U2: Der er fans og så er der superfans • POV\nMusik·Kultur | Læsetid 40 min.\nBent Gringer\t 06.12.2019\nMUSIK // LONGREAD – Der findes måske 300 internationale U2 superfans, som rejser rundt efter bandet til flere eller ligefrem mange af koncerterne, når U2 er på turné. Dem, som hver gang står forrest helt oppe ved scenen eller ved hegnet, så tæt på bandet, som man kan komme. De såkaldte ‘rail-junkies’. Hvordan kan det lade sig gøre, og hvad i alverden har de gang i?\nJeg møder North Bowman første gang i loungecafeen på Michelberger Hotel i Berlin.\nDet er i juli 2017, og det er dagen efter U2-koncerten i byen. Han spotter teksten på min T-shirt og genkender en U2-fan: Unos//dos//tres//catorce// er indledningen til nummeret Vertigo. Direkte oversat betyder det nogle, to, tre, fjorten, og det vidner om Bonos meget lemfældige omgang med det spanske sprog eller det stik modsatte.\nU2-fans fra hele verden søger og diskuterer i hvert fald den dybere mening med netop den tælle-sekvens. Er det en besked til lydmanden, er det en religiøs henvisning, er Bono et matematisk geni, eller var bandmedlemmerne bare fulde?\nBandet kørte ikke livebilleder og close-ups af musikerne under koncerten på storskærmen. Jeg kunne med andre ord kun høre og ikke se noget som helst af betydning\nBowman, som er fra Hamburg, er høj og helt oppe og køre, superglad og hektisk, det er lige før han krammer mig, og han siger hurtigt en masse på tysk og engelsk: Var du til koncerten, var den ikke fantastisk, er de ikke fantastiske, er U2 bare ikke verdens bedste band, lagde du mærke til, da Adam… etc…\nJoshua Tree Tour. Berlin juli 2017. Foto: Bent Gringer\nJeg er lidt mere behersket og cool – jeg er trods alt rejst til Berlin for at høre U2 genopføre deres 30 år gamle Joshua Tree-plade og har vel hørt bandet mindst syv gange, og hvad ved sådan en ung mand som Bowman egentlig om U2?\nJeg er også lidt syrlig. Jeg havde købt og fået en siddeplads midt for til koncerten på det mægtige og mægtig flotte ovale Olympia-stadion – blot for at konstatere, at U2 stik mod alle traditioner denne gang spillede på en traditionel scene i den spidse (og modsatte) ende af ovalen, og at jeg dårligt kunne sidde længere væk fra scenen, end jeg gjorde.\nDerudover kørte bandet – formentlig tro mod det oprindelige scene-layout – ikke livebilleder og close-ups af musikerne under koncerten på storskærmen. Jeg kunne med andre ord kun høre og ikke se noget som helst af betydning.\nJeg spørger ham, om han aldrig har hørt U2 før? Jo, siger han, det her var min koncert nummer 40 … Fyrre! Jeg er chokeret\nBowman er helt ligeglad, han har åbenbart haft en nærmest religiøs ud-af-kroppen-oplevelse, og jeg spørger ham, om han aldrig har hørt U2 før? Jo, siger han, det her var min koncert nummer 40.\nFyrre! Jeg er chokeret. Jeg tipper Bowman til at være i 30’erne og laver et hurtigt regnestykke. Så ofte er U2 ikke på turné, så han må have hørt 4-5-10 koncerter på hver turné de sidste 15 år. Jeg lægger mig fladt ned og prøver at få mening i U2-fan-galskaben.\nDet er også denne artikels projekt.\nEfter 10 minutter er vi to U2-fans, som snakker sammen, selvom den ene unægteligt taler mere og meget mere indsigtsfuldt end den anden. Så holder Bowman pludselig op og kigger på mig med et særligt blik. Noget stort er på vej: Ved du, hvad jeg fik til koncerten? Nej, siger jeg.\nHan siger ikke noget. Men med en betydningsfuld mine tager han et sammenfoldet A4-ark frem fra inderlommen og folder det ud – meget forsigtigt. Det er set-listen fra aftenens koncert, som han har fået af en af roadierne.\nJeg forstår i samme moment, at det er passende at være særdeles imponeret over dette relikvie, og jeg behandler det med så stor forsigtighed og respekt, at Bowman lyser over mig med ordene: Du må godt tage et billede af listen. Og det, føler jeg, er et tilbud, som jeg ikke bør sige nej til.\nBowmans setliste, Berlin, juli 2017. Foto: Bent Gringer\nBowman er ikke alene i verden.\nHan er en af de måske 300 internationale U2 superfans, som rejser rundt efter bandet til flere eller ligefrem mange af koncerterne, når U2 er på turné. Dem, som hver gang står forrest helt oppe ved scenen eller ved hegnet, så tæt på bandet, som man kan komme. De såkaldte rail-junkies. Hvordan kan det lade sig gøre, og hvad i alverden har de gang i?\nHenrik – en dedikeret dansk fan\nHenrik bor i Thisted, han er 50 år og arbejder med IT. Og han er på vej til Singapore, hvor U2 spiller i slutningen af november 2019.\nNej, han skal ikke arbejde, han skal bare til to U2 koncerter. Godt nok sammen med sin søn, som har boet ½ år i byen, men som er kommet hjem, og som hellere ville høre U2 i Korea – men her lå koncerterne dårligt i forhold til eksaminerne på CBS. Derfor Singapore.\nJeg hoppede på U2 på et backpacker-hostel i Australien i 1989, da jeg hørte ”Desire” fra Rattle And Hum. Jeg var omkring 20 år og syntes, at det var fantastisk. Jeg boede jo i Varde og nåede aldrig at høre dem i Gentofte, Parken eller Forum i 1993, 1997 og 2001, men i 2005 skulle det være. Og jeg og to kammerater syntes, at det kunne være fedt at fylde en bus med fans fra Jylland og køre til koncert i København.\nDe internationale U2-fans kender hinanden – i hvert fald de mest ihærdige. Der er en meget stærk infrastruktur i det internationale fan community bestående af officielle og uofficielle hjemmesider og Facebookgrupper\nVi lå i kø som nummer 4 og 5, da Fona åbnede billetsalget, og man kunne købe 6 billetter pr. hoved. Ved at alliere os med dem før og efter i køen lykkedes det os at skrabe 55 billetter sammen forskellige steder i Parken. Sådan er det bare med mig, når jeg er passioneret om noget, så er det bare 0 eller 1, og så gør vi det.\nDagen oprinder, afsted i bussen til Parken, og der vidste vi ikke noget om kø-systemerne til U2-koncerterne, men en del fans var jo kommet før os. Vi fik et lille overskud på arrangementet, og det gjorde, at jeg og kammeraten kunne tage til U2-koncerten i Paris. Siden har jeg hørt U2 i Horsens, Sverige, Tyskland hvor det nu passede, Denver Colorado, Dublin og Amsterdam og København naturligvis – de to koncerter i Singapore er mine nummer 14 og 15. Men jeg kender indtil flere, som har været til over 100 U2-koncerter.\nHvordan får man billet til ståpladserne?\nDe internationale U2-fans kender hinanden – i hvert fald de mest ihærdige. Der er en meget stærk infrastruktur i det internationale fan community bestående af officielle og uofficielle hjemmesider og Facebookgrupper, og når man har været afsted et par gange, begynder man at kende de andre i køen in real life. Ikke køen foran Fona i Varde, men køen foran spillestedet, hvor de internationale superfans ofte dukker op med proviant, underlag og soveposer 1, 2 eller mange dage før koncerten.\nDe internationale fans kender hinanden. Bowman viser nummer i køen i Dublin november 2018. Foto: Bent Gringer\nDet handler om at være parat og først, når spillestedet åbner indgangene, så man kan komme først ind og få de eftertragtede railspots og helst ens favoritsted, altid til venstre eller til højre for Bono, enten The Edge-side eller Adam-side.\nBåde Bowman og Henrik kan bedst lide Adam-side, dvs. højre side af scenen mellem forsangeren Bono og bassisten Adam Clayton. Bono kan man ikke rigtig få kontakt med under koncerten, siger Henrik, men Adam er fed, og han skal jo også bare hive i de 4 strenge, så han har masser af tid til at blinke til de nærmeste.\nFolk med nummererede siddepladser skal selvfølgelig ikke møde tidligere op. Køen er for folk med billet til ståpladserne – de såkaldte GA-billetter – General Admission.\nHar man ikke sådan en, har man måske en god grund (f.eks. at man ikke kan stå op i flere timer, at man er for lille til at se noget på gulvet, at man gerne vil kunne se alle showets visuals, eller at man bare er mere tryg ved det hele oppe på siddepladserne.). Der er også den mulighed, at man ikke er dedikeret nok som fan.\nI tilfældet U2 er køen ikke bare ‘first come first serve’, hvor den, som først møder op med sin sovepose og ligger der længst, får lov til at komme først ind til udsalget. Der er en lang række uskrevne regler\nJeg kan rigtig godt lide U2’s musik, men jeg er helt klart ikke dedikeret nok som fan. Når der begynder at gå rygter om en U2-turné, checker jeg, om jeg stadig er medlem af U2’s fanclub på U2.com.\nDet koster 40$ om året og giver en medlemsgave, rabat på merchandise OG ikke mindst adgang til et pre-sale, hvor man kan købe 2 billetter til en koncert på turnéen efter eget valg, når billetsalget går i gang. Men man er ikke garanteret billetter og slet ikke til de eftertragtede ståpladser.\nOg hvis du har været medlem, før turnéerne bliver annonceret, har du adgang til et pre-pre-sale, og måske er der endda et pre-pre-pre-sale, hvis du har været medlem længe nok.\nDet har jeg ikke. Med 8 turnéer i Danmark siden 1982 er der i gennemsnit 4-5 år mellem hvert besøg, og jeg glemmer ofte at forny medlemskabet i årene efter en turné. Så ståpladserne er ofte udsolgt, når jeg kommer igennem.\nBowman glemmer ikke at forny sit medlemskab. Så han – og alle andre dedikerede superfans – har selvfølgelig adgang til den tidligste kategori af pre-sales. Men det er ikke hemmeligheden. Bowman kan ALTID få General Admission-billetter – selv til en udsolgt koncert et par dage før den spilles.\nEt hav af fans i Dublin i november 2018. Foto: Bent Gringer\nEfter mange år i køen kender han selvfølgelig en del andre superfans, som ofte køber flere billetter, end de selv skal bruge og derefter hjælper deres venner, som ikke har fået billet. Og har de ikke selv nogle billetter, kender de nogen, som har.\nSom Henrik, der alligevel ikke kunne tage til Dublin i november 2018, og derefter solgte sine to U2-billetter til en anden fan – selvfølgelig til den påtrykte pris og ikke en krone mere. Som Henrik siger: Det er jo det fede ved det her fan-community. Når man køber en billet, er det til Face Value. Der er ingen, der pisser ved siden af.\nOg så kender Bowman ALLE de rigtige Facebookgrupper og hjemmesider for internationale U2-fans – se f.eks. Facebookgruppen ”U2 fans tour group (helping fans to get tickets)”, som efter eget udsagn er den originale U2 Fans Tour Ticket Exchange Group med pt. omkring 9.300 medlemmer. Her udbydes mange billetter, også til ellers udsolgte koncerter på U2’s igangværende turné til New Zealand, Australien, Singapore, Japan, Korea, Filippinerne og Indien.\nHvis du er fan nok, er du forberedt nok.\nSamarbejdet med Royal Arena\nHenrik har en ide til en happening i forbindelse med den første U2-koncert i København i november 2018 og aftaler med en anden fan – Connie – at de sammen med fire andre organiserer køen til U2’s to koncerter i Royal Arena København i november 2018. De har lært hinanden at kende i det danske U2-fan miljø, som opretholder kontakten via Facebookgruppen Bono.dk, hvor der for tiden er 441 medlemmer.\nHer deler man nyheder om bandet, uploader video-klip og koncertoptagelser, sælger overskydende U2-items og memorabilia, hjælper med billetter og den slags, som opretholder et community.\nOg hvis man er Henrik, orienterer man nøgternt og jævnligt om, at der nu kun er xx dage til, at man skal til Singapore og høre U2 hele 2 gange. Prale og vække misundelse må man gerne, det understreger bare den fælles passion.\nEn kø er selvfølgelig det civiliserede alternativ til det rene anarki og de stærkes ret. Men i tilfældet U2 er køen ikke bare first come first serve, hvor den, som først møder op med sin sovepose og ligger der længst, får lov til at komme først ind til udsalget. Der er en lang række uskrevne regler, som nogen endda har skrevet ned. Men det betyder ikke, at alle er enige i reglerne. Eller i hvem der har retten til at håndhæve dem.\nKøsystemet er ‘fan led’, dvs. styres af fans. U2 og deres management kontrollerer ikke, hvordan køen sættes op og administreres. Men man samarbejder og ser gerne, at der er styr på det\nDet er først og fremmest vigtigt, at køsystemet er fan led, dvs. styres af fans. U2 og deres management kontrollerer ikke, hvordan køen sættes op og administreres. Men man samarbejder og ser gerne, at der er styr på det, så ingen kommer til skade, når bandet ankommer til spillestedet, eller når dørene åbnes for publikum.\nDernæst er det vigtigt, hvordan spillestedet generelt og sikkerhedschefen på stedet konkret vurderer forholdene omkring den enkelte koncert. Her afstikkes rammerne for det fan-styrede køsystem. Der er groft sagt to muligheder:\nI gamle dage var det almindeligt at ligge i kø og overnatte eller ligefrem campere foran spillestederne, og i nogle byer og lande må man stadig, og der er systemet mere enkelt:\nKom på dagen eller nogle dage før, do the hard time = hold din plads i køen, snak med dine naboer i køen og aftal med dem, om det er cool nok, at man kan gå fra køen en halv eller en hel time, hvis man skal hente mad eller tisse – og prøv i øvrigt at overleve på betonen med dine nye venner og med humøret i behold, indtil I bliver lukket ind på stadion som de første.\nMen i Europa og Nordamerika og på den igangværende turné i Asien er det hovedreglen, at man ikke må overnatte ved spillestederne, og i nogle byer trues man ligefrem med arrestation og bøder, hvis man alligevel prøver. Her bruger man et andet kø-system, det såkaldte check-in-system.\nRoyal Arena. Foto: Wikipedia.\n3-4 måneder før koncerterne i København i 2018 tager Connie, som bor i København og på det tidspunkt har været til 28 U2-koncerter, derfor kontakt til den ansvarlige for al sikkerhed i Royal Arena og Live Nation, som driver arenaen og i øvrigt booker de fleste store navne.\nSikkerhedschefen hedder Henning Jølnæs, og han afklarer hurtigt, at Royal Arena ikke er interesserede i, at U2-fans camperer foran Royal Arena i dagene op til koncerten. Det er et spørgsmål om skrald og sikkerhed. På flere planer.\nHenning Jølnæs siger: Jeg vil helst ikke have, at man ligger i kø i flere dage, fordi så får man ikke noget at spise, man får ikke noget at drikke, man bliver kold, og når vi så får gæsterne ind, så bliver de syge og kan ikke klare koncerten. Jeg vil heller ikke have, at 500 fans tramper og maser sig ind, når vi åbner indgangene, for her sker der uheld. Så jeg vil hellere have en organiseret kø med check-ins og den slags.\nOg her respekterer vi det kø-system, som vores gæster selv laver. Så når der til en boyband-koncert kommer nogle piger om morgenen og lægger sig i kø, så siger vi, at I kan skrive et nummer på hånden på de første 200 og sørge for, at I er i rækkefølge i køen, og det respekterer vi så, og dem lader vi komme ind først og i den rækkefølge.\nJoe begyndte at skrive, hvad han så: Hvordan kommer man ind, hvornår skal man ankomme, hvad er en god kø, hvordan organiserer man den, og hvordan overlever man i den\nU2 er ikke et boyband, og U2 fans er ikke helt almindelige, siger Henning Jølnæs.\nDe er ældre, de er godt organiserede, og de har valgt at være utrolig dedikerede. Det samme gælder i øvrigt fans af Bruce Springsteen. Der er etablerede fanklubber i Danmark, og de er nemmere at samarbejde med.\nDe nye tiders køsystem\nSamarbejdet mellem de organiserede U2 fans og spillestederne om køsystemet er beskrevet i den 20-siders manual GA Joe’s Guide to the U2 General Admission Queue, som GA Joe med det borgerlige navn Joe Ahorro har skrevet på baggrund af sine egne erfaringer som mangeårig U2-superfan og line leader, dvs. kø-organisator.\nDet var i forbindelse med en U2-turné i 2009 (også kaldet The 360º-tour, som ikke kom til København, men dog nåede Horsens), at Joe begyndte at skrive, hvad han så, og hvordan det kunne fungere på forskellige måder i forskellige byer: Hvordan kommer man ind, hvornår skal man ankomme, hvad er en god kø, hvordan organiserer man den, og hvordan overlever man i den. To organize the fans to make it easier to transition to the show day.\nHvilken status har GA Guiden? I en podcast, som to hollandske superfans har lavet i forbindelse med den aktuelle turné i Australien, siger GA Joe:\nThese are not rules, they are norms and customs – a kind of expectations. My guide is not a rule book. No one is enforcing it, it is a self-policing kind of thing. Men i de sidste ti år er guiden blevet brugt som reference og arrangør-manual af line-leaders over hele verden.\nSuperfans på 1. række, Hamburg oktober 2018. Foto: Bent Gringer\nJeg møder Steve Elliott, som er fra USA, i køen til en af U2-koncerterne i Hamburg i oktober 2018.\nHan siger: I’ve been a line-leader, and I have helped other line-leaders many times. To be a line-leader is a lot of work. People bitch! You have to organize other volunteers, so you can stay overnight and maintain presence. You have to work with venue security, and you have to work with U2 management and security, set up the number system and manage the line. Did I mention that people bitch? And you end up being sleep deprived when the show finally starts.\nAnyone can start a line, siger GA Joe, og i København er det Connie.\nHun siger: Vi talte om det i vores lille gruppe af U2-fans i Danmark. Vi ville gerne være gode værter og sikre, at både de lokale og tilrejsende U2-fans – og vi selv – fik en god og sikker oplevelse. Jeg bor i København, så det var ret praktisk, at det var mig, som holdt møde med Royal Arena.\nConnie har en aftale med 5-6 andre i det danske U2-fan community om, at de sammen skal sørge for, at der er døgnbemanding ved Royal Arena frem til selve koncertdagen\nConnie har været til en del koncerter på U2’s sidste 3 turnéer, og hun ved godt, hvad jobbet som line leader går ud på. Hun og Henning Jølnæs har for lang tid siden lavet en aftale om at bruge check-in systemet. Koncerterne i København spilles lørdag og søndag den 29. og 30. september 2018, og Connie kører ud onsdag eftermiddag og starter køen 3 dage før den første koncert, hvor der endnu ikke var kommet nogen. Men det kom der hurtigt.\nConnie har en aftale med 5-6 andre i det danske U2-fan community om, at de sammen skal sørge for, at der er døgnbemanding ved Royal Arena frem til selve koncertdagen. Der kræver cirka 20 vagter at sikre kø og nummerudlevering, og alle, der kommer efter et nummer, bliver derfor spurgt, om de vil tage vagter.\nHvis de svarer ja, får de et af de første 20 numre, som er reserverede til dem, som hjælper med at organisere køen. Og ellers får de bare det nummer, som man nu er nået til. Mange svarer ja og tager en tjans som kø-vagter/nummeruddelere.\nNumre på hånden, køen i København september 2018. Foto Bent Gringer\nSamme onsdag aften lægger Connie et opslag ud i Facebookgruppen Bono.dk og i de internationale U2-Facebookgrupper, herunder U2 GA Information, som er den uofficielle kilde til, hvor, hvordan, hvornår og hvem, der organiserer køen.\nHun forklarer, hvordan det kommer til at foregå: Hvis man vil ind i GA-området og gerne vil sikre sig en god plads, skal man møde op og få et nummer og blive skrevet op i en bog.\nOg så kan man forlade området og komme tilbage på nogle særlige check-in tidspunkter, hvis man vil beholde sit nummer i køen.\nPå koncertdagen uddeler Royal Arena armbånd til de første 500 numre, og så skal de bare være tilbage kl. 16, hvor alle med armbånd vil blive sluset ind i barrierer i den rækkefælge, de har armbånd. Royal Arena står for dette og hjælper os med at tjekke, at ingen snyder, og at der ikke opstår kaos. Dørene åbner kl. 18, og de har lovet at eskortere folk med armbånd ind, så ingen begynder at løbe og andre unoder.\nNogle steder har man ingen aftaler og kommer først i dialog med venue security på selve koncertdagen\nSom Henning Jølnæs siger: Hvis folk begynder at løbe, piller vi dem ud. Og så kommer de bagerst i køen. Det er godt for os, at de ved det. U2-fans er voksne mennesker. De holder aftaler og går pænt ind i to rækker.\nHenning Jølnæs sørger for, at der bliver sendt en mail om procedurerne ud til alle, som har købt en billet. Det er helt usædvanligt og et udtryk for det fine samarbejde med Royal Arena/Live Nation, og mange fans kvitterer for den gode måde at organisere det hele på.\nSådan er det ikke alle steder, Nogle steder har man ingen aftaler og kommer først i dialog med venue security på selve koncertdagen. En fan skriver i tråden under opslaget: Fedt at I har fået et samarbejde med LiveNation og arenaen – det er ikke alle der formår det! 😊👍 MCD i Dublin er håbløse!! 😬🙄🙈).\nFredag aften før første koncert er der 250 fans, som har været forbi og fået et nummer, og der kommer et par stykker mere om morgenen, inden Royal Arena begynder at sætte armbånd med numre på folk.\nJeg undrer mig over, hvordan man finder ud af, hvem der organiserer køen? Hvad nu hvis der er nogen ovre på den modsatte side af Royal Arena, som også har en bog med nogle navne i? Og hvordan ved Royal Arena, hvem man skal samarbejde med?\nI Danmark er det ikke et stort problem. Den danske fanklub samler sig om Facebookgruppen Bono.dk, her holder man ikke nogen ude, og i FB-gruppen kører kommunikationen om koncerter, før- og efterfester og kø-systemet ganske åbent. Henning Jølnæs kan dermed ret hurtigt gennemskue, om folk har legitimitet:\nDet gode for os er jo at få kontakt med nogle folk, som har kontakter videre ud i fanmiljøerne, og som kan hjælpe os med at afvikle arrangementerne ordentligt og uden det kaos, som man ser i andre lande. Mange fans vil slå ihjel for at komme ind og stå forrest. Men vi vil jo gerne have at alle kommer ind og er i live og får en god oplevelse.\nIkke alle internationale U2-superfans accepterer den danske måde at organisere køen på\nVi kommunikerede ud på engelsk i alle internationale Facebookgrupper med præcis samme information som i Bono.dk. Der blev ikke gjort forskel, så de tilrejsende havde lige muligheder for at finde ud af, hvad der foregik. Live Nation skrev også ud både på dansk og engelsk til billetkøbere.\nMen ikke alle internationale U2-superfans accepterer den danske måde at organisere køen på.\nInd på scenen om lørdagen træder Melissa fra Venezuela, nu bosiddende i USA, og hun er pissed. Hun har været travelling fan i mange år og havde bestemt regnet med, at hun skulle starte køen i København til koncert 2 om søndagen, for det havde hun jo gjort i nogle af de andre byer på turen før København. At få nummer 17 på hånden med sprittusch er bare ikke særlig fedt, når man er vant til at give sig selv nummer 1 og stå med bogen og det halve kongerige.\nMelissa fik nummer 17 i bogen i København september 2018. Foto: Bent Gringer\nIkke at det har nogen stor praktisk betydning, for på Experience + Innocence Tour, som den hed i 2018, var sceneopbygningen således, at der var 200 meters rækværk og dermed plads til mindst 400 i forreste række.\nMen der er en hel del prestige forbundet med at have nummer 1 og de laveste numre. Det er i sig selv en attraktiv fjer i hatten og et trofæ til samlingen.\nMelissa er rasende og anfægter legitimiteten og dermed autoriteten, og så breder uroen sig. Der bliver talt med store bogstaver\nNogle internationale superfans har den uvane at gå 3 numre før koncert 1 slutter for at kunne starte eller være først i køen til koncert 2.\nDe danske fans omkring Bono.dk synes, at det er en dybt godnat uskik, hvor jagten på de lave numre og dermed forreste pladser i køen overskygger det, det hele handler om, nemlig musikken.\nSå der er blevet lavet en aftale med Henning Jølnæs om, at de danske fans skal starte køen til koncert 2, men først en halv time efter, at koncert 1 er slut.\nMelissa er rasende og anfægter legitimiteten og dermed autoriteten, og så breder uroen sig. Der bliver talt med store bogstaver, og Henrik og Connie er lidt spændte på, om Melissa kan mobilisere nogle af sine efterhånden gode forbindelser i U2 security til at overrule de aftaler, der er lavet med Royal Arena.\nDet kan hun ikke. En hel del internationale fans skipper dog de sidste numre, men det bliver som Connie og Henning Jølnæs har aftalt. Og Melissa ender med at komplimentere Connie for den gode organisering i Danmark.\nHenrik tror ikke, at han helt nåede at blive 100 pct. gode venner med Melissa og håber ikke at møde hende i køen i Singapore. Men det gør han, for hun organiserer køen til koncert 2 i Singapore, og der er ingen sure miner.\nOg hun er god: Melissa kan altså nogle ting, der er INGEN slinger i valsen, det kan jeg love dig, det skal hun have. Da vi skulle lave en hard line-up lørdag morgen, stod vi så i køen, og 147 og 149 var der, men 148 manglede. Er der nogen, som har set nummer 148? Nej det var der ikke lige, og så swisj blev han slettet af listen, væk. Nogle hviskede, at hun var ”a goddam bitch”. Men sådan var aftalen, og det er godt nok, at der er styr på det, siger Henrik.\nNew Zealand, Australien og Asien, november 2019\nDen igangværende tour starter i Auckland i New Zealand i november 2019. Her er det lige ved at gå galt:\nDe internationale fans starter køen 5 dage før koncerterne med check-in-systemet. Det kan de lokale ikke lide. I medierne kan man læse vrede udtalelser fra lokale fans\n30 internationale superfans er ankommet tidligt sammen med bandet, som bruger dagene før koncerten på at øve. De internationale fans starter køen 5 dage før koncerterne med check-in-systemet. Det kan de lokale ikke lide. I medierne kan man læse vrede udtalelser fra lokale fans:\nNo-one, and I mean no-one ever does this for any show here in Australia or New Zealand … you roll up on the morning of the show and queue up and stay there all day (Apart from toilet/food runs)\nWhat is upsetting to NZ/AU fans is that international fans are dictating who gets on the rail, how about you multi-tour fans take a back seat for a change and let us Kiwi / AU fans get on the rail. We have had to wait for nine years for this tour back to NZ. This is just seems mean-spirited by international fans no respect for local fans at all.\nOg i kommentarsporet til artiklen tager det en drejning mod det værre med opfordringer til fysisk håndfast omgåelse af køen. Men 3 dage før koncerterne har U2’s security team og koncertarrangøren lavet en aftale om at respektere den nummerkø, som de internationale fans har sat op. Det hjælper på sagerne, at der er masser af plads, og at lokale stadig kan få numre på selve koncertdagen.\nSenere hjælper det på den sag, at der gik ged i det hele med kaos og lange køer til følge, da alle de andre gæster skulle ind. Så var fokus i medierne på, at den lokale koncertarrangør ikke var sin opgave voksen i forbindelse med så stort et internationalt navn som U2.\nNummer 32 og 33 i køen i Singapore, november 2019. Foto: Henrik\nI Singapore lidt senere på måneden er Henrik i tvivl. Ingen ved, om der arrangeres en kø, da Henrik tager afsted fra Danmark.\nHan og sønnen er nødt til at tage ud og kigge på National Stadium Kallang, da de kommer til Singapore. Og der er ikke noget at se. Pludselig onsdag aften dukker der en besked op på Facebook – en franskmand starter køen og nummersystemet.\nMen ingen ved, om arrangørerne vil respektere nummersystemet, og det diskuteres hidsigt i kommentarerne, om det er muligt, om det er lovligt, og om det er smart.\nMathias og jeg skiftes til at gå ud, og vi laver altid aftaler med de nærmeste om, at de kigger efter vores pladser, når vi gør det\nHenrik og søn tager tilbage til stadion onsdag aften og får numrene 32 og 33. Der er check-ins morgen og aften de næste dage. Nogle franske fans organiserer køen, men de er ikke så gode til engelsk, så de får hjælp af en tilrejsende superfan Vikram, som Henrik kender fra tidligere.\nFørst fredag eftermiddag forlyder det, at der er lavet en aftale mellem Kallang Stadium Security og U2 management.\nLørdag morgen møder fan-flokken ind klokken 7 og bliver sendt væk til 9.30. Men SÅ kommer der både armbånd og besked om, at nummersystemet vil blive respekteret, og at fans med nummererede armbånd som de første får adgang gennem en særlig bås, hvis de er tilbage klokken 16. Pyha!\nHenrik og søn får deres railspots og de medfølgende fordele: Man ser godt, man kan tage fantastiske billeder, og man kan læne og hvile sig opad hegnet.\nMen der er også ulemper: Man kan f.eks. ikke altid forlade sin plads for at gå på toilettet og købe drikkevarer. Der er bankende varmt og fugtig-klamt på det overdækkede stadion, og efter 5 minutter er Henrik og søn gennemvåde. Men det er alle, og de to danskere laver aftaler med de nærmest-siddende, når de skal ud og tisse og hente øl.\nHenrik forklarer: Mathias og jeg skiftes til at gå ud, og vi laver altid aftaler med de nærmeste om, at de kigger efter vores pladser, når vi gør det. Og jeg gør mig stor umage med at gå den samme vej tilbage, som jeg er gået ud, så folk måske kan kende mig og ikke tror, at jeg snyder. Ingen snyder, og hvis der pludselig kommer nogen bagfra, som tror, at de bare kan stille sig foran os, får de besked på at flytte sig.\nNår man er fan, handler rigtig meget om kø, om at organisere den eller finde dem, som gør. Om at finde ud af, hvordan det hele virker, og hvad man skal gøre for at sikre sig en god plads til koncerten. Der er et adrenalin-rush forbundet med at komme op foran, være tæt på sit favoritband og demonstrere – ikke mindst for en selv – at man er en ”dygtig” fan.\nOg koncertoplevelsen er som oftest uendelig mange gange stærkere, når man nærmest kan række ud og røre ved bandet. Guder – og alligevel så menneskelige, når man er så tæt på.\nMen køen er også i sig selv en praksis – dvs. noget folk gør sammen – som er ved at forsvinde, fordi sikkerhedsopstramninger efter terror og tragedier gør det sværere at bruge campingmodellen.\nVi er alle U2-fans, og det betyder ikke noget, hvad du laver i dagligdagen, om du er skraldemand, journalist, advokat eller butiksassistent. Turneer og koncerter er et frikvarter fra ens almindelige liv derhjemme\nI podcasten Talking U2 General Admission with GA Joe siger GA Joe, at han savner campingdagene, men at hans krop ikke gør. Simpelthen på grund af fællesskabet, det at møde og tjekke op på gamle venner, møde nye mennesker og dele noget om det, man har til fælles, nemlig U2 og oplevelser med bandet og musikken, hvilke shows man skal se osv. Det handler ikke om, hvad folk laver i dagligdagen, og på den måde er køen på sin egen måde ret egalitær.\nConnie siger: Vi er alle U2-fans, og det betyder ikke noget, hvad du laver i dagligdagen, om du er skraldemand, journalist, advokat eller butiksassistent. Turneer og koncerter er et frikvarter fra ens almindelige liv derhjemme, så de fleste vil hellere tale om, hvorfor de er der og den fælles interesse for U2.\nMødet med de andre fans i køen er samtidig en mulighed for at tale om den musik, der fylder så meget i ens liv, men som ens venner og familie derhjemme ikke rigtig forstår eller gider høre på.\nI GA Guiden siger Joe:\nI can earnestly look back at all my experiences in the queue – good and bad – and remember how much fun it was to meet everyone, listen in on the sound checks, feel the rush of getting into the venue early, enjoying the concert with the same fans I shared the queue with during the entire day, and getting various setlists at the end of the night.\nI vividly recall meeting new friends, sharing our love for U2’s music, talking about our backgrounds, and explaining where our travels have taken us. In the end, the U2 queue is more than trying to make it to the front; it really is a place where different people of varying backgrounds can find a common ground, with the hope of having long lasting memories.\nDa Henrik finder ud af, at U2 kommer til København i september 2018, opstår ideen om at lave en event, der kan være et lasting memory for rigtig mange fans og ikke mindst for bandet: Henrik beslutter sig for at lave en tifo.\nTifo i København, september 2018. Foto: U2 > News > Beautiful Night in Copenhagen U2.com\nMan kender dem fra fodbold- og andre sportsbegivenheder. I Wikipedia kan man læse følgende:\nTifo er en forenkling af det italienske ord tifosi, som betyder passionerede supportere eller fans… I dag bruges tifo mest som betegnelse for spektakulær koreografi udført af fans på tribunerne i forbindelse med en sportsbegivenhed, oftest en fodboldkamp.\nTifoer er primært arrangeret af en ultras-gruppe eller en fanklub for at vise deres tilknyttelse og kærlighed til deres klub…\nTifoen skal være to kæmpestore flag – et dansk på den ene side og et irsk på den anden side af Arenaen. Henrik kender Henning Jølnæs fra tidligere U2-koncerter i Horsens, og han er helt med på ideen, da han bliver kontaktet flere måneder før koncerterne. Og så går der planlægning og sikkerhed i den.\nHenrik mærker alt op på en salsplan og finder ud af, at der skal bruges 10.000 stykker farvet papir. Papirprøver sendes til Henning, som er i kontakt med brandmyndighederne, for der er naturligvis sikkerhed involveret, når 10.000 stykker papir ligger og flyder, og der er noget med rengøring.\nSmitter de af, når de bliver våde, kan man glide i dem, hvem samler op osv. Og Henning spørger U2 management om, hvad Royal Arena egentlig må sige ja til:\nAdam sagde bagefter, at det havde været helt vildt fedt. Når jeg får sådan en tosset ide, skal den bare prøves af. Og det virker altid umuligt, indtil det er gjort\nNormalt må der jo ikke være fans i salen før koncerterne, hvor der bliver bygget ting op, så vi havde en længere periode, hvor vi skulle finde ud af, hvad der kunne lade sig gøre.\nVi mødtes nogle gange herude, og jeg fik ret hurtigt opbakning fra U2’s organisation til, at det, som jeg gjorde med den danske U2-fanklub, det var det, vi gik med. Både køen og tifoen. Det skal ikke være nogen hemmelighed, at vi alle sammen var interesserede i, at det skulle lykkes, og at det skulle blive til noget.\nVi var alle sammen rigtig glade, da tifoen blev afviklet, og det hele spillede. Det har vi ikke oplevet før. U2 er et stort band, og artisterne og gæsterne skal have det godt.\nMen det betyder faktisk osse noget for mig, når vi har folk, som er så dedikerede, at de også synes, at det er fedt. Så vi hjælper dem på alle de måder, vi kan – osse Springsteens fans – og vi får stor ros for det.\nHenrik organiserer omkring 50 frivillige (såkaldte tifo-officers), som kan give signal på det rigtige tidspunkt, instruere folk og samle papir op, og fire uger før koncerterne kommer han i kontakt med Jennifer fra U2 management.\nHun vil vide, om bandet må få noget at vide, eller om det skal være en overraskelse? Overraskelse naturligvis!\nHenrik er ret passioneret og mener, at mange af de mest dedikerede U2 fans er nogle mærkelige nørder – sagt i al kærlighed, for han er selv en af dem\nHenrik fortæller: Både Henning og Jennifer gav os helt fantastisk opbakning. Langt op i U2 organisationen – helt op til niveauet lige under bandet – synes folk, det var en fed ide.\nOg da vi så lavede tifoen, kiggede band-medlemmerne på hinanden, og det var tydeligt, at de tænkte ”what the fuck”, og Bono kommenterede det fra scenen.\nOg Adam sagde bagefter, at det havde været helt vildt fedt. Når jeg får sådan en tosset ide, skal den bare prøves af. Og det virker altid umuligt, indtil det er gjort. Men det kunne kun blive til noget på grund af en række gode folk omkring mig, som fik det til at lykkes.\nHenrik er ret passioneret og mener, at mange af de mest dedikerede U2 fans er nogle mærkelige nørder – sagt i al kærlighed, for han er selv en af dem. Men han er ikke den eneste, der går langt for at sikre sig lasting memories med U2.\nMark Baker er skolelærer i Toronto, 43 år, godt gift og med børn. Han har været U2 superfan under navnet U2 BROTHR i mange år og blev i 2009 meget optaget, ja nærmest besat af tanken om at blive en af de fans, som Bono hiver op på scenen og danser med. I et interview i Toronto Sun i 2015 hedder det:\n“To be honest, I’m usually the only black man in the front row of a U2 concert. But to get more attention, I dress in this silver outfit with a disco ball helmet, so I’m kind of hard to miss,” he said.\nNummerpladen bærer han om halsen til koncerterne, hvor han oftest er i forreste række – i sølvglimmer-kostume og med diskokuglehjelm på hovedet\n“I’ll wait for the guys from U2 to come out before the show or at an event, so not only does the band recognize me, but so do the security guards and such.”\nU2 BROTHR Mark Baker. Foto: Still fra dokumentarfilmen\nEn af Mark Bakers venner laver i 2013 en kærlig og kritisk dokumentarfilm, som portrætterer Mark Bakers liv og længsel som U2-superfan.\nMark har alle gode intentioner og mange vellykkede forsøg på at gøre sig bemærket blandt andet med nummerpladen fra sin bil, som har teksten U2 BROTHR.\nNummerpladen bærer han om halsen til koncerterne, hvor han oftest er i forreste række – i sølvglimmer-kostume og med diskokuglehjelm på hovedet. Ved flere lejligheder lykkes det for Marc at møde band og bandmedlemmer, men på trods heraf kommer han ikke op på scenen i løbet af filmen.\nFilmen – som anbefales stærkt til alle, der er nået helt herhen i denne artikel – ender således med Marks store skuffelse og lidt utroværdige forsøg på at holde fast i glæden ved det hele. Men Mark giver faktisk ikke op, og i 2015 lykkes det endelig. Og ikke alene bliver Mark kaldt op på scenen i Montreal i juni, hele hans U2-kopiband kommer med og spiller Desire med U2 på scenen i Toronto i juli.\nEn anden mand med en sag er Cathal McCarron. Cathal er irsk og har været U2-fan det meste af sit liv – i hvert fald siden 1983. På en lang bustur i 2008 i Indonesien, hvor han overlever ved at høre hele U2’s bagkatalog, beslutter han sig for at skrive en bog, Me & U2, om, hvordan hans liv er blevet påvirket og beriget af U2 – af deres musik og alt omkring musikken.\nSenere får han den geniale ide at forsøge at finansiere sin egen deltagelse i U2 360º -turnéen 2009-2011 ved at producere og sælge bogen. Planen er at overvære 89 koncerter i Europa, Nordamerika, New Zealand, Australien, Sydafrika og Sydamerika over de næste 2 år.\nEn kvindelig fan i køen siger – under løfte om fuld diskretion – at hun måske bruger 100.000 om året på koncerter og fanrelaterede ting, men det er altså ikke kun U2\nCathal er ikke ret god til at sælge bøger, faktisk kan han bedst lide at forære dem væk til andre fans i køen og på værtshuse. Men det lykkes ham at gennemføre projektet, og han ser hele turnéen – og skriver en ny bog om sine oplevelser, hvor han spiste og sov for lidt og for dårligt og drak for meget.\nOg blev ekspert i logistikken omkring det at finde billige flyrejser og overnatte billigt. Bogen hedder Me & U2 360º og er en lang beskrivelse af det levede liv som international rejsende U2 superfan. Cathal møder bl.a. Melissa – a Venezuelan U2 fanatic – som i starten af bogen bor i Barcelona.\nBogen er en førstehåndsberetning om alt det, som GA Guiden samler op. Og ikke mindst beskriver bogen den camping-tradition, som er ved at forsvinde fra U2-køerne over hele verden. Men som i 2009 er standard – med 2-3 dages camping foran stadion for hardcore fans i Europa – og op til 6-8 dage i Sydamerika! Og som GA Joe – men ikke hans krop – savner.\nHvordan får U2 superfans råd til at rejse verden rundt?\nDa jeg møder Bowman i Berlin i efteråret 2017, er en af mine første tanker: Hvordan i alverden får man råd til at rejse rundt over hele verden efter et rockband? Og hvordan har man tid til det?\nMe&U2. Foto: Amazon.com\nI bogen Me & U2 360º skriver Cathal McCarron:\nAs well as seeing lots of U2 concerts, self-funding travel was my goal. This notion – that I could pay my way to travel around the world by travelling around the world – was irresistible once I became aware of it.\nOf course, one of the best things about being a schoolteacher in England is the thirteen-week holiday allowance.\nSå Cathal tager hjem indimellem koncerterne og passer sit arbejde som skolelærer, når han ikke har ferie eller kan tage fri.\nDet går ikke ret godt med at leve af at rejse, mens man rejser. Men det behøver åbenbart heller ikke at være så dyrt at være rejsende superfan.\nJeg får på fornemmelsen, at penge er en af de ting, man bare ikke rigtig taler om i det egalitære U2-fanmiljø – hvor nogen så alligevel måske er mere lige end nogle andre\nBowman – som hedder Boris og viser sig at være 41 år gammel – kan ikke rigtig lide at tale om økonomien bag hele superfan-tilværelsen, og det samme gælder en del af de fans, som jeg møder i køen i København i 2018.\nEn kvindelig fan i køen siger – under løfte om fuld diskretion – at hun måske bruger 100.000 om året på koncerter og fanrelaterede ting, men det er altså ikke kun U2.\nHun deler ikke den holdning, at man kun kan være rigtig fan af eet band. 100.000 er jo stadig en sjat penge, og man skal jo i hvert fald have dem, men hun uddyber:\nDe 100.000 er til alt – altså osse fly og ophold. Og for mig er det blevet den måde, jeg holder ferie på. Jeg bor billigt og har ikke børn og bruger ikke mange penge på mig selv i hverdagen. Men jeg er da klar over, at det ikke er alle fans, der har de penge, og jeg føler jo heller ikke, at jeg på nogen måde er en bedre fan end dem…\nJeg får på fornemmelsen, at penge er en af de ting, man bare ikke rigtig taler om i det egalitære U2-fanmiljø – hvor nogen så alligevel måske er mere lige end nogle andre. Det skal i hvert fald ikke være den økonomiske formåen, der skaber eller afgør ens status som U2-superfan – although it helps, i hvert fald hvis man er samler.\nBowman siger: Det behøver ikke at være så dyrt. For det første betaler jeg altid kun face value for billetterne, og nogle gange kan jeg være heldig og få en billet forærende af andre fans, som har en ekstra.\nFor det andet er det ikke dyrt at ligge i en kø eller passe et nummersystem, man spiser mest pizza, eller man har en madpakke og en sixpack med. Hvis man camperer i køen, har man ikke overnatningsudgifter, og nogle gange kan man crashe hos andre U2 fans i den by, hvor koncerten spilles. Og nogle gange er man med et nattog eller natfly og sparer en overnatning på den måde. Og så bliver man VIRKELIG god til at finde billig transport.\nJeg tager emnet op igen med Bowman, da jeg møder ham i København for en måneds tid siden – for tiden følger han nemlig med et andet band Archive rundt i Europa.\nJeg skal til Archive-koncert i Bruxelles den 2. november og har betalt 1 euro for flybilletten fra Hamburg til Bruxelles. Plus 29 euro i tax.\nDet er jo ikke dyrt. Jeg skal til Madrid 7. december, og et direkte fly fra Hamburg er dyrt. Men så tager jeg et billigt fly til Barcelona og kører derefter 3 timer i et billigt tog til Madrid. Så det bliver heller ikke dyrt.\nFans er forskellige og har forskellige vilkår, men hvis du er superfan, kræver det en stærk prioritering – af din økonomi eller af din tid\nBowman er kommet til København med tog. Han har brød og ost med og nogle øl. Og så bor han på 6-mandsstue på Danhostel til 285 kroner.\nMen hvad med tiden, hvordan kan det hænge sammen? Jeg tager ikke til Thailand i tre uger og holder ferie – det her er mit Thailand, siger han.\nBowman nåede at se U2 10 gange på turnéen i Europa i 2018, så nu har han set U2 52 gange. Men for tiden er han mellem jobs. Og bl.a. derfor er han ikke med U2 i Asien.\nHan har læst noget musikvidenskab on and off og arbejdet som tekniker, bl.a. på Der Spiegel, hvor han i sin tid blev afskediget fra – med en stor pose penge i hånden. Og det gjorde det bl.a. muligt at tage med U2 360º-touren til USA.\n360-turen i USA. Foto: U2.com\nBowman bor billigt og har ikke børn. Det har Henrik. Men da han rejser en del, har han 100.000 bonuspoint stående, og de kan dække udrejsen til Singapore for både ham og hans søn.\nSamlet set regner Henrik med, at rejsen til Singapore, billetter til 2 koncerter, lokal transport, mad, hotel og det hele i 8 dage kan klares for 10.000 kroner for både ham og hans søn. Plus altså bonuspoints.\nAndre fans lever på en sten ude og hjemme, nogle har gode jobs, og andre igen er vist godt gift.\nFans er forskellige og har forskellige vilkår, men hvis du er superfan, kræver det en stærk prioritering – af din økonomi eller af din tid.\nHvad kendetegner en superfan?\nUha, siger de fleste fans, jeg spørger i køerne, det kan man ikke svare på. For vi er meget forskellige. Og det er i hvert fald ikke en konkurrence om, hvem der har været der flest gange.\nDer kører åbenbart en diskussion i fan kredse under overskriften superfans, true fans eller real fans. Er der nogen, som er mere ”rigtige” fans end andre?\nConnie siger: Superfans er et mærkeligt begreb. Du kan jo godt være kæmpe U2 fan, selvom du aldrig har set dem live eller kun har været til én eller to koncerter. Det betyder ikke, at du er mindre fan end dem, der rejser verden rundt for at se dem.\nDet betyder måske bare, at du ikke har de samme økonomiske muligheder som dem, der kan tage til 100 koncerter, eller at du har et job eller et familieliv, der ikke tillader det.\nDer er helt sikkert flere i det internationale fanmiljø, som gerne vil have den status, opmærksomhed og prestige, som følger med at blive kaldt en superfan, fordi det indikerer, at de er vigtigere eller bedre end andre fans og derfor også mere berettigede end andre fans. Berettigede til at styre køen, står på første række til koncerten, få sætlisten, møde bandet osv.\nAlle, jeg taler med, siger som med en mund, at man ikke er en mere ”rigtig” fan, fordi man kan rejse meget og se mange shows, eller fordi man har en stor samling af U2-albums og –trofæer.\nDet fremgår også ofte i mange blogposts og interviews, ikke mindst med nogle af dem, som rejser meget eller har samlet mange U2-effekter. Men der er alligevel en hel del prestige forbundet med det.\nMåske viser din passion sig i, at du ved enormt meget om bandet eller om deres musik eller begge dele, eller at du enormt godt kan lide at danse til musikken eller noget tredje\nDet vigtigste er ens kærlighed til musikken og dedikation til bandet. Måske har du – som Connie siger – kun råd eller tid til at se én koncert, men derfor kan du godt være en lige så stor fan af musikken som The Travelling Railjunkies.\nMåske viser din passion sig i, at du ved enormt meget om bandet eller om deres musik eller begge dele, eller at du enormt godt kan lide at danse til musikken eller noget tredje…\nNogle superfans bruger meget tid på at lave hjemmesider, oversigter og podcasts og vedligeholder chatfora eller poster virkelig meget og godt indhold om U2 på nettet og den slags. De skaber og vedligeholder samtidig den nødvendige infrastruktur i community’et og skaber dermed basis for det virtuelle-sociale liv som U2 fan udenfor køerne:\nCanadieren Aaron Sams skabte i 1995 U2 fanwebsitet https://www.u2songs.com/, som er det ældste aktive fanwebsite, selvom det har været igennem en del inkarnationer over årene.\nHer kan man med nøjagtige referencer og lister læse alt om fortiden, oplysninger om igangværende turnéer og rygter om fremtiden.\nU2start.com er et andet rigtig godt bud, hvis man vil vide noget – eller med tiden alt – om U2:\nU2start.com was founded in July 2006, the site started out as a personal website for the founder of this website, member Remy. The goal was to create more of a personal website for the fan who wanted to find everything about U2 on one place. Due to the very limited availability of U2 bootlegs on the internet a catalogue was developed where fans could explore and download U2 shows and audio recordings. U2start was created out of the things Remy missed as an U2 fan on the internet. U2start’s mission is to become the ultimate fansite containing everything you want and didn’t know you wanted as an U2 fan, all in a great community.\nHollænderen Remy er med i New Zealand, Australien og Japan, og Henrik kender ham udmærket. Han er en rigtig fin fyr, siger Henrik. Ingen tvivl om, at Remy er en superfan – pt. har han set 83 shows, hvilket fremgår af hans præsentation på hjemmesiden.\nAndre superfans samler på plader eller andre U2-relaterede effekter. U2 BROTHR Mark Baker har et ‘shrine’ med U2-plader og memorabilia i sin kælder\nAntallet af shows, man har set, betyder angiveligt ikke noget i fan-kredse. Alligevel har de fleste som regel tal på, hvor mange U2-shows, de har set. Inklusive Remy, Bowman, Henrik og undertegnede. Hvorfor har vi det, hvis det ikke betyder noget? Og vi ved som regel godt, hvem der er i toppen af poppen – det er englænderen Martin ”Bonofan” Ward, som siges at have set 211 shows, når denne turné slutter i Mumbai i midten af december 2019.\nAndre superfans samler på plader eller andre U2-relaterede effekter. U2 BROTHR Mark Baker har et shrine med U2-plader og memorabilia i sin kælder.\nJeg møder den canadiske superfan Scott Holbech i køen til Hamburg1 i 2018, og han fortæller om sin samling, der vel efterhånden er over 100.000 $ værd. Det ved han, fordi samlingen er forsikret. Han samler især på vinyl-plader og er interesseret i de sjældne presninger af 1. udgivelser, mærkelige farver eller fejlpresninger og den slags.\nOg så skal pladen selvfølgelig være i god stand, og det skal albumcover og innersleeve også – helst near mint, dvs. perfekt. Uden ridser eller bukkede hjørner, kuglepenskrift på cover og sleeve og den slags. It goes without saying, at han har alt, hvad der er udgivet. Men altså ikke nødvendigvis i den rigtige presning.\nAlligevel peger Scott i en podcast #5 – From Auckland to Brisbane with a Longtime U2 Collector på en anden, nemlig den italienske supersamler Marco Severini som den, man skal gå til, hvis man vil se en virkelig imponerende samling. Og den kan man faktisk se en del af i Facebookgruppen U2 Seven-up Collector’s Corner – Marco samler især på plader og kassettebånd. Ikke alt er lige dyrt. Mange plader eller bånd og diverse genstande har ikke værdi udenfor dedikerede samlerkredse, og dem kan man være heldig at samle op for få penge – 2, 5 eller 10 $.\nTrofæer, samlere og forskere\nMen fans samler på så meget: Antal shows man har set, originale setlister (eller billeder af dem, tak Bowman), fede billeder og videostumper, som man selv har taget så tæt på og derefter uploadet og fået mange likes på, plektre, trommestikker, drikkebægre, T-shirts, tørklæder, flag, pins og badges, selfies, udgivelser i form af plader, kassettebånd, CDer og DVDer, promotion-materialer af enhver slags, uofficielle koncertoptagelser, film- og videoklip, bøger, artikler, billeder, interviews, posters, store oppustelige gule citroner og særlige udgaver af U2-iPods med meget mere – you name it, bare der er noget U2 eller et logo på det.\nFacebookgruppen U2 Collectormania er for U2-samlerne. Her kan man hænge ud og lære en hel masse om U2-samlerobjekter. Ikke alle er dyre.\nTrofæer kan også være gode historier om bandet, som man ikke selv har oplevet, men som man har hørt fra nogen. De kan byttes eller bare gives væk, og det bliver de sjældent dårligere af\nEfter tifoen i København fik Henrik en lille pose med basstrenge og et U2-specialkrus. Det er gode ting i samlerkredse. Vi kommer til at tale om et seriøst Børsen-arrangement med Bono i Tivolis Koncertsal i 2006, hvor Henrik dels blev benovet over Bonos store viden om alt muligt, dels blev benovet over at få hans underskrift på et billede.\nJeg var også til det arrangement og nævner for Henrik, at jeg efter afslutningen snuppede det halve glas vand, som Bono havde drukket af og lidt som en joke fragtede det med hjem til mine børns moder, som var og er en stor Bono-fan.\nEn del fans samler på nær-oplevelser med bandet eller dets enkelte medlemmer. Har man talt med Bono? – og det har en del efterhånden, for han giver sig som regel god til efter lydprøverne til at tale med superfans i køen\nHun synes, at det var lidt klamt, og vi smed det ud. Jeg forstår i dag, at det var en gigantisk fejltagelse. Og Henrik bliver da også helt stille i den anden ende af telefonlinjen. Hvis Bono faktisk er Jesus, kunne det vand nok bruges til noget godt i en snæver vending.\n8. række er også tæt på. København, september 2018. Foto: Bent Gringer\nTrofæer kan være mange ting, og de er ikke altid materielle:\nEn del fans samler på nær-oplevelser med bandet eller dets enkelte medlemmer. Har man talt med Bono? – og det har en del efterhånden, for han giver sig som regel god til efter lydprøverne til at tale med superfans i køen.\nHvor mange gange har man mødt ham? Har man fået en selfie med The Edge og hans kone (du ved, Morleigh Steinberg, som både maler huset OG svinger lassoen i Corbijns smukke video til The Joshua Tree Tour)?\nHar man scoret en underskrift?\nEller har man fået et smil af trommeslageren Larry Mullen? – hardcore-fans ved, at det sidste i hvert fald ikke sker ofte.\nTrofæer kan også være gode historier om bandet, som man ikke selv har oplevet, men som man har hørt fra nogen. De kan byttes eller bare gives væk, og det bliver de sjældent dårligere af.\nMange – dedikerede formoder jeg – fans får sig en U2-tatovering, og andre samler så på billeder af disse. Det gælder f.eks. Beth Nabi, som er assistant professor of Graphic Design and Digital Media ved University of North Florida, USA. Hun er selv rejsende fan og kører The U2 Tattoo Project, som er et rigtigt akademisk studie- og forskningsprojekt og samtidig en international kuratering af U2 fans tatoveringer. Man kan se en del af tatoveringerne i projektets Facebookgruppe.\nBeth Nabi er en del af en voksende skare af forskere verden over, som interesserer sig for U2. Dem kan man læse om på hjemmesiden U2conference.com. Om The U2 Conference hedder det:\nThe U2 Conference brings together fans, scholars, students, critics, artists, and authors for furthering our critical appreciation of the music, work and influence of U2 and U2 fandom. Our gatherings are as communal and experiential as they are educational.\nNår jeg fortæller om mine oplevelser med U2-superfans, siger nogle af mine venner, at det lyder, som om jeg er kommet ind på et teenageværelse fuld af autister\nMan studerer fankultur, musik, tekstindhold, religiøs betydning, forbindelsen til salmer, visuel identitet og en lang række andre emner, og man satser på at kunne skabe overblik over de nyeste bidrag fra U2-forskningen. En hurtig optælling siger, at der for tiden er 120 forskningsbidrag i bibliografien.\nThe U2 Conference – fra hjemmesiden U2conference.com\nOg på hjemmesiden støder man på begrebet acafans. En acafan er en forsker (academic), som også er fan af det emne, hun studerer. Beth Nabi er en acafan, og forskere fra hele verden har netop afholdt U2CON 2019, hvor bl.a. Beth Nabi gav en præsentation med titlen Only Love Can Leave Such A Mark: The Image and Expeience of U2 Fan Tattoos.\nFørste del af titlen er en linje fra U2-nummeret Magnificient. For tiden har hun dokumenteret over 200 tatoveringer.\nU2-konferencen fandt sted den 21. november 2019 i Sydney – hvor U2 gav 2 koncerter den 22. og 23. november. God og ikke spor tilfældig timing fra forskernes side. Beth Nabi var på plads i køen udenfor begge dage og indsamlede nye billeder af tatoveringer. At forske, mens man er i køen, er også en måde at nedbringe rejseomkostningerne på. Men den er desværre forbeholdt acafans med fast arbejde.\nRock and roll er drugs\nNår jeg fortæller om mine oplevelser med U2-superfans, siger nogle af mine venner, at det lyder, som om jeg er kommet ind på et teenageværelse fuld af autister. Den besættelseslignende passion og dedikation til U2-sagen er ikke noget, de forbinder med voksne skolelærere, IT-chefer og forskere.\nBowman selv er med på autist-linjen, han mener, at superfans er en del udover det sædvanlige. Der er meget hardship, og man skal være stædig og fokuseret. Jeg er selv nok ¼ Asperger og en 1/8 noget andet.\nSå hvad kan vi egentlig konkludere om U2 fan- og superfan-fænomenet? Jeg har ikke læst de 120 forskningsbidrag i The U2 Conference, men jeg er glad for at de findes og venter spændt på, at nogen sender mig den akademiske analyse og fortolkning af fænomenet.\nDer er mange fans, som får et rush – adrenalinsus eller lykkefølelse af at være til de her koncerter. Det gør jeg også\nFænomenet og begreber som superfans eller real fans og true fans er omdiskuteret, og mange kan ikke lide den hierarkisering og dermed de forskelle i prestige og indflydelse i fan-miljøerne og ”nærhed” til bandet, som kategorierne skaber.\nMen ingen lægger skjul på, at der er et især internationalt hardcore U2-fanmiljø, som betragter sig selv som superfans eller real fans – og dermed skaber en skillelinje til almindelige, jævne fans, fordi de ofrer sig mere, betaler mere og oftere går til yderligheder i dyrkelsen af deres passion.\nConnie fortæller: Der er mange fans, som får et rush – adrenalinsus eller lykkefølelse af at være til de her koncerter. Det gør jeg også. Første gang, du står på første række og ser dem tæt på og kan se deres ansigtsudtryk, og hvordan de reagerer på og interagerer med publikum, er en virkelig fed oplevelse.\nDet er ren lykke. Når du først har prøvet det, så kan du ikke bare gå tilbage og stille dig ned bagved næste gang, vel. Så søger du den lykkefølelse igen. Det er sgu’ ligesom et drug.\nBono singing in the rain, Melbourne november 2019. Foto: Phillip Lebowitz, U2start.com\nOg når du så har rejst rundt og set dem 10-20 gange fra på første række, så er det ligesom ikke godt nok længere, vel?\nSå vil du have mere. Så vil du have en trommestik, en sætliste og et plekter. Du vil på scenen med bandet, og du vil møde dem og få signeret dine plader osv.\nRigtig mange jager den der lykkefølelse og vil hele tiden toppe den forrige oplevelse. Det er en afhængighed.\nVi taler tit om og griner af, hvor vanedannende U2-koncerter er, og at vi nærmest har ”post-tour-abstinenser”, som om vi har været høje på noget. Det har vi også – høje på musik.\nNogle gange kan jeg godt ønske mig tilbage til min allerførste U2-koncert, hvor jeg var hamrende taknemmelig og lykkelig over bare at sidde på en eller anden lorte-siddeplads, fordi jeg var på stadion, og U2 spillede. Det er stadig en af mine bedste koncerter.\nDer var en uskyldighed over det, og når du bliver sådan en såkaldt superfan, tror jeg, du når et punkt, hvor der ikke længere er noget, der er nok. Du vil have mere, og det skal blive bedre, tættere og mere intimt for hver eneste gang. Og så handler det mere og mere om bandet og fan-prestigen og dit eget ego end om det, du oprindeligt kom for – musikken. Derhen håber jeg aldrig, jeg når til.\nLykkefølelse på en lorte-sidddeplads. Dublin, november 2018. Foto: Bent Gringer\nLykkefølelsen omkring U2 og alle oplevelserne med bandet er altså et drug, som man kan blive afhængig af. Mere vil have mere, og der skal stadig mere til, hvis man skal opnå den samme lykkefølelse som første gang. Og jagten og forberedelserne til jagten kommer til at fylde mere og mere i ens liv. En superfan er født. Og som andre narkomaner oplever også superfans, at man må gå til yderligheder for at få sit fix.\nHvad gør man så, når turnéen er slut? Forbereder sig og glæder sig til den næste, dyrker samlinger og hjemmesider, eller tager man sig en pause?\nHenrik tror, der kommer en turne i 2021: Det er jo 30-året for Achtung Baby. Og indtil da må vi jo høre det nye album, når det kommer i 2020. Eller høre noget af alt det gamle. Eller koncentrere os om noget helt andet.\nConnie er på linje: Jeg har lukket lidt ned og holdt fri efter at have givet den fuld skalle med U2 på 3 turnéer i træk, hvor det har fyldt rigtig meget – tidsmæssigt og økonomisk. Jeg følte mig ret mættet efter den sidste turné. Så U2 må godt lige vente en 2-3 år, før de turnerer igen. Men så er jeg til gengæld også klar.\nIdentiteten – and all that you can’t leave behind\nIt goes without saying: Musikken spiller en kæmpe rolle for U2-fans.\nMusikken kommer jeg slet ikke ind på i denne artikel, her vil jeg henvise til min gode POV-kollega, musikjournalisten Jan Eriksen. Se f.eks. hans anmeldelse af U2 koncerten i København i 2018 her. Men jeg kender godt følelsen, når The Edges guitar udløser et skud dopamin i min hjerne.\nMange synes, at Bono er en værre hellig-Frans, og at han prædiker for meget og betaler for lidt i skat, men dem finder vi ikke mange af i fankredse\nMin anden gode POV-kollega Jakob Brønnum har i 2012 analyseret U2’s tekstunivers, som jeg heller ikke kommer ind på, og det kan du læse mere om i bogen Verden ifølge U2\nFor nogle fans er det musikken, for andre er det tekstuniverset og for nogle andre igen hele iscenesættelsen og især Bonos politiske profil. Mange synes, at Bono er en værre hellig-Frans, og at han prædiker for meget og betaler for lidt i skat, men dem finder vi ikke mange af i fankredse.\nBono i Singapore november 2919. Foto: Henrik\nDer er meget religion i U2’s tekster. Men der er også en religiøs klædedragt over superfan-fænomenet, som man skal være stæreblind og tonedøv for ikke at opdage:\nDer er et overskueligt antal af guder (Bono, The Edge, Adam og Larry), som man dyrker ved bestemte lejligheder (turnéer, koncerter, pladeudgivelser), hvor man udfolder bestemte ritualer (deltager, køber, skaffer, poster, liker) og ofrer og underkaster sig diverse prøvelser (rejser langt, bruger penge man ikke har, spiser dårligt, sover for lidt).\nDu kan udleve din dedikation på mange måder – ved kontemplation hjemme med hørebøfferne på, ved at møde op til højtiderne eller ved at samle relikvier og bygge templer og events til ære for guderne. Til gengæld får du fællesskabet, og du bliver forenet med et højere formål = det bandet står for, i hvert fald i din fortolkning.\nMange superfans opfatter sig ikke som religiøse, og de vil nok have sig frabedt, at man prøver at pådutte dem Bono som deres gud. Måske lader fan- og superfan-fænomenet sig bedre forstå som et identitetsprojekt?\nI et interview i The Independent siger Aaron Sams, at U2 fans are very generous, very open and accepting. I think part of it comes from U2 themselves and how they always pushed the idea that we’re one but we’re not the same. Aaron taler om sig selv.\nHenrik fortæller, at det er meget forskelligt, hvad der er vigtig for fans. Han kan selv lide teksterne, musikken, historierne, religionen, medmenneskeligheden, og at Bono er fucking ligeglad med, hvad folk mener. Det sidste er Henrik også, når en skør ide skal prøves af.\nFans kan finde ret forskellige ting i U2’s narrativer, som taler til dem og deres opfattelse af sig selv, hvem de er i verden, og hvem de gerne vil være. Men det gør ikke noget. Faktisk er det måske en fordel og en del af forklaringen på, at U2 har holdt sig på eller i nærheden af toppen i snart 40 år.\nUnder U2’s brede, asymmetriske vinger – den venstre vinge er lidt bredere end den højre – er der mangfoldige muligheder for at fordybe os, skeje ud og jagte lykkefølelse, mens vi skaber os selv i forskellige roller, praksisser og identiteter\nVi finder hver især personlige referencer i U2’s musik, tekst og i det æstetiske udtryk, som rammer rent ind i vores liv. De henvender sig til os og forbinder os og vores med noget, som er generelt og skaber dermed en genklang mellem os og andre. Vi føler os set og forstået af U2. U2 understøtter, at vi bliver og er dem, vi gerne vil være.\nUnder U2’s brede, asymmetriske vinger – den venstre vinge er lidt bredere end den højre – er der mangfoldige muligheder for at fordybe os, skeje ud og jagte lykkefølelse, mens vi skaber os selv i forskellige roller, praksisser og identiteter:\nSom rejsende, som vidende, som samler, som tjener, som aktivist, som nørd, som eventmager, som rock-and-roll festabe, som ¼ Asperger eller 1/8 noget andet.\nI rockmusikkens tilsyneladende frirum kan vi være de samme, men vi kan også være nogle andre end dem, vi er i vores almindelige – dejlige eller ikke særligt sjove – liv. Supplement og overskud for nogle, eskapisme for andre.\nSom superfan er passionen for U2 blevet så stærk, at U2 og tilknyttede praksisser er et vigtigt eller måske ligefrem det vigtigste referencepunkt, som man organiserer sit liv efter.\nI hvert fald i perioder. Og i de perioder føler du virkelig, at du lever, når du er superfan – mens du knokler med at være det.\nStatistikken og Henrik siger, at U2 igen kommer til Danmark i 2021 eller 2022. Det bliver en lejlighed for fans og superfans til at checke ind i køen og mærke, om de er i live. Og for mig til at tjekke, om jeg stadig er medlem af fanklubben.


Database tekniker til koncernens IT afdeling søges, TMK A/S | Ofir.dk\nDatabase tekniker til koncernens IT afdeling søges\nVi har travlt i TCM Group, og vi søger derfor en dygtig og erfaren database tekniker\ntil at indgå i vores IT team.\nTCM Group søger til stadighed at udvikle sin forretning, herunder også de systemer og processer, der hver dag understøtter såvel vores tre fabrikker i Tvis og Aulum samt en stor del af de forhandlere, der køber vores produkter.\nDu skal, sammen med dine kollegaer i IT afdelingen, støtte forretningen i udviklingen af IT/data drevne værktøjer, der f.eks. kan bidrage til den løbende udvikling og effektivisering af TCM Group.\nArbejdsopgaverne er bl.a. følgende: Optimering af produktionsgrundlag, design og udvikling af støtteværktøjer samt design og optimering af BI værktøjer til såvel PC som mobile enheder.\nArbejdsstedet vil være i Tvis ved Holstebro.\nDu har adskillige års erfaring med at arbejde med databaser, som f.eks. Access, SQL og rapporteringsværktøjer som f.eks. Crystal Report og er desuden superbruger i Excel. Det vil være en stor fordel med erfaring fra en produktionsvirksomhed.\nSom person er du analytisk stærk, nysgerrig og kan tænke ud af boksen. Du er samtidig løsningsorienteret og er i stand til at få dine ideer gennemført. Endvidere lægger vi vægt på en positiv indstilling, godt humør og lyst til at samarbejde i et team af engagerede medarbejdere.\nEventuelle spørgsmål kan rettes til IT-chef Søren Pugholm på tlf. 97 43 52 00.


Vidå træning, Lørdag d 18/05 – Medesiden\nDu er her: Start / Vidå træning, Lørdag d 18/05\n28. maj 2013 /4 Kommentarer/i /af Casper Kærgaard\nVi var et par stykker der samledes til en god trænings tur i Vidåen… vi håbede på chancen til at fiske lidt slider match på modsatte side, nogle af de store rimter, samt med lidt held, evt nogle af de store brasen.\nTil start var åen stille og langsomt som den op i tempo, og endte med en pæn strøm. Det betød også at som dagen gik blev slider match mere og mere umuligt, og bolo en bedre og bedre ide.\nKim endte med det største net, med flere pæne skaller og rimter, samt enkelte flirer. Kai havde dog absolut de bedste bedste fisk som mod slutningen stillede sig på han TAP plads. Desværre mistede Kai en rigtig stor rimte.- den største han landede var lige over 2kg.\nFørst er der billede, herefter fiskeren.\nhttp://medesiden.dk/wp-content/uploads/2017/05/18641471_10155217491636702_604620894_o-300x131.jpg 0 0 Casper Kærgaard http://medesiden.dk/wp-content/uploads/2017/05/18641471_10155217491636702_604620894_o-300x131.jpg Casper Kærgaard2013-05-28 15:33:572017-03-11 21:30:25Vidå træning, Lørdag d 18/05\nHvor sad i..?\nPønser på at tage i Vidåen om et par uge…\n28. maj 2013 kl. 18:50\nlige over for camping pladsen\n28. maj 2013 kl. 20:28\nIndså kort efter at man kunne se campingpladsen i baggrunden på det ene billede…\nVar der flest fisk mod venstre, eller hvordan var fordelingen denne gang..?\neller var det denne gang… tror nemt det kan ændre sig når der kommer liv i brasnerne\nFørste kursus i tryggevælde å. Hygge / test tur til lammefjorden 29 maj.


The Pillow Book | JOKKE-SVIN.DK – Joaquim Marquès Nielsen\n← Drømmer mig til andre lande\nAAAH, JEG RIVER LORTET NED! →\nPosted on 19 February, 2004 by Jokke-svin\nFuck vi har travlt på skolen for tiden. Er stadig i gang med typografi-forløbet.\nI forgårs så min lærer på det, som jeg gerne ville skrive på vinduet “ARS LONGA, VITA BREVIS – HIPPOCRATES“, men hun synes det var en anelse for kort… Det synes jeg nu også selv, men jeg ville heller ikke vælge noget, der var alt for langt. Hun forslog, at jeg kunne skrive alfabetet, og den idé synes jeg helt oplagt. Det var der også en der gjorde sidste år, og det så jeg også på et diasshow. Det ser vildt lækkert ud, når alle bogstaverne står sat op.\nI dag arbejdede jeg sgu’ ret sent… Jeg fik leget lidt med, hvordan jeg vil sætte bogstaverne op. Lige nu hænger de på væggen, men jeg har ikke set på udligningen mellem hvert bogstav endnu. Det skal jeg i morgen. Jeg rullede også den 30 m. lange papirrulle ud for at danne mig et overblik over, hvordan jeg har udviklet mig fra begyndelsen af forløbet til nu. Det var sjovt at se de første bogstaver… Jeg kom sgu’ først hjem ved 21:00-tiden! Damn.\nI forgårs så vi en film dedikeret til skriftkunsten. “The Pillow Book” hed den… den kan jeg varmt anbefale, selvom man ikke er skriftfanatiker :-) Det er en utrolig smuk film, hvor alle elementer spiller sammen på en æstetisk og memorabel måde.\nHele lys – og lydbilledet af filmen er et kapitel for sig! For ikke at snakke om selve handlingen. Den er lidt indviklet og svær at gennemskue, dvs. at det er en film, der kan ses igen og igen, hvorved man vil få nye åbenbaringer og detaljer frem… smukt!\nDen får 4½ ud af 5 stjerner!


Billedserie: Kunst skal udfordre vores måde at se på - sn.dk - Forsiden - Midt-Sydsjælland - Næstved ugeaviser - Ugeavisen Næstved\nGrafikeren Charlotte Binau er kommet på besøg på Grafisk Værksted, hvor hun skal lave nogle tryk. Motiverne har hun lavet på en folie. Jan Kiowski hjælper hende igang, bl.a. med at finde materialer frem og skære trykplader til. Foto: Per Witt\nArtiklen: Billedserie: Kunst skal udfordre vores måde at se på\nBilledserie: Kunst skal udfordre vores måde at se på\nUgeavisen Næstved - 06. november 2018 kl. 15:00\n"Kunst er ophobning af materiale til ånd". Direkte adspurgt om hvad kunst er, kommer denne finurlige beskrivelse med det samme fra Næstved-kunstneren Jan Kiowsky, der nu i 30 år har været i front for Grafisk Værksted i Næstved.\nKunstspørgsmålet har han sikkert fået nogle gange før, og det er nok et lod, han må leve med. Han forklarer også, at kunst er det, kunstnere laver og kunstner er man, når man får anerkendelse af andre kunstnere og kunstkolleger, man sætter pris på.\n- Kunst er dog ikke kun for indforståede. Den skal helst, når den er god nok, berøre beskueren umiddelbart og måske give stof til eftertanke, siger maleren, grafikeren, billedhuggeren og værkstedslederen.\nOg kunst og kunstnerisk udfoldelse har været omdrejningspunkt for hele den 74-årige grafikers voksenliv, der med en opvækst i et helt almindeligt arbejderhjem i Espergærde ikke er født eller bestemt til en kunstnerisk løbebane.\n- Kunstinteressen spirede under min uddannelse som helt ung til dekoratør i Magasin i København. Vi var så mange dekoratørelever, at skoleopholdet var i et lokale i varehuset. Her var en af lærerne den alsidige og anerkendte billedkunstner John Olsen, der bl.a. underviste os i tegning og perspektiv. Og det var utrolig inspirerende, siger Jan Kiowsky.\nLæs hele portrættet i Ugeavisen Næstved i denne uge.


Husker du 'Korpset'-vinderne fra sidste år? Her er de i dag - TV 2\n31. jan. 2018, 11:01\nFrederik, Morten og Kenneth gik hele vejen i første sæson af 'Korpset'. TV 2 har talt med dem om, hvad der er sket i deres liv det seneste år.\nÉn efter én knækkede de sammen undervejs.\nOtte udmattende døgn med et konstant fysisk og psykisk pres fik sorteret 27 mænd fra, inden Frederik Bundesen, Kenneth Liljegren og Morten Sort kunne krydse målstregen i 'Korpset - gjort af det rette stof'.\nDet skete, efter de tre mænd havde gennemført den sidste prøvelse - et spring fra 15 meters højde ned i et iskoldt havnebassin. Men hvordan har det så ændret deres liv at have været igennem prøvelser, der minder om Jægerkorpsets aspirantkursus? Det har TV 2 fulgt op på et år efter, sidste program blev sendt.\nFrederik Bundesen er kommet i endnu bedre form\nAspirant nummer 8, Frederik Bundesen, i grusgraven i 'Korpset'. Foto: Lars E. Andreasen / TV 2\n26-årige Frederik Bundesen klarede mod alle odds 'Korpset'. For år tilbage var han ude for en snowboardulykke, og dengang tvivlede lægerne på, om han overhovedet ville komme til at gå igen. Men Frederik kom til at gå igen og endda mere til. Det beviste han i 'Korpset'.\nUdover at han fandt ud af, hvad han rent fysisk kunne holde til, så har han på det personlige plan også fået meget ud af at være med i programmet.\n- Jeg har fået en større indre ro, selvindsigt og tro på egne evner, når tingene spidser til. Derudover er jeg blevet mere opmærksom på mine stærke og svage sider - både fysiske såvel som personlige, fortæller Frederik Bundesen, der husker tilbage på 'Korpset' som noget helt specielt.\n- Det var noget af det hårdeste, jeg nogensinde har prøvet. Men selvom det var ekstremt hårdt, har det også været en kæmpe oplevelse for livet. Én ting er at deltage i et maraton eller et andet hårdt løb, hvor man kender rammerne og ved, hvor slutlinjen er. Men det er noget helt andet at deltage i et forløb, hvor man må give fuldstændig afkald på kontrol.\nSiden deltagelsen har Frederik fortsat sin hårde træning. Særligt er han glad for at løbe OCR-løb, som er et løb, hvor der undervejs er bygget forhindringer og styrkemæssige udfordringer ind. Han har deltaget i tre Nordic Race-løb.\n- Det er faktisk gået så godt, at jeg nu har kvalificeret mig til en plads blandt eliten i Danmark. Udover at træne målrettet i fitness, har jeg haft stort fokus på at forbedre mit løb, som har været mit svage punkt. Men nu har jeg sluttet mig til Adidas Runners Copenhagen, hvor vi løber fire gange om ugen med forskellige træningspas. Jeg er kun blevet endnu mere disciplineret i min træning siden 'Korpset', fortæller Frederik Bundesen.\nOg det er på trods af, at der i løbet af det seneste år også er mange andre ting end træningen, der har fyldt i hans liv. Siden programmet blev sendt, har han været i seks måneders virksomhedspraktik i Sydney i Australien, hvor han samtidig skrev sit kandidatspeciale og dermed afsluttede uddannelsen som civilingeniør fra Danmarks Tekniske Universitet (DTU).\n- Efter et spændende ophold i Australien er jeg nu tilbage i Danmark og min lejlighed i København. Nu er jeg i gang med at finde ud af, hvad næste skridt skal være, og ellers arbejder jeg med et spændende start up-projekt, siger Frederik Bundesen.\nFrederik har planer om at se med i den nye sæson af 'Korpset'. Selv ses han stadig med mange af de aspiranter, der var med i den første sæson.\n- Jeg har fået nogle helt unikke kammeratskaber, som uden tvivl også spillede en afgørende rolle under forløbet. Jeg er blevet meget opmærksom på vigtigheden i at have et stærkt og positivt team omkring sig, fortæller han.\nKenneth Liljegren har fået kammerater for livet\nKenneth Liljegren besvimede under en at de natlige løbetur, men alligevel præsterede han at gå hele vejen Foto: Mastiff / TV 2\n43-årige Kenneth Liljegren besvimede undervejs og pressede sig selv langt ud over, hvad de fleste mennesker kan. Han formåede at gå hele vejen i 'Korpset' gennem timelange marcher, torturlignende forhør og andre modbydeligheder.\n- Jeg fik virkelig afprøvet mig selv i 'Korpset', og ikke mindst har jeg fået nogle virkelig gode kammeratskaber ud af det, fortæller Kenneth Liljegren.\nNy sæson af 'Korpset' - og denne gang er der en kvinde med\nKenneth træner blandt andet sammen sammen med flere af de andre deltagere fra første sæson af programmet. En af dem, han har lavet fysiske udfordringer med, er Henning Duvander Iversen.\nKenneth Liljegren har fået tatoveret sit aspirantnummer på skulderen, hvor hans armbind sad i 'Korpset'. Det samme har hans træningsmakker Henning Duvander Iversen fået gjort. Foto: Privatfoto\n- Nummer 30 og jeg har blandt andet løbet at maraton sammen, hvor vi samtidig skubbede en bil foran os. Til sommer har vi planer om at løbe endnu længere med bilen, beretter Kenneth Liljegren.\nI januar mødtes Kenneth også med mange af de andre deltagere til en hygge- og træningsweekend, som de sammen havde arrangeret.\nKenneths egen træning er også stadig intens, selvom han nu ikke har et hårdt tv-program at træne sig op til, men intensiteten er det samme. Han boksetræner blandt andet.\nDerudover arbejder Kenneth Liljegren stadig som socialpædagog på en institution for udsatte unge.\n- Efter 'Korpset' har jeg fået flere nye jobtilbud, som jeg dog har takket pænt nej til, men kun fordi jeg er meget glad for mit nuværende job, fortæller Kenneth Liljegren, der helt sikkert skal følge med i den nye sæson af 'Korpset'.\nMorten Sort træner til triatlon\nMorten Sort udmærkede sig især på Vesterhavsmarchen i starten. Foto: Lars E. Andreasen / TV 2\nDen tredje aspirant, der gennemførte første sæson af 'Korpset', var den 35-årige nordjyde Morten Sort, der fra start i programmet lagde sig i front i samtlige øvelser og beviste, at han havde et køligt overblik, der bragte ham til finalen.\nMorten Sort har siden 'Korpset' holdt lidt foredrag, men lige nu vil han gerne holde sig under radaren, hvorfor han ikke ønsker at medvirke i artiklen. Han fortæller dog, at han stadig træner en del med henblik på triatlon.\nDa Morten var med i 'Korpset', var han afdelingsleder i et større tømrerfirma, og Morten er således stadig i byggebranchen.


Badestol fra Safety First - 360° rotation - Lime\nBadestol fra Safety First - 360° rotation - Navy\nPraktisk badestol fra Safety First der kan anvendes til børn der kan sidde selv (typisk fra 6 mdr) og som giver barnet ekstra støtte til at sidde i badekarret uden at risikere at vælte. Det giver ro og er hyggeligt for alle og dine arme er fri til at bade og hygge om dit barn. Er også praktisk hvis flere små børn skal bades samtidig Den unikke unique 360° drejeaksel gør det muligt at dreje barnet rundt i badekarret og komme til hvor det ellers kan være svært - og samtidig er det sjovt for barnet at blive drejet rundt.Foran er en lille bold som barnet kan dreje rundt. 4 separate sugekopper under bunden sørger for at stolen står godt og stabilt fast\nBadet er afgørende del af babys hygiejne og en vigtig kilde til afslapning. Din babys hud er dog mere sensitiv overfor varmt vand end voksnes hud, og derfor er det vigtigt, at badevandet ikke er for varmt: både så baby ikke brænder sig, eller måske bliver bange for badet. Den anbefalede badevandstemperatur er ca. 37°C mens temperaturen i rummet bør være omkring 22°C. Med et badevandstermometer er du et skridt tættere på en dejlig badeoplevelse med din baby. Anbefalet varighed for babybadet er 5 minutter.\nDu anmelder:Badestol fra Safety First - 360° rotation - Navy


Byggepladselevatorer, transportplatforme og materialehejs - bfa-ba.dk\nForside | Kraner, stiger og stilladser | Byggepladselevatorer, transportplatforme og materialehejs\nSom minimum skal der etableres elevatorer/transportplatforme til steder, hvor der foregår arbejde i mere end 2 måneder i en højde af mere end 25 m over terræn eller mere end 25 m i dybden.\nDet anbefales, at der også ved lavere højder eller ved dybder opstilles elevatorer, der både kan transportere personer og materialer.\nUnge under 18 år må kun betjene byggepladselevatorer/transportplatforme, som ikke er trykknap-styrede hvis det sker i forbindelse med en kompetencegivende uddannelse, fx som lærling, og kun hvis de er blevet instrueret forsvarligt.\nEjeren af elevatoren eller den, der lejer elevatoren, skal påse, at elevatoren og dens tilbehør bliver passet og vedligeholdt forsvarligt i henhold til gældende krav.\nByggepladselevator og transportplatfome\nVed nyopstilling, flytning ombygning eller væsentlig reparation skal der udføres en opstillingskontrol på byggepladselevatoren/transportplatformen. Det er kun et inspektionsorgan, der er akkrediteret af et anerkendt akkrediteringsorgan, som må foretage opstillingskontrollen.\nByggepladselevatoren/transportplatfomen må først tages i anvendelse, når den er opstillet korrekt uden fejl og mangler. Hvis byggepladselevatoren/transportplatfomen kan tages i anvendelse, bliver dette noteret i servicebogen, og der bliver opsat et besigtigelsesskilt i hejsen med dato for næste besigtigelsestidspunkt og afprøvning.\nEn sagkyndig virksomhed som er certificeret hertil (ikke inspektionsorgan), skal foretage eftersyn, vedligeholdelse og reparation af byggeelevatorer/transportplatforme.\nByggepladselevatoren/transportplatforme skal efterses mindst én gang hver måned.\nAntal eftersyn om året skal fremgå af byggepladselevatorens servicebog.\nEftersynsrapport skal foreligge i kopi i servicebogen. Eftersyn omfatter også adgangsveje til byggepladselevatoren og ladesteder.\nHvis elevatoren/transportplatformen er opstillet mere end 12 måneder på samme sted, skal den besigtiges og afprøves hvert kalenderår med højst 14 måneders mellemrum. Ved besigtigelse og afprøvning gælder samme krav som til opstillingskontrol.\nByggepladslevatorer/transportplatforme skal være forsynet med skilt, der angiver anvendelsen for denne – herunder eftersynsskilt samt maks. personer/belastning.\nKrav til brugen af byggepladselevatorer/transportplatfome skal følge vretningslinjerne i henholdsvis DS/EN 12159 (personførende elevatorer) og DS/EN 16719:2018 (transportplatforme).\nByggepladselevatorer/transportplatformes gulv skal om udgangspunkt være plant med det omgivende terræn, så materialer og personer uhindret kan bevæge sig fra terræn til hejs eller omvendt.\nEn sagkyndig skal ved passende eftersyn og vedligeholdelse sikre, at materialehejsen til stadighed er i forsvarlig stand.\nDen sagkyndige skal foretage eftersynet før ibrugtagning og efter hver genopstilling. Hvis materialehejsen er opstillet i længere tid på samme sted, skal den løbende efterses jf. leverandørens anvisninger – dog skal der mindst hver 10. måned af leverandøren eller anden sagkyndig gennemføres et hovedeftersyn.\nMaterialehejs skal være forsynet med skilt, der angiver anvendelsen for denne – herunder eftersynsskilt samt maks. godsmængde.\nMaterialehejs skal være sikret mod nedstyrtningsfare fra stol og ladested. Det betyder, at alle ladesteder over terræn skal være forsynet med fuldt rækværk\nStolen på materialehejsen skal være sikret med rækværk i 1 m højde.\nMan skal stille skråmaterialehejsen op efter producentens anvisninger. Materialehejsen skal være mærket med størst tilladte belastning.\nMan skal fastgøre køreskinner sikkert både til terræn og tagkant.\nEventuelle støtteben skal stå på fast og stabilt underlag og være sikret mod udskridning.\nMan skal afspærre området omkring hejset for uvedkommende færdsel.\nFra betjeningsstedet skal der være nødstop, og der skal være overblik over ladets bevægelser.\nMan skal sikre lasten mod at falde af, og den må ikke rage mere end 20 % ud over ladets sidekant.\nMan skal med rækværk sikre standpladser ved tagkant eller muråbninger mod nedstyrtning.\nMan skal kunne afbryde hejset ved aflåselig hovedafbryder.\nUnge under 18 år må kun betjene materialehejsen, hvis det sker i forbindelse med en kompetencegivende uddannelse, fx som lærling, og kun hvis de er blevet instrueret forsvarligt.\nKemi og støv →


Hvad for noget porno må kristne se?: AdamogEva.dk\nHej, jeg er en kristen dreng på 18 år. Jeg har tidligere set porno jævnligt; men jeg har haft dårlig samvittighed over det, og efter at have læst om porno fra et kristent synspunkt, bla. her på siden, har jeg fået en tydelig opfattelse af, at det er forkert.\nDerfor er jeg holdt op med det i nu 8 måneder, dog med en enkelt smutter; men jeg synes, det er meget hårdt. Det har fået mig til at tænke på, om der ikke er situationer, hvor porno er acceptabelt.\n– Der er problemet med dem, der deltager i pornofilmene. Det er skadeligt for dem, og det bør man ikke støtte op om; men ved at se gratis porno, er det problem så ikke løst, så støtter man det jo ikke mere?\n– Så er der skaden på en selv, at man får en forkert opfattelse af sex osv.; men hvis man nu godt er klar over, at det er skuespil det hele, og man forholder sig kritisk til det, er det så et problem?\n– Mener at have læst, der står noget i Bibelen om, at man ikke må begære en anden mands hustru. Jeg forestiller mig, at det er skrevet, fordi det kan føre til mere end bare begær. Men i pornofilm, som jo ikke fandtes, dengang det blev skrevet, er der ingen mulighed for at møde personen rigtigt, og derfor sker der ikke mere, er det rigtigt forstået?\n– Det må selvfølgelig heller ikke gå ud over andre, her tænker jeg på en kæreste eller ægtefælle, men hvis man ikke har sådan en, hvad er det dårlige ved porno så egentlig? Hvis man lavede et tankeeksperiment, hvor man vidste, at man aldrig skulle giftes eller have en kæreste, ville porno så være OK?\nJeg er også meget interesseret i, hvis der er andre bibelsteder, der siger noget om emnet.\nMvh. dreng, 18.\nSom du selv skriver, fandtes der ikke pornofilm og pornoblade, da Bibelen blev skrevet. Den gang måtte man søge det “live”, hvis man ville se noget. Men alligevel kan de ting, Bibelen siger om sex, godt overføres til i dag.\nBibelen taler klart om ægteskabsbrud\nDet, du har læst i Bibelen, er nok der, hvor Jesus siger:\nI har hørt, at der er sagt: “Du må ikke bryde et ægteskab”. Men jeg siger jer: Enhver, som kaster et lystent blik på en andens hustru, har allerede begået ægteskabsbrud med hende i sit hjerte. Hvis dit højre øje bringer dig til fald, så riv det ud og kast det fra dig; for du er bedre tjent med, at et af dine lemmer går tabt, end med, at hele dit legeme kastes i Helvede. Og hvis din højre hånd bringer dig til fald, så hug den af og kast den fra dig; for du er bedre tjent med at miste et af dine lemmer, end at hele dit legeme kommer i Helvede.\n(Matthæusevangeliet kapitel 5 vers 27 til 30).\nSynd i fantasien er også synd\nHer taler Jesus netop om det argument: “Bare jeg ikke gør noget fysisk, er der vel ingen skade sket.” “Jo,” siger Jesus, “det er der!” Selvfølgelig gælder det, at vi ikke må bryde et ægteskab, altså have sex med en person, vi ikke er gift med. Men det gælder også, at vi ikke må have det i vores tanker og følelser!\nAt “kaste et lystent blik på” vil netop sige at lade sine øjne og tanker lege med forestillingen om, at “Hende ku' jeg godt tænke mig at …”\nDet er altså imod Guds gode vilje at fastholde lystne blikke på en anden – og det er lige præcis, hvad porno gør. Hele pointen ved porno er jo, at man forestiller sig og fantaserer sig til den situation, at man selv er fysisk til stede, og det er pigens skede og ikke bare min egen hånd …\nDu bliver, hvad du fylder dig med\nJesus advarer kraftigt imod det. Han siger, at det kan “bringe dig til fald”. Altså: Det kan blive noget, der fylder så meget i dit liv og din samvittighed, at det skubber troen på Jesus ud! Jesus ved godt, det ikke er let at slippe, og det har du også selv erfaret: Det kan opleves lige så nødvendigt og uundværligt som ens højre øje eller højre hånd! Men hellere miste det, end miste alt.\nFor mig at se er budskabet klart: Porno støtter netop de lystne blikke og tanker, ja, pornoen dyrker og fremelsker dem. Så man kan ikke forsvare porno som noget uskadeligt eller godt – heller ikke i de tilfælde, du (og mange andre før dig) har tænkt på.\nKampen mod porno er livslang\nDu spørger fx, om porno ikke ville være OK, hvis man vidste, at man aldrig fik en livsledsager. For det første kan man jo ikke vide det, før man er på plejehjem og ikke længere har lyst til at score nogen. For det andet er det stadig at have lystne tanker om andres kvinder. Så svaret må blive et “Nej”.\nDesuden er drømmen om ikke at støtte hele den modbydelige pornoindustri, hvis man kun bruger gratissteder, en illusion. Gratis porno er ligesom, når fiskerne smider lidt madding ud på vandoverfladen for at tiltrække fiskene. Naturligvis er det ikke farligt for fisken at bide på den mad – men det fører uhyggeligt nemt til, at det næste stykke, de bider på, pludselig har en krog i sig! Jo flere hits, de gratis pornohjemmesider har, jo mere vil pornoindustrien lægge ud af den slags. Og hvad enten det er gratis for dig at se det eller ej, så er det menneskeligt set noget, der har store personlige omkostninger for de medvirkende i enhver slags pornofilm.\nOpsummering – kristnes forhold til porno\nDer står meget andet vigtigt og hjælpsomt omkring ene-sex her på siden, men jeg vil slutte med nogle få og meget vigtige ting:\nMed al slags synd gælder det, at hvis vi bekender dem for Gud og beder om tilgivelse, så er vi tilgivet! Også selv om vi ikke kan love, at vi ikke synder igen. Også selv om vi ret hurtigt efter gør det igen! Her er porno hverken “værre” eller “bedre” end al anden synd. Men da sex er så frygtelig stærk en magt i mange menneskers liv, skal vi passe på, for denne synd kan nemt fylde alt for meget i vores forhold til Gud og andre mennesker.\nSelv om vi nemt kan bilde os ind, at det hjælper i kampen mod porno, at jeg faktisk ser noget (altså lidt mindre, end jeg ellers ville have set) – så passer det ikke. Du bliver bare mere og mere sulten og afhængig, jo mere porno du “spiser”.\nDet er for mange en totalt håbløs kamp at kæmpe alene. Find en god ven, der forstår dit problem og bed ham om at støtte dig.\nEr det forkert at se pornografi ifølge Guds ord?


Din verden i et læringsperspektiv\nTre ledelsesudfordringer How do adults learn?\nOn 14. oktober 2010, in Augmented Reality, by Mads Bo-Kristensen\nJacob Knudsen er museumsinspektør på Vejle Museum og deltager i Det mobile Vejle, hvor han på sidste netværksmøde viste Augmented Reality. Klik på billedet og se Jacobs eksempel på en historisk gåtur i Århus – set gennem hans smartphones kameralinse og display.\nEn historisk gåtur gennem Århus (af Jacob Knudsen)\nJacob interesserer sig for Augmented Reality, der i korthed går ud på, at man gennem sin smartphones kameralinse og display kan se sine umiddelbare omgivelser med et ekstra lag af fænomener og informationer. Det er fænomener, man i fx programmet Layar, kan lægge ind som points of interest. Disse interessefelter dukker op, når man fører sin kamaralinse hen over steder, bygninger eller ting. Når man klikker på interessefelter, kan man få mere information, billeder, et lyd- eller filmklip eller opgaver. Alt sammen noget, der kan give dig give dine omgivelser et læringsperspektiv.\nDer ligger utrolig mange spændende muligheder i Augemented Reality i forhold til mit faglige område, nemlig sproglig og social integration for børn og voksne. Jeg ser Augmented Reality som endnu et lag – så at sige – på vores Mobile City- og Sprogguides.\nJeg er sikker på, at også andre fagområder også kan se en masse muligheder: Historie- og naturfagsundervisningen i folkeskolen og gymnasiet, skoletjenester ved museer, turistbranchen og sikkert mange, mange flere.\nJeg ser nogle nogle rigtig interessante perspektiver i forhold til “Den digitale skole”, der via denne teknologi kan lægge et lag af informationer, opgaver og (med tiden) egne produktioner ned over den virkelighed, der omgiver den fysiske skole. Iføgle Jacob er det ikke så vanskeligt at bruge eksempelvis Layar. Nogle dygtige lærere og elever må kunne finde ud af at lave nogle spændende interessefelter i Layer sammen …\nOne Response to Din verden i et læringsperspektiv\nFrank Kjær siger:\n24. februar 2011 kl. 14:05\nHer er det jo! Det er jo allerede beskrevet. Tak for i dag, jeg håber vi får noget sat sammen.\n21. århundredes kompetencer 95 % 100 Resilient Cities Augmented Reality Dansk som andetsprog for voksne Den Digitale Skole 2016-20 Det Digitale Gymnasium Det Digitale Sprogcenter Det Mobile Vejle Dialogisk Læsning Digital dannelse Digital didaktik & kultur Digitale børn Digital inklusion Digital Klasse e-ledelse E-læring Erhvervsuddannelser FabLab@SchoolDK Fleksibel kompetenceudvikling Fundraising it-patruljer Kodning Kompetenceudvikling Lifelong learning Læreruddannelsen Læring i vidensamfundet Læringsfællesskaber MinUddannelse Netværksdrevet innovation og kompetenceudvikling Næste gernations it Professionalitet Skole 2.0 Skolen 2016-20 Smart City Smart University Sociale medier tablets Teknologiforståelse Triple Focus Undringsdrevet innovation Universitet Vejle Digitale Skoler Videndeleruddannelsen Virtuel skole\nArkiver Vælg måned april 2020 marts 2020 februar 2020 januar 2020 november 2019 juni 2018 april 2018 marts 2018 februar 2018 januar 2018 december 2017 november 2017 september 2017 august 2017 juli 2017 juni 2017 maj 2017 april 2017 februar 2017 januar 2017 december 2016 november 2016 oktober 2016 september 2016 august 2016 juli 2016 juni 2016 maj 2016 marts 2016 februar 2016 januar 2016 december 2015 november 2015 september 2015 august 2015 juni 2015 maj 2015 april 2015 marts 2015 februar 2015 januar 2015 november 2014 september 2014 august 2014 juni 2014 maj 2014 april 2014 marts 2014 februar 2014 januar 2014 november 2013 oktober 2013 september 2013 august 2013 juli 2013 juni 2013 maj 2013 april 2013 marts 2013 februar 2013 januar 2013 november 2012 oktober 2012 september 2012 august 2012 juni 2012 maj 2012 april 2012 marts 2012 februar 2012 januar 2012 december 2011 november 2011 oktober 2011 september 2011 august 2011 juli 2011 juni 2011 maj 2011 april 2011 marts 2011 februar 2011 januar 2011 december 2010 november 2010 oktober 2010 september 2010 august 2010 juli 2010 juni 2010 maj 2010 april 2010 marts 2010 februar 2010 januar 2010