindingsIndustrien (GI).\nGI er brancheorganisation\nfor produkthandlerne i Danmark, der altså ofte aftager det stjålne metal.\nGI er ked af det\nstigende antal sager, der giver branchen et dårligt ry. Men man har måttet sande, at det er meget svært at gøre\nnoget ved problemet.\n- Som branche kan vi ikke leve med, at vore medlemmer mere eller mindre bevidst deltager i kriminelle aktiviteter.\nDerfor vil vi problemet til livs, men det er vanskeligt. Det er jo i bund og grund et spørgsmål om, at folk må\nændre holdning, siger Klaus Müller.\nHan understreger, at GI øjeblikkeligt ekskluderer medlemmer, der gør\nsig skyldige i handel med stjålne metaller.


4 svar til “Using the Lancet Device for the GKI Meter”\nShandelle Litavish siger:\nJeg kan godt lide de nyttige oplysninger, du giver i dine artikler. Jeg sætter bogmærke på din blog og tjekker igen her ofte. Jeg er helt sikker på, at jeg vil lære mange nye ting lige her! Held og lykke til det næste!\nTak for de venlige ord! Vi hjælper gerne!\nLinda Duke siger:\nHvor køber jeg lancetterne til min gk-blodsukker-ketonmåler?\nT. Noelle Smith siger:\nHvor kan jeg købe Lancers? Vil andre mærker af lancetter passe til GK + -enheden?


Sådan rekrutterer du nyuddannede unge | Jobindex\nI september 2017 tog vi fat i vores spørgepanel, hvor 998 personer fra hele landet gav os interessante og repræsentative svar – som du med fordel kan handle efter. De deltagende i undersøgelsen er på svartidspunktet enten stadig i gang med uddannelsen eller færdiguddannet og ledig.\nVær synlig på jobsites som det absolut vigtigste\nOvervældende 97% af de unge siger, at det er på jobsites, de primært søger og bliver opmærksomme på ledige job. Til sammenligning er det kun 40%, der her nævner Facebook. Og 33% nævner Google. Venner og bekendte fylder stadig naturligt en stor del. 67% nævner sit umiddelbare netværk, som vigtigste parameter i jobsøgningen. Men bid mærke i, at næsten alle de unge søger målrettet på jobsites. Så din synlighed her har en essentiel betydning for din virksomhed og rekruttering.\nJobparametre, du bør tænke ind i din rekruttering\nVi bad de 998 personer om at prioritere en række udsagn efter, hvad der er vigtigst for dem hos en kommende arbejdsgiver. Hold især øje med top 8 her, så sikrer du, at du i din rekruttering ikke rammer ved siden af.\nDygtig ledelse fylder tydeligt mest hos alle\nGod balance mellem arbejde og fritid er vigtigt\nUdfordrende og varierende opgaver kommer lige efter\nJobsikkerhed er et ønske størstedelen prioriterer højt\nAttraktive løn- eller ansættelsesforhold er naturligt med her\nGodt ry og omdømme\nMulighed for indflydelse og ansvar\nLæg mærke til, at køn og alder ikke har nogen indflydelse på de vigtigste parametre her. Det er det samme tydelige billede over hele linjen.\nHvad skal du gøre for at få en motiveret ansøgning?\nDet svar har vi også til dig. Her ser du top 6, som klart viser et ønske om målrettet synlighed. Svarene er kommet fra 374 personer, der på svartidspunktet stadig er studerende: ”Hvad skal virksomhederne gøre for at få dig til at sende en ansøgning? Angiv gerne flere svar.”\nInfo på web om uddannelses- og karrieremuligheder\nVære mere synlig på jobsites\nReklamere på jobsites med deres jobannonce\nTilbyd besøg på virksomheden\nVære til stede på job- og karrieremesser på skolen/uddannelsesinstitution\nReklamere mere for sig selv, så jeg lærer virksomheden bedre at kende


Synklino sætter kurs mod børsnotering - Business Review\nThomas Kledal, CEO i Synklino\nBiotek » Synklino sætter kurs mod børsnotering\nEfter kapitalrejsning og udvidelse af bestyrelsen før en planlagt børsnotering går Synklino styrket mod klinisk afprøvning af sin lægemiddelkandidat SYN002 mod CMV-infektion. Ambitionen er nu to forskellige produkter til organer og patienter før og efter transplantation. Den nye strategi sigter også efter en bredere pipeline af nye lægemiddelkandidater mod kroniske virusinfektioner skabt på samme effektive platform.\nSynklino styrker sig på flere niveauer med det klare mål at blive børsnoteret i 2022. Udgangspunktet er, at biotekselskabets lægemiddelkandidat SYN002, som fjerner CMV-inficerede celler, der især kan være fatale for transplantationspatienter, er på vej i klinisk fase med henblik på i første omgang at udvikle lægemidlet specifikt til behandling af organer før transplantation.\n”Det åbner flere spændende muligheder for os at vælge den udviklingsvej med SYN002. I forhold til industristandarden kommer vi hurtigere og billigere ind i klinikken, og det betyder, at vi hurtig kan skabe værdi i vores produkt med kliniske data. Imens det arbejde står på, modner vi SYN002 til efterfølgende at kunne blive udviklet hurtigt til patientbehandling efter transplantation,” fortæller CEO i Synklino, Thomas Kledal.\nSamtidig vil Synklino bruge sin platform til at adressere andre kroniske virussygdomme. Styrkelsen af Synklino på udviklingssiden modsvares af en ny finansiel strategi, der vil gøre selskabet mere robust og i stand til at løfte en bredere pipeline og indgå flere partnerskaber med industrien.\nLunger, lever og nyrer\nSynklinos udvikling af SYN002 sker i tæt samarbejde med Cambridge University og Toronto General Hospital i Canada, hvor lægemiddelkandidaten indtil videre er blevet testet i levende menneske-lunger.\n”Vi er i gang med yderligere prækliniske studier, hvor vi tester effekt og forbedrer måden at give lægemidlet på i lunger, men vi bevæger os snart ind i andre organer. De første kliniske studier vil ske i lunger, men vi kommer også til at arbejde med lever og nyrer.”\n”Vi kan se, at det er hurtigere og billigere for os at igangsætte og komme igennem tidlig klinisk udvikling ved at gøre det på den her måde. Vi får en hurtig klinisk validering af lægemidlets sikkerhed og effektivitet i mennesker, som vil være billigere, end hvis vi gik den mere klassiske vej. På denne måde bliver mange af de prækliniske studier og meget af det forudgående arbejde omkring produktion af lægemiddelkandidaten hurtigere og billigere at lave,” siger Thomas Kledal.\nFra et til to produkter\nDen viden, Synklino opnår i kliniske studier af SYN002’s effekt før transplantation, kan overføres og fremskynde kliniske studier af lægemiddelkandidatens effekt på CMV-inficerede patienter.\n”Det giver os mulighed for at udvikle to forskellige produkter. Det ene bliver i sammenhæng med et medtech device, hvor SYN002 formuleres til at blive givet sammen med et af de systemer, organer opbevares i, før de skal indopereres. Det andet produkt vil være et klassisk lægemiddel til behandling af patienter med CMV.”\nSelektiv docking af SYN002 til CMV inficerede celler via US28. Kun CMV inficerede celler udtrykker US28.\nSynklino’s lægemiddel kandidat SYN002. Et nøje designet protein, der selektivt, effektivt og hurtigt eliminerede CMV inficerede celler.\nPartnere får en fordel med SYN002\nDet giver Synklino flere muligheder i forhold til business development og etablering af nye partnerskaber.\n”Vi kan både lave partnerskaber med klassisk farmaceutisk industri inden for antivirale lægemidler, transplantationsmedicin og akutbehandling, men vi kan også lave partnerskaber med specialiserede virksomheder, der arbejder med systemer til opbevaring og pleje af organer. Det er en relativt ny industri, og det er der, hvor stort set al innovation inden for organtransplantation sker i øjeblikket. Det vælter frem med nye selskaber og nye innovative løsninger. Der er ikke sket den store udvikling af lægemidler inden for transplantationsmedicin gennem mange år. Til gengæld er der altså et enormt fokus lige nu på opbevaring og behandling af organer uden for kroppen, ex vivo, inden de bliver sat ind. Synklino kan blive en vigtig spiller på det felt ved at give vores samarbejdspartnere en fordel. Det organ care system, som kan give behandling i kombination med vores produkt, kan tilbyde mere end sine konkurrenter.”\nVil udvide platformen\nUdover udviklingen af SYN002 mod klinisk fase er Synklino gået i gang med at udvide sin platform.\n”Vi vil bruge samme teknologi som til SYN002 til at adressere andre sygdomme og lave lægemidler mod andre kroniske virusinfektioner, fordi vi kan se, at den måde, vi angriber virusinficerede celler på, vil kunne appliceres på en lang række andre virussygdomme. Vi har fokus på kroniske virussygdomme i kategori med hepatitis, hiv eller Epstein-Barr-virus (en herpes-virus), dvs. virus som du har hele livet når du først er blevet smittet. Der er stadig et stort klinisk behov for nye lægemidler inden for kroniske virusinfektioner.”\nSynklinos teknologi virker ved, at lægemidlet rammer et virusprotein på overfladen af den inficerede celle, hvorefter virusproteinet trækker lægemidlet ind i den inficerede celle, hvor det bliver aktiveret og eliminerer den inficerede celle.\n”Vi har allerede fundet targets i flere andre virusinfektioner, som vi kommer til at arbejde med.”\nNy finansiel strategi\nHurtigere og billigere klinisk afprøvning af SYN002, en udvidet platform og en bredere pipeline vil ifølge Thomas Kledal gøre Synklino til et mere robust selskab, der er rustet til at indgå partnerskaber med farmaindustrien om udvikling af lægemidler mod virusinfektioner i bred forstand. Det samme potentiale kan Synklinos investorer se for sig, og derfor har Synklino også valgt en ny finansieringsstrategi, samtidig med at bestyrelse og daglig ledelse har fået tilgang af nye ansigter. Således er bestyrelsen i Synklino blevet udvidet med Magnus Persson fra Eir Ventures, Lene Gerlach fra Vækstfonden og biotek-veteranen, Thomas Feldthus, der har været med til at starte og børsnotere flere selskaber, mens Carit Jacques Andersen er tiltrådt som ny CFO.\nEn privat kapitalrunde i efteråret blandt nuværende og nye investorer er allerede overtegnet, og derudover forbereder Synklino nu en børsnotering i 2022 for at skabe et robust afsæt for ikke bare videreudvikling af SYN002, men også en bredere portefølje af lægemiddelkandidater.\nSynklino er stiftet af Mads Jeppesen, Mette Rosenkilde og Thomas Kledal for at udvikle lægemidler, der letter livet for transplantationspatienter.\nSynklino har udviklet lægemiddelkandidaten SYN002, der målrettet bekæmper CMV-virus, som udgør en stor trussel fra patienter, der skal tage imod et nyt organ eller en stamcellepopulation.\nCMV er meget almindelig og er ufarlig for de fleste mennesker, men kan være dødelig for patienter med nedsat immunforsvar.\nDer findes intet effektivt lægemiddel mod CMV-infektion. I dag benyttes profylaktiske lægemidler uden kurativt potentiale, hvorfor CMV-virus stadig giver problemer for omkring 30 procent af de mennesker, der gennemgår en organtransplantation.\nSe mere på www.synklino.com\nI forhold til industristandarden kommer vi hurtigere og billigere ind i klinikken, og det betyder, at vi hurtig kan skabe værdi i vores produkt med kliniske data