Sana sinulle: Uusia alkuja | Kirkonseutu\nSana sinulle: Uusia alkuja\nJälleen on aloitettu uusi vuosi ja tammikuun alku on ollut totutusti mediassa pullollaan laihdutusta, alennusmyyntejä ja harrastustoiminnan mainoksia. Kaikki siis hyvin valtakunnassa? Valitettavasti ei! Kohta tulee jo kaksi vuotta täyteen poikkeuksellista pandemia-aikaa, eikä loppua tunnu näkyvän. Välillä tuntuu, että olen jo käyttänyt kaiken käytettävissä olevan energian tilanteen sietämiseen ja sen loppumisen odottamiseen. Mutta tässä sitä ollaan edelleen, keskellä vilkkainta korona-aikaa. Mistä siis voima ja apu tuleviin päiviin ja koitoksiin? Millä pitää mieli virkeänä ja olo toiveikkaana ja samalla kokea elämän mielekkyyttä?\nEhdottaisin vanhasta irti päästämistä! Ehkä ei ole enää paluuta entiseen, vaan on luotava jotain uutta. Kaksi vuotta elämästä on monen kohdalla melkoisen pitkä aika vain odotella, että pääsisi jälleen elämään elämäänsä niin kuin ennenkin. Olisiko nyt kuitenkin se hetki, kun pitäisi kokeilla tehdä kaikkea sitä, mitä on aina ajatellut sitten joskus tekevänsä? Ehkä nyt kannattaa opetella uusia taitoja, lähteä liikkeelle, muuttaa maalle, pyytää anteeksi, vaihtaa ammattia, ryhtyä vapaaehtoistehtäviin tai mitä ikinä olitkaan ajatellut sitten joskus tekeväsi. Vaikka pandemia rajoittaa nyt joitakin asioita, on jäljellä vielä paljon, mitä voi kokeilla. Anna koronan olla syy muutokselle, eikä vain este kaikelle kivalle. Jospa nyt ei enää olisikaan mitään tekosyitä olla toteuttamatta niitä haaveita, joita olet mielessäsi kantanut jo vuosia. Kysymys kuuluukin: "Mitä sinä voisit tehdä nyt toisin?"\nJos rohkenet tehdä jotain uutta, tulet tuskin katumaan. Ainakin olet kokemuksia rikkaampi ja vähintäänkin opit tietämään, oliko haaveillasi mitään todellisuuspohjaa. Minä kuvittelin aina, etten voisi asua omakotitalossa ilman toista käsiparia. Nyt olen kuitenkin ostamassa omakotitalon. Helppoa siitä tuskin tulee, mutta varmasti antoisaa, kun pääsen toteuttamaan tätä haavettani. Ja enhän minä ole koskaan ihan yksin, vaan saan aina turvautua taivaallisen Isän huolenpitoon ja luottaa, että Hänen kätensä ovat apunani tiukoissakin tilanteissa. Hän lähettää arjen enkeleitä elämääni juuri silloin, kun on tarvis.\n Kirjoittaja on Salpausselän seurakuntapastori.


Paras STAXX Lithium haarukkavaunu, jossa on ergonominen kahva ja älykäs näyttötekniikka\nSTAXX Lithium haarukkavaunu ergonomisella kahvalla ja älykkäällä näyttötekniikalla.\nStaxx Paras STAXX Lithium haarukkatrukki ergonomisella kahvalla ja älykkäällä näyttötekniikalla Toimittaja, Staxx-laadun erinomaisuus on tulosta tiukoista ja intensiivisistä testauksista ja tarkastuksista, jotka on suoritettu yli 12 yksikön yksilöllisellä ja itsesuunnitellulla automaattisella tarkastuslaitteella. Testaus ja tarkastus tarjoavat kumppaneillemme laadunvarmistuksen.\nTuote eroaa perinteisistä hehkulampuista siinä, miten ne tuottavat valoa. Se tuottaa valoa puolijohteen avulla, joka lähettää valoenergiaa sähkövirran kulkiessa sen läpi.\n1. Sanotaanko, että uusi mallisi (10 Ah) on parempi innovatiivisemmalla akulla?\n2. Meillä on ammattitaitoinen myyntitiimi.\nPREV TARVITSEKO SINUA KOULUTETTA KAVAN KÄYTTÖÖN?\n24V HARJAMOOTTORI VS 48V HARJATON MOOTTORI SEURAAVA


Ulkoistamisessa - Digitoday - Ilta-Sanomat\nHP ja Accenture yhteistyöhön\nJulkaistu: 9.5.2001 14:51\nHewlett-Packard ja Accenture ovat sopineet yhteistyöstä ulkoistamispalveluissa, kertoo HP tiedotteessaan. Yrityksillä on tosin ollut yhteistoimintaa jo ennenkin.\nYhteistyösopimus virallistaa HP:n mukaan jo kolmen viime vuoden aikana käytännössä tapahtuneen yhteistyön erp-ratkaisujen tukemisessa koko niiden elinkaaren ajan. Yritykset ovat toimineet yhdessä jo 15 projektissa ja kehittäneet toistettavissa olevia menetelmiä erp-ulkoistamiseen. -Tämän päivän yritykset taistelevat muuttuvien markkinoiden, lisääntyvän kilpailun ja henkilöstöasioiden kimpussa. Samalla niiden on jatkuvastikeksittävä uutta ja palveltava hyvin asiakkaitaan. Viimeinen asia, josta heidän pitäisi huolta kantaa on teknologia ja liiketoimintaprosessieninfrastruktuuri, toteaa HP Services -liiketoiminnan johtaja Ann Livermore."Millään yrityksellä ei ole varaa jatkuviin implementointisykleihin.Yritysten ylin johto haluaa tuloksia nopeasti. Me olemme jo osoittaneet,että yhteistyömme HP:n kanssa aikaansaa toimivia, taistelussa testattuja ratkaisuja ja menetelmiä asiakkaillemme, huomauttaa Accenturen outsourcingista vastaava Managing Partner Martin I. Cole. -Näitä voimme yhteistyömme ansiosta jatkossa tarjota yhä laajemmalle joukolle yrityksiä.


”The term bulimia is derived from the Greek word for ox hunger and depicts the extreme nature of binge eating”\nPanda-tiimi: Antti Seppälä, Merja Tolonen, Jukka Kukkohovi\n”The term bulimia is derived from the Greek word for ox hunger and depicts the extreme nature of binge eating”.\nBulimia Nervosan historiaa\n- (tri. Russel, 1979) Bulimian tutkija\n- hajanaisia historiallisia viittauksia bulimiaan ja bulimiaan viittaavia tapauksia on ollut viimeisen 60 vuoden aikana.\nMerkintöjä, jotka sopivat yhteen bulimian kanssa voidaan nähdä jo 400 – 200 jKr. toimineiden kieliopintutkijoiden Aulus Gelliuksen ja Sextus Pompeius Festuksen Latinalaisissa kirjoituksissa, kuvailuja ”suden nälästä” 500 jKr. vaikuttaneen lääkäri Theodorus Priscianuksen töissä. Roomalaisten tiedettiin kutittavan kurkkujaan höyhenillä jokaisen aterian jälkeen saadakseen aikaan oksentamisen, joka taas mahdollisti heidän palaavan ahnaaseen juhlimiseen. Käytännössä he tekivät tämän siksi, että saivat irti kaiken ilon laajasta hyvien ruokien valikoimasta. (Heistä eroten bulimikolla on kapea ruokavalio sisältäen yleensä hiilihydraatteja, johon liittyy toistuva saman ruoan syöminen.) Galen, 200-luvun kreikkalainen lääkäri kirjoitti vatsan epänormaalien happonesteiden olevan ”bulimiksen” syynä. Powdermaker (1973) oivalsi ahmimisen olevan tyypillistä toimintaa primitiivisille kulttuureille. Kuukausien nälässä olemisen, ruoan metsästyksen ja sen juhlan valmistuksen jälkeen, eräs saariston asukas julisti: ” Meidän tulee kaikkien olla iloisia, syödään kunnes oksennamme”. Talmudissa 400-500 jKr. termillä ”boolmut” kuvailtiin henkilön valtaavaa näläntunnetta joka heikensi henkilön arvostelukykyä ruokaa ja ulkopuolisia tapahtumia kohtaan. Käytännössä, ahmimisen into sumensi kaiken muun.\nEnsimmäinen englanninkielinen vastine bulimialle otettiin käyttöön 1398 John Trevisa Bartholomeusksen pojan toimesta. James ( 1743) kuvaili ” boulimuksen ” jolle oli luonteenomaista intensiivinen keskittyminen ruokaan ja lyhyin väliajoin toistuvaan liialliseen syömiseen päättyen oksentamiseen. Motherby (1785) jakoi bulimian kolmeen eri tyyppiin: puhtaaseen nälkään liittyvä bulimia, bulimia johon liittyi haltioituminen tai pyörtyminen ja bulimia joka päättyi oksentamiseen. Bulimia sanana oli ensimmäisen kerran esillä Encyclopedia Britannican ensimmäisessä painoksessa vuonna 1797.\nBulimian tutkimisen historiaa\n1800- ja 1900 luvulla ylensyöminen ja oksentaminen sai lääketieteellistä huomiota vain jos ylensyöminen nähtiin jonkin sairauden oireena. Gull (1873) pani merkille erään anoreksiapotilaan kohdalla jonka toisinaan, päivän tai kahden ajan, ruokahalu muuttui kyltymättömäksi, mutta tämä oli harvinaista ja poikkeuksellista. Hän oli tekemisissä myös erään toisen potilaan kanssa, joka saadakseen aikaan oksennuksen, ajatteli mädäntynyttä kissanruokaa.\nLasegue (1873) pani merkille että monet anorektikot reagoivat oksentaen, kun heidät oli pakotettu syömään. Janet (1919) esitti Laseguen sairauden toisen vaiheen olevan kyseessä kun potilas oppi oksentamaan sen mitä hän nieli. Briquet (1859) tutki naista joka kuukausien ajan söi normaalisti, mutta sitten tuli vaihe jolloin hän oksensi kaiken minkä söi. Casper (1980) ja Garfinkel ja Garner (1980) panivat merkille bulimiaperäisen käyttäytymisen ja oireiden ilmenemistä 40 % anoreksiaa sairastavissa potilaissa.\nNäiden tapausten aikana voittamatonta halua syödä ja oksentaa, kuvattiin monin termein. Kuitenkin, yksikään niistä ei liittänyt yhteen syömistä ja ”puhdistautumista” painonhallitsemisen kanssa. Blanchez (1869) keksi termin ”cynorexia”, jolla hän tarkoitti ylensyömisen ja oksentamisen kehää. Cynorexia liitettiin monesti ruokaan ja kyltymättömään nälkään, mutta ei tuolloinkaan painonhallintaan. Stiller (1884) kuvasi termiään ”hyperorexia” jatkuvana pienten annosten syömisenä tavoitteena pyörtyminen. Soltmann (1894) dokumentoi 17-vuotiaan pojan joka söi massiivisesti kun hän tuli koulusta kotiin. Hän oli vihainen kun hänen ei annettu syödä. Soltmann kutsui oiretta ”polyphagiaksi” johon liittyi kyltymättömyyden tunne, johtaen jatkuvaan suurien annosten syömiseen. Päätelmiin perustaen kyseessä oli Klein-Levin syndrooma.\nEnnen 1970-lukua tiedettiin hyvin vähän bulimiasta, jopa psykiatrien keskuudessa. Syömisen ja oksentamisen yhdistelmä monesti yhdistettiin anoreksian kehittyneempänä tasona tai sivuoireena. 1970-luvun keskivaiheilla bulimia kategorisoitiin ja nähtiin täysin eri sairautena. Vuonna 1979 englantilainen psykiatri Lontoosta, tri. Gerald Russell keksi sairauden Bulimia Nervosa. Hän kuvaili bulimiaa potilaassa kirjoittaen ”potilas kärsii voimakkaasta ja hallitsemattomasta halusta ylensyödä: potilas haluaa välttyä ruoan ”lihottavilta vaikutuksilta” oksentamalla tai väärinkäyttäen ulostuslääkkeitä, tai kummallakin tavalla: potilaalla on sairaalloinen pelko lihoa.\nSyy, miksi bulimian ja syömishäiriöiden tutkiminen on kiihtynyt viimeisen kahdenkymmenen vuoden aikana, on yksinkertainen: koska puhtaasti syömishäiriöiksi luettavat tapaukset ovat yleistyneet merkittävästi. Syy syömishäiriöiden yleistymiseen puolestaan liittyy juuri viime aikoina tapahtuneeseen yhteiskunnallisiin ja kulttuuriin liittyviin muutoksiin. Etenkin länsimaissa tyypilliselle bulimialle löytyy kulttuuriin liittyviä sairastumiseen altistavia tekijöitä, joita ei ole ennen tavattu. Näitä ovat muun muassa yhteiskunnassamme vallitseva hoikka naisihanne, perheessä vallitsevat epätavalliset ruokatottumukset (esim. epäsäännölliset ruoka-ajat tai vanhempien jatkuvat dieettiruokavaliot), ankara kotikasvatus, traumaattiset kokemukset ja niiden jättämä ahdistus, tietyt persoonallisuustekijät (lähinnä perfektionismi eli pyrkimys täydellisyyteen), aikuistumisen pelko, kyvyttömyys tunteidensa tiedostamiseen ja käsittelyyn, mahdolliset persoonallisuushäiriöt, heikko itsetunto sekä lähisuvussa ilmenevät syömishäiriöongelmat.\nTutkijat/teokset poistettu pois tutkimuksen yhteydestä.\n(Casper, 1983;Ziolko & SHrader, 1985; Blinder and Cadenhead 1986.)\n(Smith, 1866; Lewis $ Short, 1900)\n(Siegel, 1973; Stein & Laakso, 1988)\n(Boskind - White and White, 1986)\n(Kaplan & Garfinkel, 1984; van der Eycken, 1985; Blinde & Cadenhead, 1986)\n(Orlowsky, 1982; Sugar, Khandelwal, Gupta 1990)\n(Haley: A history of Psychology)


siivoustalkoot – Rannantaikaa väki ry:n kotisivut\nSantasenniemen länsirannan lenkkipolun käyttäjät olivat kiinnittäneet huomiota muovijätteiden runsaaseen määrän polun molemmin puolin. Meri oli kuljettanut jätteet rantaan, josta ne olivat tuulen mukana levinneet läheiseen metsään. Lenkkeilijät päättivät järjestää Pidä saaristo siistinä ry:n Siisti Biitsi kamppanjan innoittamana talkoot ja siivota Santasenniemen länsirannan 3.5. Kokoontuminen oli Pyötsaaren sillalla, josta lähdettiin roskia keräämään. Poelmanin Laila oli saanut …\njätehuolto, roskat, ympäristö, siivoustalkoot, talkoot


Pinja Hernberg | Yrityksen tiedot - Taloussanomat\nPinja Hernberg on uusi yritys, joka on rekisteröity kaupparekisteriin 29.04.2019. Yrityksen kotipaikka on Helsinki.\nKäyntiosoite Unioninkatu 6 B 32 Helsinki\nToimiala Tietotekniikkakonsultointi, markkinointi ja myynti. Elintarvikkeiden sekä muiden ruoka ja juomatuotteiden valmistus, myynti sekä tarjoilu. Ravintola- ja hotellitoimintaan iiityvät palvelut. Valokouvaus sekä valokuvauspalveluiden konsultointi, myynti ja markkinointi. Rahoitus- ja sijoituspalvelut.


Historia jatkuu...: heinäkuuta 2015\nJussi Niinistö, vihreät miehet ja Nato-keskustelu\n”Puolustusministeri Jussi Niinistö (ps.) toivoo, että puolustusministeriön selvitys Nato-jäsenyyden vaikutuksista mahdollistaa kylmäpäisen keskustelun sotilasliitosta.\n`Uskon, että ainakin eväät parempaan keskusteluun ovat olemassa, mutta on kieltämättä niin, että valitettavan moni suomalainen on juuttunut kylmän sodan juoksuhautoihin´, hän toteaa.\n`Nato-optiosta puhuminen on harhaanjohtavaa. Siinä annetaan kuva, että Suomella olisi joku etuajo-oikeus Naton jäseneksi.´ Niinistö korostaa, että jokaisen Nato-maan pitäisi hyväksyä Suomen jäsenhakemus, eikä oikotietä ole”.\nOheinen lainaus on Maaseudun Tulevaisuudesta 25.7.2015.\nNiinistö on pitänyt yllä keskustelua, jossa me Nato-selvityksen avulla voisimme luoda suuntaviivat liittoutumis/liittoutumattomuuskysymyksessä suuntaan tai toiseen. Nato-selvityksen tekeminen onkin uuden hallituksen ohjelmassa. Olen ollut voimakkaasti kannalla, jossa Nato-selvitys olisi vain yksi selvitys lisää, eikä sen perusteella voitaisi lukita kantaamme (ja tuskin lukitaankaan). Meillä on vain jostakin syystä suunnaton tarve löytää asiassa ”totuus”, jonka varassa sitten eletään.\nHallitus siis tekee selvityksen ja Niinistön mukaan sen tekee puolustusministeriö. Itse olisin toivonut parlamentaarista selvitystä. En tiedä onko lopullista päätöstä tehty.\nNiinistö varjelee visusti omaa Nato-kantaansa, mikä on ymmärrettävää mieheltä, joka haluaa laadittavaksi ainakin näennäisesti neutraalin Nato-selvityksen. Vain rivien välistä voidaan tehdä joitakin johtopäätöksiä. Hänen puolueensa kanta on virallisen linjan mukainen, mutta voi sisältää ambivalentteja elementtejä.\nErikseen on syytä korostaa, kuinka puolustusministerillä on erityisen suuri Nato-tartunnan vaara riippumatta siitä, kuka on puolustusministerinä. Paine upseeriston taholta on kova. Tuskinpa meille voidaan valita puolustusministeriä, joka on yksiselitteisesti Natoa vastaan. Sen sijaan meillä voidaan valita puolustusministeri, joka on liittotumattomuuden kannalla, mutta tästä asetelmasta käsin kallellaan Naton suuntaan. Onko Niinistössä on nähtävissä nämä merkit? Jos on, hän alkaa muistuttaa Carl Haglundia.\nMitä Niinistö tarkoittaa lausahduksella "Uskon, että ainakin eväät parempaan keskusteluun ovat olemassa, mutta on kieltämättä niin, että valitettavan moni suomalainen on juuttunut kylmän sodan juoksuhautoihin".\nIdeologinen asetelma on entisessä sosialismi/kapitalismi -mielessä väistynyt, mutta reaalipoliittisesti tämän päivän vastakkainasettelu on kylmäsotamainen, joskin monitahoisempi. Olen joskus näissä kirjoituksissa epäillyt, kuinka tärkeä ideologia lopulta oli ns. kylmän sodan aikana. Oliko silloinkin lopulta kysymys raa´asta valtapolitiikasta, jonka päälle oli laskettu ideologinen verho? Tässä mielessä aikakaudet – nykyinen ja kylmän sodan aika - eivät ehkä eroa toistaan kovin paljon. Tässä asetelmassa Suomen Nato-kannassa täytyy ottaa huomioon tietty ”ajattomuus”, joka päätöksenteon perusteluihin liittyy. Tässäkin mielessä muutoksen aikaisempaan – ja vallitsevaan – liittoutumattomuusajatteluun täytyy olla erittäin vahvasti argumentoitu. Sellaisia perusteita ei mielestäni nyt löydy.\nKansalaisten mielipiteen rakenne viittaa siihen, että muutosta ei haluta. Toisella puolella ovat eliitti ja ”asiantuntijoiksi” nimetyt tahot, jotka painostavat liittoutumiseen. Heillä on koneisto (media ja muut vaikuttamiskeinot) hallussaan. Tavallinen kansalainen on mielipiteiden ristitulen keskellä, mutta hänellä on vuosikymmenien yleissivistys, kokemus ja historiatieto, joita ei mitenkään voida sivuuttaa.\nOma kantani on, että päätöksen pitäisi perustua vahvasti sille argumentille, että muutos nykyiseen politiikkaan tehdään vain erittäin suuren muutostarpeen ollessa voimassa. Muutostarve tulisi arvioida parlamentaarisesti ja kansanäänestyksen tuloksen tulisi olla päätöksenteon vahvistuksena.\nAiemmin (ennen eduskuntavaaleja) Niinistö on todennut, että ”Suomen pitäisi tehdä ilman kiihkoilua ajanmukainen selvitys, jossa tuodaan esille Naton plussat ja miinukset, sekä mitä jäsenyys maksaisi ja olisiko siitä hyötyä meille”. Ajatus plussista ja miinuksista kuulostaa jälleen kerran naivilta yksinkertaistukselta. Yhteen- ja vähennyslaskun avulla - eräänlaisella tukkimiehen kirjanpidolla - sitten ratkaistaisiin, mihin päin kallistustaan!\nKaleva uutisoi 30.7.2015 näkyvästi läntisiä spekulaatioita, joiden mukaan Venäjä yrittäisi miehittää Ahvenanmaan ja muita alueita, JOS ITÄMERELLÄ SYTTYY SOTA. Oleellista tässä on tämä JOS. Sitten spekuloidaan asialla ja haastatellaan myös puolustusministeri Niinistöä. Hän toteaa itsestään selvyyden, ettei voida 100-prosenttisella varmuudella luottaa kansainvälisen oikeuden toteutumiseen. Siksi Suomen armeija varustautuu siihen, että Ahvenanmaalle ilmestyy ”vihreitä miehiä”. Krimiä ja Ahvenanmaata ei voi mitenkään rinnastaa. Ruotsalaisten hysteria näyttää tarttuneen joihinkin suomalaisiin.\nMiksi puolustusministeri lähtee mukaan spekulointeihin, jotka mediassa otsikkotasolla uutisoidaan sitten esimerkiksi, että ”Ahvenanmaalle saattaa ilmestyä vihreitä miehiä”? Mielestäni puolustusministeri voisi kuitata tällaiset asiat toteamalla, että ”asioilla on turhanaikaista spekuloida. Suomi puolustaa jokaista osaa alueestaan”.\nEräässä aiemmassa blogikirjoituksessani totesin erään itsestäänselvyyden: ”On armeijoiden esikuntia, joissa upseerit työkseen suunnittelevat puolustus- ja hyökkäystoimia. Niin heidän pitääkin, koska heille maksetaan palkkaa siitä. Niin kauan kun he pitävät mölyt mahassaan, työ on hallinnassa, mutta kun he vuotavat tietoja erilaisille ”tutkimuslaitoksille” tai lehdistölle, he kompromettoivat itsensä.”\nVoin kertoa suurena uutisena, että sekä amerikkalaisilla että venäläisillä on suunnitelmat Suomen alueella olevien strategisten kohteiden haltuunottamiseksi.\nMiksi puolustusministeri aktiivisesti näpertelee teoreettisella ”hyökkäysuhalla” median johdattelema ja luo ”Nato-yhteensopivaa” ilmapiiriä? Onneksi Niinistökin on ensi lausuntojensa jälkeen hoksannut valaa öljyä laineille.\nJoskus tuntuu turhauttavalta yrittää luoda objektiivista kuvaa Venäjä-asioista. Esimerkki: Ilkka Kanerva meni hätäisesti reagoimaan Ruotsin rannikolta löytyneeseen sukellusvenehylkyyn: ”Häkellyttävä uutinen”. Enemmän kuin konkreettinen ”lausunto” huomiotani kiinnitti hätiköidyn kommentin osoittama asenteellinen suhtautuminen Venäjään. Ja kysymys on puolustusvaliokunnan puheenjohtajasta! Puolustusministeriön virkamiehet aivan oikein kieltäytyivät kommentoimasta tuoreeltaan tapausta.\nLähettänyt Pekka Tikka klo 3.05 3 kommenttia:\nMinulla on vanha valokuva 1990-luvun alusta. Siinä äitini, vaimoni, lapsemme ja sisareni ovat nousemassa rannasta päin Suomenniemen Suomenkylään johtavaa tietä pitkin. He levittäytyvät koko soratien leveydeltä katsomaan kuvaajaan päin. Laajakulmaisessa kuvassa leviävät pellot avarina maalaistalojen noustessa esiin maisemasta omenapuiden ja vaahteroiden keskeltä.\nKuvassa on jotain käsittämätöntä symboliarvoa. Koko kylä näkyi pienoiskoossa. Olimme matkalla äitini isovanhempien taloon, enoni ja tätini luokse kesäiseen tapaamiseen kahvitteluhetken merkeissä. Kylältä oli kadonnut 90-luvulle tultaessa suuri osa sen elinvoimasta, mutta vanha tietynlainen vauraus näkyi edelleen ja muistutti menneistä ajoista. Ajatus viivähti kymmenkuntaan kesään 1960- ja 1970-luvulla, jotka vietin maatilalla tehden kaikkia maalaistalon töitä.\nKaikki oli niin suurta 1960-luvun vaihteessa peltojen ympäröimän navetan ollessa täynnä lehmiä. Metsän reuna siinsi kaukana taivaanrannassa. Tai sitten minä olin vain pieni. Telkkari tuli taloon Rooman olympialaisia varten ja kylän ihmiset kokoontuivat illalla tupaan näköradiota tiiraamaan. Monet jäivät katsomaan myöhäisillan sarjafilmejä vielä isäntien painuessa unten maille. Avoimet ovet olivat osa sen aikaista luottamusyhteiskuntaa!\nTulkintani mukaan tämä on pikkuhäiveperhonen (tulokaslaji Suomeen). Ruskea värimuunnos (on myös sininen).\nKun katselin 30 vuotta sitten järven toiselta puolelta mökiltäni kylämaisemaa näkyi se vielä hyvin, mutta on nyttemmin peittynyt puiden taakse aivan kuin muistuttaen vanhan elämänmuodon katoamisesta. Siitä ei todellakaan ole juuri mitään jäljellä. Kesäasukkaat ovat luoneet uuden kunnan omine palvelutarpeineen.\nNyt jäin miettimään 90-vuotiaan enoni toteamusta, että hänen lapsuudessaan rannat olivat vapaat järviruo´osta. Oli vain vedestä törröttäviä ”pillejä”, jotka käsitän kortteiksi. Ehkä maanviljely todella tekikin sen, että rantavesien ravinteissa saivat alkunsa nykyiset järviruokolämpäreet. En harmittele asiaa pidempään, aika aikaansa kutakin.\nEn halua mennä enää äitini kotipaikalle, koska se on muuttunut. Säilytän muistot mielessäni ja pysyttelen mökin järvi- ja metsäympäristössä. Järvellä oli kymmeniä vuosia sitten merkitystä ravinnon saannin lähteenä. Kävin lukemattomia kertoja nuotalla enoni kanssa. Ylimääräiset muikkusaaliit jaettiin naapureille. Ensimmäiset muikut keitettiin aina suolavedessä. Sitten niitä paistettiin jauhoissa ja rasvassa, osa suolattiin. Savustuksen muistan tulleen kuvaan kuusikymmentäluvun alkupuolella.\nAamuvarhaisella voi kokea järviluonnon parhaat piirteet. Miten paljon ihmiset menettävätkään herätessään vasta aamupäivällä! Olen karaistunut nousemaan ylös kello viiden aikoihin, keittelen kahvit ja kuuntelen Yle Puhetta. Itsestään selvää on, että menen tekemään ulkona kierroksen ja ihailen auringon nousua laiturin päästä. Kuunteleminen on tärkeää luonnon keskellä: ei yhtään ihmisen tuottamaa ääntä. Kameran sattuessa mukaan ikuistan aamunsarastuksen hetket.\nEhkä yksi mökkielämän viehätyksistä on, että se tuo mieleen vanhan elämänmuodon. ”Tee se itse” viettää riemujuhliaan ja mökkitalkkari auttaa ongelmakohtien yli. Kummallisesti mökkiympäristö vaikuttaa ihmisin eri tavalla. Joku mökkivieras sanoi kerran, että pelkäisi yöllä olla yksin tässä erämaaympäristössä. Joku toinen – kuten minä – voi pelkästään nauttia mökkiyöstä. Siinä on jotain samaa kuin isovanhempien maalaistalon ullakkohuoneessa lukemassa iltamyöhällä Pekka Lipposia yli 50 vuotta sitten: ”Iltataivas Istanbulin yllä oli muuttumassa syvän koboltinsiniseksi…”.\nJärvellä on parhainta liikkua soutuveneellä tai kajakilla. Kajakilla pääsee aivan rantapenkan tuntumaan ihmettelemään luonnon ilmiöitä järven puolelta. Tärkeintä on saada lipua pikku hiljaa eteenpäin, hikipäämelominen sopii johonkin toiseen ajankohtaan.\nNykytekniikka pitää tarvittaessa huolen viihtymisestä ja turvallisuudesta. Muistan kuinka äitini asennutti lankapuhelimen mökille. Kaapeli kulki (ja kulkee edelleen) järven pohjassa. Nyt siitä muistuttaa pistorasia. Ilman kännykkää ei tule toimeen jo pelkästään turvallisuussyistä. Internet ja TV-kanavien näkeminen läppärin kautta pitää yhteydet ulkomaailmaan auki ympäri vuorokauden.\nEhkä se on niin, että tekniikan vempaimet juuri mahdollistavat edellä kuvatun ”luonnon armoilla elämisen”.\nYksi mökkielämän innostaja on luonnonkukka, mikä tahansa. Olen muodostanut niistä ”penkkejä” pihalle tai rannan tuntumaan, laiturin juureen. On hienoa seurata rantakukan tai ranta-alpin kukkimista keskikesällä muuten melko karussa ympäristössä. Eräs suosikeistani on kielo, joka suurina ryhminä on hieno kokonaisuus. Valkolehdokki nousee aina samalle paikalle: sitä todella varjellaan.\nKaupungistuneen nykyihmisen siirtäminen 50 vuoden takaiseen maalaistaloympäristöön voisi olla melkoinen kulttuurishokki. Taisivatpa kaupunkilaisserkkuni vähän irvaillakin kylän moraliteetteja, tapoja ja tottumuksia. Piti päästä tuulettumaan tanssipaikalle. Mutta yhtä kaikki koko tuo elämänmuoto on taakse jäänyttä elämää ja voihan olla, että minun osaltani muistot kultaavat menneisyyden.\n”I'm dreaming of a strong, brave nation that will defeat this nightmare called multiculturalism. This ugly bubble that our enemies live in, will soon enough burst into a million little pieces. Our lives are entwined in a very harsh times. These are the days, that will forever leave a mark on our nations future. I have strong belief in my fellow fighters. We will fight until the end for our homeland and one true Finnish nation. The victory will be ours”.\nNäillä lauseilla Olli Immonen nostatti melkoisen kohun netissä ja netin ulkopuolella. Huomio oli suuri myös sen takia, että muutoin sattui hiljaisempi hetki mediakentässä.\nMitä nämä pateettiset lauseet tarkoittavat? Kohderyhmänä ovat suomalaiset, mutta viesti oli englanniksi. Kannattaa ehkä palata hieman ajassa taaksepäin, kun perussuomalaiset olivat vielä oppositiossa. Timo Soini käytti reippaita ilmaisuja pyrkiessään nolaamaan poliittiset vastustajat.\nJotkut ovat netissä kiinnittäneet huomiota termiin ”kulttuurimarxilaisuus” sen jälkeen, kun Timo Soini käytti sitä plokissaan ”Kulttuurimarxistit elävät ja voivat hyvin” 28.10.2014. Sitä käytetään tänään leimakirveenä epämiellyttäviksi koettuja aatteita ja virtauksia vastaan. Olen käsitellyt aihetta tarkemmin blogikirjoituksessani "Kulttuurimarxilaisuus ideologisena lyömäaseena" 1.11. 2014.\nKulttuurimarxilaisuus on liitetty vuosikymmenien kuluessa seksuaalivallankumoukseen, feminismiin, homoseksuaalisuuteen, monikulttuurisuuteen, maahanmuuttajiin ja ympäristöaktivisteihin. Käytän seuraavassa tätä ”kattoilmaisua” kuvaamaan omalle kulttuurille vieraaksi koettua tai kuviteltua ajattelua.\nKulttuurimarxilaisuus on siis leimaamisen väline. Se sitoo tarkoitushakuisesti liberaalin demokratian sallimat vapaamieliset ajatukset ja nationalistien vastenmielisiksi kokemat asiat toisiinsa. Nimenomaan tätä kytkentää pidän vaarallisena, koska silloin asetetaan kyseenalaiseksi ainakin osittain myös liberaali demokratia, johon yhteiskuntajärjestelmämme perustuu ja on perustunut lähes 100 vuoden ajan.\nTodisteena siitä, että kysymys on Immosen kohdalla samaa tarkoittavasta asiasta lainaan hänen blogiaan, jossa hän mm. sanoo, että ”muutosta palvelemaan synnytettiin muun muassa niin kutsuttu punavihreys, johon kuului merkittävänä osana muun muassa eurooppalaisten traditioiden halveksunta, feminismi, pasifismi, globalismi, kiihkomielinen vähemmistöjen etujen ajaminen sekä massamaahanmuuton ja monikulttuurisuuden edistäminen. Talousbolševismi muuttui kulttuuribolševismiksi, mutta päämäärät pysyivät samana”. Kysymys on siis ehdottomasti laajemmasta asiasta kuin pelkästään maahanmuutosta: kaikkea vieraaksi koettua (kuviteltua) pidetään ahdistavana.\nTimo Soini on ollut käynnistämässä yhdessä kumppaniensa kanssa näitä ”aatteita”, mutta nyt kokee asian kiusalliseksi, koska puolue on hallitusvastuussa yhdessä liberaalidemokraateiksi miellettyjen tahojen kanssa.\nAsia voidaan nähdä myös niin, että se, mikä oli sallittua puheenjohtaja Soinille onkin kiellettyä muilta. Soinia on vaikea matkia, koska Soini vetää rajoja itsenäisesti. Tätä seuraajat eivät ole ”huomanneet”, vaan jatkavat Soinin käynnistämiä ja kehittelemiä ajatuksia pahaa aavistamatta.\nSoininkin kaltainen poliittinen eläin joutuu vaikeuksiin ohjelmansa kanssa, kun kumppanit heittävät hiekkaa rattaisiin. Tähän saakka Soini on selvinnyt supliikillaan sovittamalla yhteen täysin vastakkaisia poliittisia tavoitteita populististen liikkeiden tavoin, mutta rajansa kaikella.\nTilanne saattaa johtaa persujen jakautumiseen kahtia räyhävähemmistöön ja (varauksin) hallituskelpoiseen enemmistöön. Mitenkään yllättävänä tilannetta ei voida pitää. Vähemmistön kannatus saatetaan testata perusuomalaisten puoluekokouksessa elokuussa: halutaanko osoittaa kapinamieltä vai houkuttaako vallan makeus enemmän?\nImmosen kirjoituksissa on häivähdyksiä 1920-luvun Elmo Kailan Vihan veljistä, jolla oli äärinationalistinen ohjelma. Kaila perusti ohjelmansa ryssävihaan, mutta yleispiirteissään ohjelmissa on nykypäivään yhdistyviä piirteitä. Näen Immosen puheissa myös viitteitä 1930-luvun Lapuan liikkeeseen, joka toimi ”puhdistavana” kansallisena voimana kohteena aluksi kommunistit, mutta sittemmin myös sosiaalidemokraatit ja liberaalit. Kaikkia edellä esitettyjä tahoja yhdistää oikeistoradikalismi. Punavihreät tahot nähdään nyt vasemmiston väitetyn kulttuurihegemonian airueina.\nLiberaali demokratia ei herättänyt vastenmielisyyttä niin kauan, kun se säilyi hyvin rahoitettuna ”lintukotona” (hyvinvointiyhteiskuntana), mutta kun globalisaation aallot saavuttivat Suomen rannikon, alkoi tapahtua. Liberaalin demokratian suvaitsevaisuus muuttui vastustajien mielestä ahdasmieliseksi ”suvaitsevaistoksi”, jolla oli nationalistisia voimia uhkaava ohjelma. Tietenkin näillä vapaamielisillä aatteilla oli ulkomaiset lähteensä, joita Immonenkin ottaa esille blogissaan. Salaliittomaiset rakenteet uhkasivat ja uhkaavat kotoista kulttuuria.\nMyös taloudelliset vaikeudet ovat heijastuneeet oikeistoradikalismin syytöksiin. Kansan ahdinkoon on ollut pakko löytää syyllisiä, vaikka pääsyyt ovat toki muualla eli Suomen talouden keskinkertaisessa sopeutumisessa kansainväliseen kilpailuun. Kilpailukyvyn muuttaminen paremmaksi on vain paljon vaikeampaa kuin langettaa syytöksiä ulkomais-kotimaisille tahoille liiallisesta vapaamielisyydestä.\nKysymys ei siis ole vain maahanmuuttomyötämielisyydestä ja maahanmuuttovastaisuudesta, vaan laajemmasta kulttuurisesta vastakkainasettelusta, joka ei ole hyväksi kansakunnan sielulle.\nLähettänyt Pekka Tikka klo 0.23 5 kommenttia:\nMika Anttosta haastateltiin Helsingin Sanomiin 21.7.2015. Sivumennen Anttonen viittasi urheilijoihimme pohtiessaan suomalaisten työteliäisyyttä tai työteliäisyyden puutetta. Hän totesi: ”Pärjäämme koko ajan vähän huonommin ja harvemmissa lajeissa. Elintaso on noussut niin paljon, että jengi treenaa vähän laiskemmin. Ja toisaalta muualla on alettu treenata” ja jatkaa: ”intohimoa on pakko olla – muuten ei pärjää”. Keskityn seuraavassa yleisurheilun ongelmien perkaamiseen.\nOn syytä muistaa Roberto L. Quercetanin sanat legendaarisessa ”Kilpakenttien kuninkaat” -kirjassa vuodelta 1964. Quercetani nimittäin totesi jo tuolloin: ”….. Suomi ja Ruotsi olivat etuoikeutetussa asemassa vanhan mantereen yleisurheilun raivaajapäivinä. Nykyään niiden täytyy tyytyä murusiin silloin, kun kilpaillaan olympialaisista kunnianosoituksista”. Samassa kirjassa kestävyysjuoksua käsittelevässä luvussa hän toteaa: ”Tietyissä maissa nykyaikainen elämä monine veltostuttavine välineineen ei ole omiaan rohkaisemaan nuoria miehiä rasittamaan keuhkojaan ja jäseniään kestävyysjuoksun kiduttavassa työssä. Tämä suuntaus, joka on jo kauan ollut nähtävissä Amerikassa, on hiljattain levinnyt Suomeen ja Ruotsiin”. Väite veltostumisesta on siis vanhempi ilmiö. Ei näin ollen mitään uutta auringon alla.\nNäinhän se tietenkin on, että harrastaneisuus on lisääntynyt globaalisti ja Suomen ja Ruotsin kaltaiset yleisurheilun pioneerimaat ovat yhä useammin jääneet sivustakatsojiksi. Mutta on tässä muustakin kysymys.\nParia päivää aikaisemmin Hesarin otsakkeessa todettiin: ”Pituushyppääjän piinaa. Loukkaantumisten riivaama Eero Haapala yrittää paluuta huipulle”. Yleisurheilumme koko kuva? Ei sentään, mutta hyvin tutunoloinen kommentti. On kysyttävä, miksi niin monet suomalaiset yleisurheilijat loukkaantuvat juuri ratkaisevalla hetkellä, kun ollaan tyrkyllä kansainväliselle huipulle. Tänä kesänä loukkaantumisia on kyllä sattunut niin paljon, että voidaan puhua jo huonosta onnesta.\nHuiput kovaa harjoitellessaan joutuvat rasittamaan kehoaan aivan ylen määrin. Seurauksena on usein loukkaantumiskierre. Syitä on etsitty kovista nykyradoista tai lihashuollon puutteista. Olen miettinyt olisiko muitakin syitä. Lähden siitä, että doping-valvonta kansainvälisesti on edelleen turhan lepsua, mutta Suomessa tiukkaa. Välillisesti tämä saattaa vaikuttaa loukkaantumisherkkyyteen, vaikka asian perusteleminen onkin hankalaa. En mitenkään puolustele dopingin käyttöä, totean vain tilanteen.\nYksi selittäjä huonolle menestykselle on oheneva harrastaneisuus. Lapinlahden eliittikisoissa oli joissakin lajeissa 3-4 osanottajaa. Muutama vuosi sitten oltiin huolissaan, kun ei saatu lajeittain 100 parhaan tilastoja kasaan, kun tuloksia ei ollut vuositasolla edes tuota sataa.\nKun ei ole rahaa hankkia huippuja kotimaisiin kisoihin, jää yleisö kotiin ja sponsorit vähenevät …. ja yleisurheilu potee seurauksena verenvähyyttä. On suosittua hakeutua joukkuelajien pariin. Perinteiset yksilölajit kärsivät.\nJotain merkillistä on myös siinä, että junioritasolla olemme selvästi lähempänä maailman kärkeä kuin varttuneemmissa ikäluokissa. Jälleen tulee mieleen epäily käytettävistä avusteista, koska monet muut kokevat melkoisen loikan ylös ja eteenpäin juuri juniori-iän ohi päästyään. Vai kuvittelenko vain?\nRaha on yksi menestykseen kiihottajista. Meillä on kehittyviä valtioita, jotka yhdistävät valtion kunnian ja maineen sujuvasti urheilijoille tarjottavaan rahaan ja mahdollisesti myös doping-aineisiin. Totta kai yleisurheilun GP-kisojen isot rahat ovat myös laajentaneet harrastaneisuutta ja motivoivat yhä laajempia joukkoja huipun tavoitteluun. Kilpailu yksinkertaisesti kovenee. Toki raha vaikuttaa myös sillä tavalla, että kotimaiset lahjakkaat harrastajat hakeutuvat sellaisten lajien pariin, jossa ajattelevat menestyksen ja rahan seuraavaan paremmin toisiaan kuin yleisurheilussa, jossa kansainvälinen huippu on kiven kova, ja vain huiput pääsevät isoihin rahoihin käsiksi.\nOn selvää, että mahtavaksi paisunut lajikirjo syö yleisurheilulta lahjakkuuksia. Moni yleisurheilukenttä on päässyt nurmettumaan harrastajien puutteen takia. Ero omaan kouluaikaani on merkittävä. Cooperin testi ei enää syksystä 2016 lähtien vaikuta koululiikunnan arvosanaan. Sille löytyy perusteluja, mutta toivoisin, että ainakin niille, jotka haluavat pärjätä tässä testissä suodaan mahdollisuus kunnon testaamiseen ja palkitaan hyvästä suorituksesta.\nEurooppalaiset ovat monissa lajeissa joutuneet väistymään huipulta useista edellä mainituista syistä. Tämä on luonut tavallaan menestyksen kahdet markkinat. Suomalaiset voivat Euroopan-mestaruuskisoista parhaassa tapauksessa vielä jotain saadakin, mutta MM-kisat ja olympialaiset ovat jo aivan erilainen haaste.\nMeiltä puuttuvat tulisieluiset valmentajat ja innostajat, joita oli vanhaan hyvään aikaan tarjolla yllin kyllin. Juuri heitä tarvittaisiin ja heitä toki onkin, mutta enimmäkseen muissa urheilulajeissa.\nPäälle tulee vielä arktinen Suomen kesä. Ja kun yleisurheilu vaatisi juuri lämpimiä kelejä, jotta lihaksille ja lihashuollolle olisi oivalliset olosuhteet.\nNo jäähän meille vielä keihäänheitto! Ehkä tämä on realismia: Suomi saattaa menestyä yhdessä yleisurheilulajissa niin hyvin, että olympialainen kultamitali on potentiaalisesti saavutettavissa.\nKun olen kirjoittanut urheiluaiheista aiemmissa blogikirjoituksissa, on niihin sisältynyt aina jokin toiveikas odotus. Tämän kesän saldo jää kyllä vähäiseksi tuota yhtä lajia, keihäänheittoa lukuun ottamatta.\nYleisurheilukärpänen iski minuun heti 1960-alun alussa, ja taidanpa olla oman kiinnostukseni vanki lopun elämääni, kävi miten kävi. En lakkaa ilahtumasta, kun joku, varsinkin nuori yleisurheilija, suorittaa läpimurron kansalliselle tai kansainväliselle huipulle.\nLähettänyt Pekka Tikka klo 11.45 3 kommenttia:\nPaul Krugman on jälleen lausunut tuomionsa EU:n päätöksenteon järjettömyydestä tuoreessa New York Timesin kolumnissaan ”Europe´s Impossible Dream” (20. 7.2015). Vaikka Krugman ei kehitä mitään erityistä uutta, on mielenkiintoista käydä hänen ajatuksiaan läpi.\nKrugman on varoitellut jo ennen kriisin puhkeamista ongelmasta, jonka hän ottaa jälleen esille: ”Alusta asti ei ole ollut lainkaan vaikeaa nähdä, että valuuttaunioni ilman poliittista unionia on hyvin kyseenalainen projekti”. Ja nyt ei ole kysymys todellakaan jälkiviisaudesta.\nValkolehdokki on myös minun suosikkini\nKrugman käyttää EU:sta nimeä ”fantasiatalous”. Tällä hän viittaa siihen, että niin monet järjelliset valtiomiehet – ei suinkaan vain Etelä-Euroopan lipeväkieliset muunneltua totuutta puhuvat poliittiset johtajat - olivat tavoitteineen aiheuttamassa katastrofia.\nEn haluaisi muistuttaa tässä Kaarle Suuresta, Napoleonista tai Hitleristä yhtenäisen Euroopan pakkomielteen airueina, mutta kai nämäkin on mainittava. Nyt vain projekti piti toteuttaa rauhanomaisesti eli ikään kuin vastateesinä valloitussodille. Kukapa tällaista olisi voinut vastustaa! Eivät ainakaan Saksa ja Ranska, jotka olivat surmanneet toisiaan niin myöhään kuin 1870-71, 1914-1918, 1940-1945. Eikö näissä kokemuksissa ollut opittavaa aivan riittävästi? Euroopan keskeisten suurvaltojen keskinäiseltä tuhoisalta kilpailulta haluttiin kaikki kannustimet pois, kun perustettiin Euroopan hiili- ja teräsyhteisö ja sitä seuranneet taloudelliset ja poliittiset yhteenliittymät.\nKrugman vertaa Suomea suorasukaisesti eteläisen Euroopan maihin (ja Tanska ja Hollanti tulevat lähellä), joka ei mielestäni ole reilua. Emme ole lähelläkään Kreikan tietä. Suomi esitetään rapakon takana kummajaisena, jonka sinänsä otolliset menestyksen edellytykset EU ja valuuttaunioni ovat tuhonneet. Suomi – ei Kreikka – on ikään kuin viimeinen naula valuuttaunionin arkkuun, koska Suomi-neitoa on pidetty tasapainoisen hyvinvointivaltion mallioppilaana.\nKrugman toteaa säälitellen, että niiden taholta, jotka eivät tunteneet talouden rautaisia lakeja, EU näytti todella lupaavalta projektilta. Syynä varmaankin oli positiivisten odotusten ylimitoitus. Kaupan ja liiketoimien piti sujua yi rajojen kuin tanssi samaan aikaan kun Euroopan yhtenäisyyden symboliarvo nousi arvoon arvaamattomaan. Näissä olosuhteissa tuskin kukaan uskoi kaiken menevän näin perusteellisesti pieleen.\nSyyksi ongelmiin Krugman esittää kovapäisyyden: jokainen joka 1990-luvun alkupuolella kyseenalaisti euron haluttavuuden ”suljettiin tehokkaasti keskustelun ulkopuolelle”. Varsinkin amerikkalaisia skeptikkoja väheksyttiin, heidänhän saattoi ajatella ajavan vain dollarin etua itsekkäästi.\nEikä tässä kaikki: sitkeähenkinen austerity-politiikka tuhosi kasvun edellytykset. Historian opetuksista ei otettu opiksi. Kurilinja on aiemminkin tuhonnut nousun edellytykset. Kuviteltiin, että fiskaalinen kuri saa aikaan luottamuksen itseään ruokkivan kehän. Näin ei tapahtunut.\nMiten selvitä euroansasta? Krugman veikkaa, että Kreikan euroexit on pian todellisuutta, samoin Kreikan velkojen leikkaus. Niin ennustaa toki moni muukin. On tuotu esille lukusia kertoja, kuinka Saksa vuonna 1953 sai anteeksi noin puolet maailmansotaa edeltäneistä veloistaan. Versailles´n kostorauhan virheet haluttiin välttää. Saksan talouden uudelleen rakentamista haluttiin tukea siirtämällä lainalyhennykset vuoden 1958 jälkeiseen aikaan.\nHaasteena on, että Kreikka ei ole Saksa. Olen monesti painottanut näissä blogikirjoituksissa Kreikan taloudenpidon mädäntyneisyyden kulttuurista merkitystä. Perinteet Kreikassa ovat kauhistuttavat. Oliko se niin, että yövartijalle maksettiin kaikkine ”työhönsaapumislisineen” 72 000 euroa vuodessa?\nHyvää ei kerro myöskään se, että Kreikassa oli vielä 1967-1974 sotilasjuntta. Epäkypsä demokratia ei voinut toimia kannustimena tavoitellun hyvinvointiyhteiskunnan oikeaoppiselle ymmärtämiselle.\nKaiken kaikkiaan Krugmanin mielestä Eurooppa maksaa raskasta hintaa eliitin haavemaailman romahtamisesta.\nLähettänyt Pekka Tikka klo 4.25 1 kommentti:\nUusimmassa Voima-lehdessä on kaksi toisiaan täydentävää/toistensa kanssa ristiriidassa olevaa artikkelia Ukrainan konfliktista. Kumpainenkin näkökulma ansaitsee tulla esitellyksi. Toinen sisältyy arvioon Richard Sakwan kirjasta ”Frontline Ukraine” ja toinen on käännös Vladimir Pastuhovin jutusta ”Parempi liennyttää kuin kuolla” Novaja Gazeta -lehdessä.\nNäistä kahdesta kannanotosta yritän muodostaa yksinkertaistetun, mutta mielestäni pääkohtia hyvin painottavan näkemyksen Ukrainan tilanteesta ja sen heijastusvaikutuksista laajemmin.\nSakwan tekstiin nojautuvan selitysmallin mukaan on kaksi Ukrainaa, jotka poikkeavat historiallisesti toisistaan. Nämä ovat (1) Ukrainan kieleen voimakkaasti samaistuva ja Venäjään hyvin selkeästi rajaa vetävä nationalistinen (Länsi-)Ukraina ja (2) yhteistä maata voimakkaasti korostava ja monikielisyyteen ja monikulttuurisuuteen painottuva (Itä-)Ukraina. Sakwan käsityksen mukaan vuoden 2014 vallankumous toimi nationalismin ehdoilla ja oli voimakkaasti ristiriidassa Itä-Ukrainan tavoitteiden kanssa.\nTämän ajattelun mukaan ”itä” on vahvasti itsenäinen toimija, joka ei ajanut Ukrainasta irtautumista vaan liittovaltiota mahdollisimman suurella autonomialla. Venäjän osuus Itä-Ukrainan pyrkimyksissä olisi tämän ajattelun mukaan ollut hyvin rajallinen: ”Venäjän apu” oli ainakin osin Kremlistä riippumatonta.\nLännen ideologien on lähes mahdoton ymmärtää tätä asetelmaa. Heidän mielestään kysymyksessä on yksinkertaisesti kylmää sotaa simuloiva vastakkainasettelu, jossa on selvät osapuolet. Niinpä idän symboli on imperialisti-Putin ja lännen rakentavaksi tarkoitettu integraatiomalli (EU, Nato).\nSakwan mukaan Putin on voimakkaiden ristipaineiden alla ja joutuu sovittelemaan eri voimaryhmien välillä.\nMyös integroitumistarpeen voidaan tässä mallissa katsoa olevan kaksisuuntaista. Ukrainalle olisi välttämätöntä integroitua sekä itään että länteen. Yksi merkittävä syy kriisin eskaloitumiseen oli Sakwan käsityksen mukaan EU:n pyrkimys ”pakottaa” Ukraina valitsemaan puolensa.\nKoko ajan on syytä pitää mielessä myös sotilaallinen aspekti (Ukrainan liittäminen lännen vaikutuspiiriin sopimusteitse), joka on osa lännen integraatiopolitiikkaa.\nSyyllisyys ratkaistaan tässä mallissa sen mukaan kumpaa puolta syyllisyyden määrittelijä edustaa. Idässä katsotaan, että Ukrainassa on kysymys sisällissodasta (jota suurvaltojen sekaantuminen on pahentanut tai jota ilman koko sotaa ei olisi syttynyt) ja lännessä, että kysymys on Venäjän interventiosta.\nSakwa tarjoaa tavallaan antiteesin lännessä tarjottuihin konfliktin selitysmalleihin.\nToinen selitysmalli (käytän Pastuhovin artikkelia tässä vain taustalähteenä omalle arviolleni) perustuu suurvaltapoliittiseen näkemykseen, jossa Venäjällä on tarve palauttaa vanha Neuvostoliiton aikainen asemansa. Tämä vaihtoehtoinen selitysmalli ei sulje pois edellä esitettyä Ukrainan sisäisen konfliktin mallia. Itse asiassa ulkovaltojen sekaantuminen Ukrainan sisällissotaan on kahta mallia yhdistävä tekijä. Se tuo konfliktiin suurvaltanäkökulman.\nRintamalinja Ukrainan sisällä on siis vain globaalin rajankäynnin yksi osa. Rajankäyntiä käydään Pohjoiselta jäämereltä aina eteläisen pallonpuoliskon avainkohtiin saakka. Ukrainan merkitys Venäjälle on tämän ajattelun mukaan vähäisempi kuin mallissa yksi. Lännen ja idän välisen kylmää sotaa muistuttavan taistelun osapuolia ovat toisaalta Venäjä ja toisaalta USA, EU ja Nato. Venäjä yrittää sitoa lähialueitaan varsinkin etelässä sopimusteitse itseensä ja sillä tavoin kasvattaa vaikutusvaltaansa ylivoimaiselta tuntuvan lännen rinnalla.\nTämä toinen malli on hyvin ideologinen. Osin siksi konfliktia on vaikea lopettaa: molemmilla osapuolilla on voimia, jotka haluavat ideologisen vastakkainasettelun jatkuvan.\nAlkuasetelma 1990-luvun alusta lähtien oli mielenkiintoinen. Länsi eteni Neuvostoliiton romahdettua pitkälle kohti Venäjän rajoja Itä-Euroopan valtioiden tahdosta. Länsi oli menestyksennälässään tavallaan tyydytetty, joskin pyrki edelleen vahvistamaan asemiaan. Tässä katsannossa Venäjän pyrkimys saavuttaa uudelleen vanha strateginen mahti näyttäytyy lännen näkökulmasta aggressiiviselta laajentumispolitiikalta.\nUkraina on tämän näkemyksen mukaan paikka, jossa Venäjä haluaa pysäyttää lännen eteneminen. Ukraina ei siis sellaisenaan ole järisyttävän tärkeä Venäjälle, mutta symbolisessa mielessä se edustaa rajaa, jota ei voida ylittää.\nAinakin pinnallisesti nähtynä on vaikeaa ymmärtää, miksi Venäjä valitsi rauhanomaisen jatkumon sijasta aggressiivisen omaa etua puolustavan linjan. Ehkä Venäjä katsoi koko ajan häviävänsä lännelle rauhanomaisessa kilpailussa. Venäjällä olisi voitu korostaa länsiyhteistyön merkitystä ja sen avulla saatavaa taloudellista kasvua. Näin ei tehty.\nRatkaisevaa oli niiden Venäjällä vaikuttavien voimien jatkuva vahvistuminen, jotka näkivät Venäjän viime vuosikymmenien kehityksen alistumisena pysyvästi altavastaajaksi ja luopumisena suurvalta-aseman tavoittelusta. Venäjän historiassa on useita jaksoja, jossa venäläinen ylpeys on ikään kuin tullut loukatuksi ja menetykset haluttiin korvata hyökkäävämmällä politiikalla.\nOnko Venäjä (tai Yhdysvallat) vaara maailmanrauhalle? En näe suursodan vaaraa vaan loppumattomalta tuntuvan etujen välisen taistelun, joka saattaa johtaa paikallisiin konflikteihin. Tärkeintä Venäjälle on kuitenkin vaikutusvallan lisääminen. Se haluaa kaikissa oleellisissa asioissa säilyttää suurvaltastatuksen eli kyvyn vaikuttaa maailmanpolitiikassa. Venäjä voi ajatella, että muiden kokema pelkokin on positiivinen merkki Venäjän vallan vahvistumisesta.\nTämän asetelman eräs piirre on Venäjän lähinaapureihinsa kohdistama piittaamaton härnääminen ja häiriötoiminta (lentoliikenne, väitetyt sukellusveneet ym.). Kaikki tämä kuvaa Venäjän halua välittää näkemystä, ettei sitä voida sivuuttaa maailman asioista päätettäessä. En näe tässä valmistautumista suureen välienselvittelyyn, vaan sormen heristelynä muille, ettei Venäjää kannata sivuuttaa missään oleellisessa kysymyksessä.\nSuomen kannalta en näe syytä provosoitua, pikemminkin tulisi kiinnittää mahdollisimman suuri huomio yhteistyön edellytysten parantamiseen. Valistunut itsekkyys ei ole tuomittavaa.\nVenäjällä ei ole kovin suuria mahdollisuuksia huojuttaa lännen ylivoimaa, jos ulkopuolelle jätetään molemmin puolin tuhoisa sotilaallisen kapasiteetin käyttö. Siksi se käyttää tätä ainoaa oleellista voimaansa uhitteluun ja parempien strategisten asemien hakemiseen. Mutta ennen kaikkea se haluaa muistuttaa jatkuvasti olemassaolostaan. Se haluaa osallistua aktiivisesti päätöksentekoon eikä pelkästään omaksua lännen diktaatteja.\nEntä keinot laukaista vallitseva tilanne?\nJos rauhanhankkeissa edetään voitaneen tässä yhteydessä siteerata Pastuhovia ja puhua ”rauhanomaisesta rinnakkainelosta” tai ”liennytyksestä”, molemmat vanhoja käsitteitä. Lopputuloksena ei voi kuitenkaan olla ”lännen rauha”, vaan kompromissi Venäjän ja lännen rauhan välillä.\nLähettänyt Pekka Tikka klo 6.55 Ei kommentteja:\nOlen juuri lukenut Jarmo Korhosen kirjan ”Valtataistelu” (Tammi, 2015). Ajallisesti kirja kattaa Suomen poliittisen historian 1970-luvulta vuoteen 1983. Korhonen haluaa heti paksun teoksensa (624 sivua) alussa hätkähdyttää ja lataa ensimmäisille kymmenille sivuille presidentti Kekkosen sairaskertomuksen referoinnin. Heti perään (ja pitkin kirjaa kymmenille sivuille) hän sijoittaa Ahti Karjalaisen ”sairauskertomuksen”, jossa käy läpi Karjalaisen alkoholiongelmaa. Kuinka sairasta politiikka oli, jos kaksi mahtimiestä olivat niin sairaita kuin Korhonen kuvaa? No, tämä on tietysti liioittelua, sillä ihmisten kunto sairastaessaankin vaihtelee. Keskityn ohessa kahden miehen, Kekkosen ja Karjalaisen kohtaloihin sairauksien varjostamina viimeisinä vuosina.\nKorhonen ei tarjoa varsinaista uutta, mutta yksityiskohdat tarkentuvat piinallisella tavalla. Käytän tässä kirjaa lähinnä taustalähteenä, johtopäätökset ovat omiani. Itse kirja olisi vaatinut rankan toistojen karsinnan, selkeän lyhentämisen ja kunnollisen yhteenvetoluvun.\nKirjassa ei ole minkäänlaista henkilö- tai lähdeluetteloa. Mistä Korhonen on saanut Kekkosen sairauskertomuksen, vai onko hän saanut? Hän toteaa, että paperit on otettu luvatta pois HYKS:n arkistosta, eikä niitä löydy myöskään Kekkosen henkilökohtaisista arkistomateriaaleista Orimattilan arkistosta: ”Paperit ovat kadonneet”. Korhonen ei kerro ovatko ne olleet hänen hallussaan. Ainakin pääosin hänen tietonsa perustuvat kuitenkin Kekkosen päiväkirjoihin.\nKekkosen muistikatkot toistuivat tuhkatiheään, mikä ainakin minulle oli yllätys, olin kuvitellut niitä satunnaisiksi. Sinänsä inhimillistä, mutta valtionpäämiehen ollessa kyseessä ahdistavaa. Tarkoitus ei ole hekumoida Kekkosen terveyden yksityiskohtaisilla tiedoilla (Korhonen kyllä huolehtii siitä!). Koen sen jotenkin vastenmielisenä. Sitäkin enemmän olen kiinnostunut, miten yleensä valtionpäämiehen kykyä hoitaa tehtäviään analysoidaan, mitataan ja arvioidaan. Kysymys liittyy oleellisesti kansakunnan kohtaloihin.\nPresidentti koki muistikatkot juuri niin epämiellyttävinä kuin saattaa kuvitella: ”minä vanhenen”. Muistikatkot sattuivat usein hiihtolenkeillä tai yhdessäolotilanteissa, siis pienessä piirissä, joka ainakin aluksi ei vuotanut tietoja juurikaan ulospäin. Myöhemmin ne sattuivat kiusallisissa julkisissa tilanteissa, joissa kenellekään ei jäänyt epäselväksi, mistä oli kysymys.\nTapahtumat liittyvät oleellisesti 1970-luvun poliittiseen ilmapiiriin. Kekkosen poliittinen voima kasvoi pitkin 1970-lukua saavuttaen ehkä maksiminsa vuosikymmenen puolessa välissä. Hänen heikentymisensä näkyi kasvavassa määrin vuosikymmenen jälkipuoliskolla. Ehkä arveluttavimmalla tavalla Kekkosen terveyskysymykset joutuvat valokeilaan puhuttaessa yhteyksistä Neuvostoliiton suurlähettilääseen Vladimir Stepanoviin. Stepanov pystyi halutessaan käyttämään tietojaan Neuvostoliiton johdon hyväksi ja pelaamaan suomalaisia poliitikkoja toisiaan vastaan itänaapurin eduksi, vaikka hän ulkonaisesti olikin – muutamia poikkeuksia lukuun ottamatta – näennäisen korrekti. Erityisesti ns. sotaharjoitusepisodin yhteydessä (1979) Kekkonen tuntui Stepanov-riippuvaiselta ja voimattomalta, vaikka hänen fyysinen tai henkinen kuntonsa juuri tuolloin ei ollut poikkeuksellisen heikko.\nNeuvostoliiton kyky puuttua Suomen asioihin oli 1970-luvulla laajimmillaan. KGB tunkeutui syvälle suomalaiseen yhteiskuntaan. Sekaantuminen Suomen asioihin oli jatkuvaa ja systemaattista. Perään kuitenkin muistettiin todeta, että ”kysymys oli Suomen omasta asiasta”. Sitten tuli lisäys: ”... mutta Neuvostoliitolla on oikeus reagoida”. Kekkonen ei varsinkaan vuosikymmenen jälkipuoliskolla pystynyt pitämään henkilökohtaisesti rakennettuja suhteita irti riittävästi maiden välisistä suhteista. Olen aina suhtautunut kriittisesti näihin tiiviisiin ja henkilöiden varaan rakennettuihin erityissuhteisiin. Vladimir Stepanov pääsi aivan liian lähelle Kekkosta. Nikolai Patolitshevkin sanoi aikanaan, että ”kavereita voidaan olla, mutta rahat pitää laskea”.\nKekkonen pohti mielessään varsinkin vuoden 1978 vaalien yhteydessä kykenevyyttään hoitaa tehtävää. Mutta tulivatko Suomen johtavat poliitikot ja Neuvostoliitto toimeen ilman Kekkosta?\nNeuvostoliitosta tuli tämä hallitsemistapa, että johtajan ura päättyi vasta kuollessa. Neuvostoliiton vanheneva johto joutui riippuvuussuhteeseen Kekkosesta pelättyään, että seuraajat eivät pysty pitämään yllä YYA-suhteita. Vanhassa vara parempi. Vastaavasti Kekkosen valta on osin johdettavissa elintärkeistä Neuvostoliitto-suhteista, mikä aiheutti epätodellisen tunnun länsimaisen demokratian ollessa kuitenkin voimassa.\nSuomessa käytiin jatkuvaa presidenttipeliä koko 1970-luvun ajan. Tyypillisesti kampitettiin vastustajaa hallituksen kaatumis- tai pystytysvaiheessa. Ei ollut presidentinvaalien kahden kauden sääntöä, joka olisi ehdottomasti tarvittu jo tuolloin. Vaikka Neuvostoliitto pyrki aktiivisesti vaikuttamaan esimerkiksi Suomen integraatiopolitiikkaan, ei voida puhua syvästä kriisistä. Suhdekehikko oli vain rakentunut/rakennettu niin ahtaaksi, että osapuolet olivat ikään kuin sen vankeja ilman edes lievää irtiottomahdollisuutta.\nPidän edellä esitetyistä syistä johtuvia ongelmia hyvin pitkälle liian kauan jatkuneen Kekkosen presidenttiyden seurauksena. Terveysongelmat olivat sitten vielä asia erikseen.\nKorhosen kirjasta voi päätellä miten vahvasti Kekkosen henkilääkärit suojelivat presidenttiä. He eivät näytä ymmärtäneen tai halunneen ymmärtää, että kysymys oli valtakunnan tulevaisuudesta. He kuvittelivat Kekkosen korvaamattomaksi. Poliitikot toimivat myös suojavyöhykkeenä kuitenkin samaan aikaan vuotaen tietoja kavereilleen ja kollegoilleen. Syntyi paljon huhuja. Samassa vyyhdessä olivat median edustajat. He vaikenivat näkemästään suurimmaksi osaksi. Kun sairastelun takia epäonnistumisia kuitenkin sattui esimerkiksi puhetilaisuuksissa levisivät tiedot kuulijoiden kautta laajemmalle.\nEi voi kuitenkaan välttyä ajatukselta, että 1970-luku oli hyvin umpimielinen vuosikymmen siinä mielessä, että yksityiset asiat pidettiin yksityisinä (mikä nyt sitten oli yksityistä) ja julkiset julkisina. Tosin sensaatiolehdistö, joka oli tehnyt läpimurron 1960-luvulla, pääsi pikku hiljaa vauhtiin 1970-luvulla. Jos vertaan esimerkiksi tapahtumia vastaaviin Englannissa, niin Brittein saarilla sensaatiokeskeinen viestintä teki läpimurron 1960-luvun alkupuolella (vrt. kirjoitukseni Profumo-skandaalista). Emme olleet siis paljoa ”jäljessä”.\nErittäin inhottava piirre 1970-luvun politiikassa oli silloin vallinnut kantelutaipumus. Kun Kekkonen halusi pitää kaikki langat käsissään, kävivät johtavat poliitikot taistelua toisiaan vastaan Kekkosen kautta. Kekkonen ei sinänsä tätä toivonut, vaan ahdistui menettelystä, mutta oli itse riippuvainen luomastaan valta-asetelmasta. Väistämättä Kekkonen taipui terveyden heikennyttyä itsekin juonitteluun ja toisten selän takana pahan puhumiseen. Kaiken kaikkiaan poliittinen asetelma oli näiltä osin epäterve. Kekkosen terveyden heikennyttyä saivat viestinviejät yhä suuremman roolin. Oli ilmiselvää, että avuliaat poliitikot ja virkamiesavustajat ottivat suuremman vallan kuin heille asemansa perusteella kuului.\nKekkonen oli itse osa presidenttipeliä ja hän oli itse sitä myös luomassa. En mitenkään voi hyväksyä ajatusta, että Kekkonen oli ensisijaisesti hyväksikäytön kohde. Tässä yhteydessä keskeisimmin nousee esille Kekkosen kruununprinssi Ahti Karjalainen, jonka alkoholinkäyttö oli ajoittain holtitonta. Tästä tuli yleinen juoruilujen aihe. Poliitikot kävivät puhumassa Kekkoselle Karjalaisen törttöilystä. Eikä tämäkään ollut pahinta tuon ajan omituisen sallivan alkoholikulttuurin keskellä, vaan Karjalaisen pyrkimys presidenttiehdokkaaksi ja presidentiksi ”liian aikaisin”. Tämä kävi Kekkosen hermoille ja synnytti paljon suorastaan lapsellista vihapuhetta – molemmin puolin - vanhojen ystävien kesken.\nKarjalainen turhautui jatkuviin takaiskuihin, ja vaikka hän olikin Suomen menestyvimpiä poliitikkoja, hän ei kestänyt presidenttipelin paineissa, vaan sortui kerta toisensa jälkeen ryyppyputkiin. Perhe kärsi ja politiikka kärsi. Neuvostoliiton ambivalentti suhtautuminen Karjalaiseen oli silmiinpistävää: välillä häntä tuettiin, välillä häneen suhtauduttiin pidättyvästi ja korostettiin Kekkosen ylivertaisuutta. Neuvostoliitto pelasi omaa peliään joko lähipelinä tai takakentältä aina tilanteen mukaan. Voitaneen sanoa, että Suomen kansa otti johdon käsiinsä ja torjui eri tasoisissa vaaleissa kansakunnan kannalta arveluttavat vaihtoehdot (Virolaisen valinta keskustan presidenttiehdokkaaksi ja tietenkin Koiviston ylivoimainen valinta presidentiksi).\nAhti Karjalainen on Suomen politiikan surullisen hahmon ritari, omituinen yhdistelmä kunnianhimoa, pyrkyryyttä, kiistämätöntä lahjakkuutta ja politiikkaan sopimatonta pehmeyttä. Ehkä ratkaisevaa oli kuitenkin, että hän joutui liian lähelle Urho Kekkosta, Kekkosen oikuttelua, poliittista erityislahjakkuutta, viinapäätä ja kaiken musertavaa kunnianhimoa. Mauno Koivisto totesi varhaisessa vaiheessa, että hän ymmärsi, että Kekkoseen piti pitää etäisyyttä. Luottoystävän ja vihamiehen raja oli sekä jyrkkä että liukuva. Kekkosen läheisyydessä oli tuhon vaara, jos ei ollut kyllä-mies.\nSairaudet ja Kekkosen pitkään jatkunut presidenttiys loivat vallasta luopumisen tuskaa ja samaan aikaan ehdottoman pyrkimyksen pitää kiinni vallasta. Aivan kuin ikuisen terveyden ja voiman symboli hiljaa jäytäen olisi havainnut, ettei hän olekaan korvaamaton.\nKekkosen viimeiset ajat olivat vaikeita. Hän oli yhä useammin henkisesti poissa oleva, eikä pystynyt hoitamaan karsittujakaan tehtäviä. Sama peli jatkui loppuun saakka kilpailevien poliitikkojen käydessä säälimättä kisaansa Kekkosen avulla ja Kekkosesta huolimatta.\nKorhosen kirjaa lukiessa tulee mieleen vasta-ajatus: oliko politiikka todella näin suuressa määrin pelkkää juonittelua, juoruilua ja valta- taistelua? Ei tietenkään. Valittu näkökulma on Korhosen ja kuvaa ensisijaisesti hänen omaa suhtautumistaan valtaan ja vallankäyttöön.\nKun tänä päivänä autoritäärisyys nostaa taas päätään jopa vanhoissa läntisissä demokratioissa, kannattaisi kerrata näitä lähihistorian tapahtumia. Kukaan ei ole demokratiassa korvaamaton. Meillä on vain taipumus kuvitella niin. Meillä on nyt kahden kauden presidentit ja parlamentaarinen demokratia on viettänyt juhlia vasta 1980-luvun alusta lähtien. Enää ei hallituksia ole erotettu kesken kaiken valtapelien ja intrigien takia, kuten tapahtui 1970-luvulla.\nKun presidentti Niinistö vastikään sanoi, että hallituksen epäonnistuminen pitää voida ”palkita” hajottamisella kesken kauden, niin onhan se tietenkin niinkin, mutta toisaalta helppoa ei tunnu olevan millään hallituksella. Vaihtamallako (kesken kauden) tuo paranisi? Neljä vuotta pitäisi malttaa.\nPresidenttien terveyttä seurataan nykyisin käsittääkseni erityisellä huolella. Demokratiassakin on vain yksi päämies ja tästä yhdestä valistuneen demokratian on syytä pitää huolta, sillä välttämättä ihminen ja yksilö ei siihen pysty.\nOnko meidän otettava vastuuta naapuriemmekin turvallisuudesta?\nHelsingin Sanomat on antanut runsaasti palstatilaa brittiläiselle The Economist -lehden toimittajalle Edward Lucasille Suomen ja Euroopan turvallisuusasioissa. Lucas on toiminut urallaan useiden lehtien poliittisena ja turvallisuusasioiden toimittajana ja tältä pohjalta häntä tituleerataan asiantuntijaksi. Toinen epiteetti, ”Venäjä-kriitikko”, on paremmin perusteltu. Hänen mielipiteitään on syytä suodattaa tämän asennekerroksen läpi.\nLucas tuli joitakin viikkoja sitten julkisuuteen maalatessaan kuvaa Venäjän sotaharjoituksista, joissa se Lucasin tulkintojen mukaan simuloi hyökkäystä mm. Ahvenanmaalle ja Gotlantiiin. Tuolloin Pekka Visuri (ja myös tämä blogin kirjoittaja) arvosteli voimakkaasti Lucasin heittoja perustelemattomina. Tällaisilla pelotteluilla on helppo päästä julkisuuteen, kun kansainvälinen tilanne jännittynyt.\nHesari on kääntänyt Lucasin koostaman yhdeksän maan turvallisuustilannetta koskevan raportin, johon käsittääkseni jo aiempi uutisointi samasta asiasta perustui. Nyt julkaistaan oikeastaan uutinen samasta aiheesta uudelleen!\nHesarin raporttikäännös tai referaatti raportista julkaistiin nimellä ”Suomi pää pois pensaasta!” 12.7.2015.\nLucas antaa suomalaisille ”ohjeistusta”, miten kasvaviin turvallisuusriskeihin tulisi reagoida? Hän antaa Suomelle armeliaasti neljä vaihtoehtoa:\n”Teeskentelette, ettei juuri mikään ole muuttunut. Te suomalaisethan olette tottuneet ylä- ja alamäkiin. Olette kuin ette olisikaan, ja yritätte elellä entiseen tapaan”.\nMinä: Tästä ei tietenkään ole kysymys. Suomi on panostamassa voimakkaasti uskottavaan puolustukseen. Vielä voimakkaammin se panostaa rauhantyöhön, mutta ei niin, että naivisti pistää päänsä pensaaseen. Riittävätköhän Lucasin historiatiedot luotettavaan analyysiin Suomen asemasta?\n”Kyllä, tilanne on hyvin vaarallinen. Kyllä, Putin käyttäytyy kauhistuttavalla tavalla. Mutta Nato tukee kyllä Baltian maita, ja viime kädessä amerikkalaiset pitävät huolen Euroopan turvallisuudesta. Suomen ei tarvitse osallistua. Tämä ei ole teidän ongelmanne”.\nMinä: Lucas yrittää tuottaa huonoa omaatuntoa Suomelle siksi, että se muka jättää kaikki amerikkalaisten varaan, eikä itse pistä tikkua ristiin. Valistunut mielipide sanoo, että Suomi – jos nyt ajatellaan sodan uhan konkretisoituvan - puolustaa omaa aluettaan eikä lähde sitomaan itseään muiden puolustukseen. Lucas elää maailmassa, jossa vastakkainasettelu on itsestään selvyys.\n”Horjuttakoon Vladimir Putin Baltian maita, aiheuttakoon hajaannusta Natossa, mullistakoon Euroopan turvallisuustilanteen ja nöyryyttäköön Amerikkaa. Tämä vaihtoehto tarkoittaa paluuta maailmaan, jossa vallitsee vahvimman oikeus. Jos näin käy, selviätte, mikäli olette varovaisia ja rakennatte hyvinvointia niissä rajoissa, jotka teille asetetaan – samaan tapaan kuin toisen maailmansodan jälkeen. Mukavaa se ei tule olemaan, mutta mikä tahansa on parempaa kuin sota”.\nMinä: Lucas pitää tässä vaihtoehdossa itsestään selvyytenä YYA-tyyppisen sopimuksen paluuta. Hänen mukaansa ystävyys merkitsee välinpitämättömyyttä maailman tilanteeseen: kunhan me itse pelastamme nahkamme. Tosiasiassa edes YYA-sopimuksen kriittisimpinä hetkinä Suomi ei lakannut ajamasta maailmanrauhan asiaa. pikemminkin päinvastoin.\n4. Suomi ryhtyy tosissaan osaltaan ylläpitämään alueellista turvallisuutta:\n”…. saattaa tuntua epämiellyttävältä, mutta nyt, kun meneillään on pahin eurooppalainen turvallisuuskriisi vuosikymmeniin, on aika rikkoa tabuja, ajatella asioita vakavasti ja pitää mieli kirkkaana”.\nMinä: Tämä on sen suuntainen osoitteleva viittaus, että on valittava puolensa ja alistuttava suurvaltojen eturistiriitojen välikappaleeksi. Lucas suoralta kädeltä ehdottaa riskinottoa laajan liittoutumisen kautta.\nLucasin peittelemätön johtotähti koko raportissa on houkutella Suomen kaltaisia valtioita kollektiiviseen puolustukseen. Hän siis tieten tahtoen luo rintamia, jossa osapuolten on valittava puolensa. Läntisen rintaman johtotähti on tietenkin Yhdysvallat. En ymmärrä tätä aggressiivista liittoutumisvimmaa.\nTavoitteena on luoda kylmän sodan asetelma. Ensimmäinen kylmä sota perustui jäykkään toisen maailmansodan jälkeiseen rautaesirippuun. Varsinainen hegemoninen taistelu käytiin ns. kehitysmaissa, jossa rintamat eivät olleet vakiintuneita. Nyt Lucas - ensimmäisestä kylmästä sodasta poiketen - yrittää saada rintamat liikkeelle Euroopan ydinalueilla läntisen kollektiivisen turvallisuuden nimissä. Suomi olisi tässä maailmanjärjestyksessä yksi lenkki pohjoisessa ulottuvuudessa (Venäjältä nähtynä sen luoteisrajalla).\nLucas yrittää edellä olevilla neljällä kohdalla pelkistää Suomen kohtaloita. Tosiasiassa hän yksinkertaistaa ja banalisoi asioita äärimmilleen johtuen tietopohjan rajoittuneisuudesta, ylimalkaisesta ajattelusta ja ideologisesta asennoitumisesta.\nLucas viittaa Venäjän mahdolliseen eskaloitumiseen, mutta saman tien vetää takaisin ja toteaa, että ”ajatus voi tuntua kaukaiselta, ja kenties tätä ei koskaan tapahdu”. Silti hän katsoo voivansa veikata sodan hevosen puolesta rauhan hevosta vastaan, ehkäpä kuvitellessaan, että jonain päivänä voi todeta, että mitä minä sanoin!\nLähettänyt Pekka Tikka klo 0.01 1 kommentti:\nMika Rönkkö pohtii Voima-lehdessä (brittiläisen UKIP-puolueen menestyksen eväitä. Joitakin faktoja pohjalle: UKIP nousi kolmanneksi suurimmaksi puolueeksi vastikään pidetyissä parlamenttivaaleissa 12,6 prosentin kannatuksella. Vaalijärjestelmän takia se sai lähes neljän miljoonan äänen kannatuksesta huolimatta vain yhden ainoan paikan.\nTyöväenpuolueen menestyspotentiaali hävisi kuin tuhka tuuleen, vaikka juuri ennen vaaleja mielipidemittaukset olivat sille varsin suosiolliset. Ääniä katosi Skotlannin työväenpuolueelle (SNP), joka poliittisella kartalla asettuu työväenpuolueen vasemmalle puolelle. SNP on kuitenkin ensisijaisesti nationalistinen puolue, jonka kannattajat aiemmin ovat äänestäneet työväenpuoluetta. Nationalismi vei siis työväenpuolueen kannatusta, mutta vielä oleellisempaa on eritellä UKIPin kannatuksen luonnetta. Se nimittäin ajoi verohelpotuksia rikkaille ja julkisen sektorin alasajoa. Näiden pitäisi olla myrkkyä työväenhenkisille. Tästä huolimatta se sai paljon työväenluokan ääniä EU-vastaisuuden ja maahanmuuttokielteisyyden teemoillaan.\nOnko siis niin, että vaaliteemojen sekatavarakaupasta valitaan ne teemat, joista ao. puolue pitää eniten ääntä ja muiden aiheiden merkitys on väistyvä.\nVanhan liiton miehenä minulla on vaikeuksia ymmärtää tätä logiikkaa. Voi olla niin, että populistinen puolue propagandassaan osaa korostaa kannatuksensa kannalta juuri oikeita asioita, vaikka monessa muussa asiassa kannattajat vierastaisivat puolueen ohjelmaa.\nOnko niin, että perinteisten työväenpuolueiden ei nähdä enää riittävästi ajavan työväen asiaa, joten niiden äänestäminen koetaan turhaksi? Tilalle kannatettaviksi teemoiksi populistiset puolueet tarjoavat esimerkiksi maahanmuuttokriittisyyttä. Maahanmuuttajien arvellaan polkevan palkkoja, vievän työpaikkoja ja käyttävän sosiaaliturvaa väärin.\nEntä jos vanhat puolueet nostaisivat profiilia samalla menetelmällä? Työväenpuolueet pitäisivät yllä keskeisiä teemojaan eli tasa-arvoa, solidaarisuutta ja tuloerojen kaventamista ikään kuin sivutuotteina. Pääteema olisi joku kansalaisten keskuudessa suosittu agenda…. Ei taida onnistua, sillä vanhat puolueet tunnetaan juuri siitä, että ne keskittyvät loogisiin, pitkään agendalla olleisiin aiheisiin, eivätkä halua ruveta ”pelleilemään”. Ne eivät halua kosia suosiota vain suosion takia, eikä niiltä tällaista käytöstä juuri odotetakaan. Pelikenttä on auki populisteille.\nOn kyseenalaista nousisiko vanhojen puolueiden kannatus, jos ne tarjoaisivat enemmän tai vähemmän samaa kuin populisteina pidetyt puolueet.\nVaaleissa niillä poliittisilla tahoilla on potentiaaliset menestymisen mahdollisuudet, jotka pääsevät valitsemaan vaalinalusteemat. Silloin pystytään pakottamaan muut puolueet reagoimaan. Muut joutuvat altavastaajiksi. Tämä on ollut populistien valttikortti Euroopassa.\nJoka tapauksessa menestymisen kannalta on tärkeää, että pystytään profiloitumaan muutamiin (harvoihin) äänestäjien enemmistön kannalta tärkeinä pitämiin asioihin. Juuri tämä strategia voisi olla vanhojen puolueiden keino murtautua "uudistuneena" kansalaisten tietoisuuteen. Meillä Suomessa perussuomalaiset ovat ikään kuin maltillisempi versio UKIPistä, mutta samat menestymisen perusteet ja keinot on havaittavissa.\nPinnallinen taktinen ja strateginen ajattelu ei tietenkään riitä, vaan menestykseen pyrkivän puolueen on tarjottava lääkkeensä ”ajassa” eli juuri niissä kysymyksissä, jotka ovat kansalaisten mielestä ajankohtaisia ja jotka kuohuttavat kansalaisia. Kun elämme ankeita aikoja, populisteilla on teemoja, joihin he voivat suunnata kansalaisten huomion. Näitä ovat kaikki sellaiset aiheet, jotka ahdistavat kansalaisia (ulkoa tulevien viemät työpaikat), jotka pelottavat heitä (maahanmuuttajien taloudellinen rasite sosiaaliturvalle), ja jotka kaventavat taloudellista liikkumatilaa (työttömyyden kirot).\nLähettänyt Pekka Tikka klo 0.41 5 kommenttia:\nKreikkaa ovat kaikki tiedotusvälineet pullollaan. En tässä kuitenkaan puutu akuutteihin asioihin, niitä on eritelty mediassa kylliksi. Sen sijaan pohdiskelen Kreikan murhenäytelmää yleisemmältä kannalta. Onko Kreikalla oikeastaan mitään mahdollisuuksia toimia hyväksyttyjen pelisääntöjen puitteissa?\nHesarissa oli hyvä erittely perustavaa laatua olevasta ongelmasta (”Veronkierto pahentaa Kreikan velkakierrettä” 10.7.2015). Itse asiassa on syytä kääntää kaikki kivet, että päästään villakoiran ytimeen. Se tapa, millä Kreikka aikoinaan pääsi rahaliittoon oli läpeensä vilpillinen. Apuna toimi amerikkalainen investointipankki Goldman Sachs, joka valuuttajohdannaisia hyväksikäyttäen sai Kreikan talouden näyttämään valheellisen hyväkuntoiselta. Ensimmäiset merkit skandaalimaisesta talouden hoidosta paljastuivat jo 2000-luvun vaihteessa. Georgios Papandreoun hallitus havaitsi, että budjettivajeet olivat pitkällä aikavälillä aliarvioitu ja toi asian julkisuuteen. Tästä koko revohka käynnistyi.\nSuuren luokan huijaus alkoi siis alusta pitäen huijauksella. Miksi menettely hyväksyttiin? Ainoa syy, jonka olen löytänyt on, että EU:n ylivertaisuuteen uskottiin niin paljon, että Kreikkaakin oli varaa katsoa läpi sormien. Kaikkea ei tietenkään tiedetty EU:ssa, mutta itsetarkoituksellisessa laajentumisinnossa faktat ja kritiikki unohtuivat. Sanalla sanoen pääsyvaatimuskriteerien olisi pitänyt olla paljon tiukemmat.\nJo 4.10.2012 blogikirjoituksessa ”Pitäisikö Sokrates herättää henkiin?” (pohtiessani Kreikan kohtaloa) totesin seuraavaa: ”Oma lukunsa on veronkierto. Kukin kreikkalainen kiertää veroja yksilönä. Veronkiertoa ei haluta tunnustaa naapurille eikä kollegoille. Takavuosina veronkierrolla ylpeiltiin, mutta nyt on ääni kellossa muuttunut. On syntynyt epäluulon ilmapiiri, jossa tunnustetaan laajalti, että vilppiä on tehty, mutta ei haluta omia kolttosia muiden tietoon. Kreikan kulttuurissa on ollut tai siihen on tullut piirre, jonka tunnuslauseena voisi olla ”kukin pitäköön huolen itsestään”. Tämä on täydessä ristiriidassa sen kanssa, että kreikkalaiset ovat pyrkineet toteuttamaan hyvinvointiyhteiskuntaa. Tosiasiassa kysymys on ollut länsimaisen verotusjärjestelmän ja yhteiskuntamallin jäljittelemisestä ilman todellista tahtotilaa. Kreikkalaiset ovat huijanneet sekä itseään että muita. Kreikkalainen yhteiskunta ei ole hyvinvointiyhteiskunta, vaan mielestäni lähinnä hyväksikäyttöyhteiskunta.”\nHesarin juttu paljastaa ongelman ytimen: kysymys on kulttuurisesta ajattelutavasta. Samaan johtopäätökseen näytän päätyneen jo lähes kolme vuotta sitten. Kreikka ei ollut millään muotoa kypsä liittymään eurooppalaiseen yhteisöön. Väite perustuu ulkoisesti verovilppiin, mutta tarkemmin analysoitaessa koko verotukseen perustuva järjestelmä on haluttu käsittää väärin.\nHS toteaa - viitaten amerikkalaisten tutkijoiden tuloksiin - että ”itsensä työllistävät kreikkalaiset käyttivät rahaa lähes kaksinkertaisesti verrattuna heidän verotettaviin tuloihinsa”. Selitys on yksinkertainen: verot ovat jääneet maksamatta.\nSaman huomion tein Sokrates-kirjoituksessani kolme vuotta sitten, jolloin viittasin Michael Lewisin näkemykseen, jonka mukaan ”toisen palveluksessa kreikkalaistenkin on vaikea tehdä vilppiä verotuksessa, koska vero pidätetään palkkaa maksettaessa. Siispä on perustettu suunnaton määrä yrityksiä veronkiertomielessä. Kreikka on Euroopan ykkönen yritysperustannassa. Verohuijauksista ei rangaista, tai jos rangaistaan vie päätöksen aikaansaaminen jopa 7-8 vuotta.”\nEiväthän nämä tietenkään ole uusia asioita, mutta uutisvyöryssä on taipumus unohtaa pahojakin rikkeitä. Jos siis Kreikan kaltainen valtio ei täytä kulttuurisesti EU:n vaatimuksia, niin ovatko velkaongelmat vain em. asian pinnallinen ilmenemismuoto. Itse asiassa kaikki kompromissit vain luovat jatkoaikaa väärille menettelyille.\nTietenkin on mainittava Espanja, Portugali ja Italia, ovatko niiden vastaavat asiat kunnossa? HS:n jutussa on hätkähdyttävä kohta, kun OECD:n tutkimusten mukaan muutaman vuoden takaisessa tilastossa kreikkalaisten verovelkojen määrä oli 90 prosenttia suhteessa yhden vuoden verotuloihin ja Espanjassa vastaava luku oli 10 prosenttia (Suomessa 8 prosenttia). Kyllä Kreikka on ongelmineen erikoistapaus.\nOlen urhoollisesti pyrkinyt seuraamaan esim. Pertti Haaparannan ajatusta, että Kreikka on austerity-politiikalla ajettu nykyiseen tilaan (missä on perää), mutta kyllä tuo edellä esittämäni tietoisia laiminlyöntejä kuvaava ”kulttuurinäkemys” on Kreikan kannalta liki fataalinen painolasti.\nEm. Sokrates-blogissa asetan haasteen seuraavasti:\n”Pitäisikö apua hakea 2400 vuoden takaa ? Huhu kertoo, että Sokrates ei ollut Ateenan demokraattien ystävä. Ei siis täältäkään apua? Sanotaan, että Sokrates oli viisain kaikista, koska hän ymmärsi, miten vähän hän tiesi. Ehkä tämä lause sopisi osviitaksi EU:lle. Mutta Kreikka? Loppujen lopuksi Sokrateelta löytyy vastaus vaikeimman kautta. Sokrates ei kertonut, miten ihmisten pitäisi käyttäytyä, vaan asetti kysymykset siten, että asianomainen joutui itse pohtimaan ongelmaansa. Sokrates pyrki metodillaan siihen, että vastaväittäjä (tavallinen kreikkalainen!) joutuu myöntämään aiempien näkökantojensa virheellisyydet ja sen, että aiempi ajattelu johtaa väistämättä mielettömiin seurauksiin.”\nLähettänyt Pekka Tikka klo 6.24 5 kommenttia:\nTätä kirjoitettaessa ollaan keskellä Kreikka-kriisiä. En kuitenkaan pohdi tässä akuutteja kysymyksiä, vaan palaan koko EU:n olemassaolokysymykseen ja Suomen suhteeseen siihen. EU-kansanäänestys 1994 on ainoa vaali koko henkilöhistoriassani, jossa EN äänestänyt. Miksi? En yksinkertaisesti tiennyt ”oikeaa” vastausta. Kysymys ei ollut tiedon puutteesta ainakaan tiedon määrällä mitaten. Kysymys oli kyvystä ennustaa tulevaisuutta.\nJälkeenpäin voin todeta, että kantani EU:hun on vaihdellut. On kuitenkin joitakin peruspilareita, joiden varaan uskon käsityksen EU:sta voivan perustua.\nYksi tällainen peruspilari on kansakunnan menestys: EU on menestyjien yhteisö. Tässä on selvä ristiriita sen kanssa, mikä oli EU:n alkuperäinen tarkoitus. Tästäkin voi olla monenlaisia mielipiteitä, mutta itse olen käsittänyt niin, että EU oli tarkoitettu nimenomaan EU-maiden elintason tasausprojektiksi. Sitä se monessa mielessä on ollutkin, mutta ei niin pitkälle, että se olisi voinut estää kriisin synnyn. Osittain ihanat tavoitteet ovat kääntyneet vastakohdikseen. Finanssikriisi saattoi toimia katalysaattorina EU:n heikkouksien paljastumisessa, mutta EU itse on jatkanut virheiden tekemistä.\nOliko EU:lla liian kiire laajentua? Vastaus on yksiselitteisesti kyllä. Tässä astuu peliin idealismi Euroopan Yhdysvalloista. Alkuperäinen hiili- ja teräunioni oli hyvin samanlaisten valtioiden yhteenliittymä, samoin EEC (kuten myös Efta). Mutta jatkossa laajentumisen kriteerejä katsottiin sormien läpi pahimpana esimerkkinä Kreikan huijaus. Ei liene suuri oivallus sanoa, että seuranneet ongelmat johtuivat liian monen liian erilaisen valtion yhteenliittymästä. Kun EU:ssa tilaa oli ”vain” menestyjille, jäivät jotkin valtiot kehityksen jalkoihin. EU:sta ei muodostunut hyvinvointiyhteisöä, vaan hyväksikäyttöyhteisö. On selvää, että muutamista valtioista tilaisuus teki varkaan. Ei EU-koneisto halunnut nähdä vilppiä, vaikka sen olisi nimenomaan pitänyt kiinnittää huomiota mm. tukien väärinkäytöksiin. Oli aivan kiire luoda unelma…..\nValtioiden diversiteetti loi kontrolloinnin tarpeen ja sen myötä byrokratian vahvistumisen. Rahaa kierrätettiin ja kierrätetään edelleen Brysselin kautta kohdemaiden eri projekteihin, joka edellyttää valvontaa. Organisaatioilla on taipumus pönkittää oma asemaansa vuosien varrella uusilla säännöillä. Virkavaltaisuus (”kaiken sääntely”) on lisääntynyt tolkuttomasti. Tähän ongelmaan on kyllä jo herättykin.\nValta-aspekti on ilman muuta yksi ratkaisevista näkökulmista. Alun perin hiili- ja teräsunionin piti hallita raaka-ainevaroja niin, että kilpailu ei sytytä sotaa erityisesti Ranskan ja Saksan välillä. Unioni näytti toimivalta ratkaisulta. Taloudellisen vallan käyttö ja kilpailu vallasta on vahvasti nykyisen kriisin taustalla. Hyvin pelkistetysti voidaan sanoa, että kysymys on eri valtioiden vaihtotaseiden välisestä suhteesta. Olisi vältettävä vaihtotaseiden suuria vajeita ja suuria ylijäämiä. Tasauksen pitäisi toimia. Näin ei tapahdu, vaan Saksan valtava ylijäämä muodostaa karkeasti muiden alijäämän. Menestysaspekti nousee juuri vaihtotasemenestyksestä. Onko yleensäkään mahdollista synnyttää eri valtioiden (siis kansallisvaltioiden ) välillä tasapainoista vaihtotaserakennetta? Epäilen tavoitteen onnistumista. Ainoastaan liittovaltio ja sen yhteinen kassa takaisivat pohjan menestykselle, jos sekään.\nNykykriisin taustalla ovat kaikki edellä luetellut asiat. Elintason nostatusprojekti perustui tietenkin kysynnän vakiintumiseen korkealle tasolle. Asuntojen hinnat ovat lähes kaikkien syvien kriisien taustalla. Asuntojen hintakupla tuhosi Etelä-Euroopan valtioiden talouden saksalaisten ja ranskalaisten pankkien rahan syytämisen seurauksena. Varmaankin perimmäinen ajatus oli hyvä eli nostaa ihmisiä asunnonomistajien luokkaan Yhdysvaltojen mallin mukaan ja siten toteuttaa yksi EU:n unelmista. Velkarahaa sai runsaskätisesti Keski-Euroopan suurilta pankeilta. Olihan tavoitteena luoda äveriäs Eurooppa. Valtiot sinänsä olivat alun pitäen vain harvassa tapauksessa kriisin ytimessä. Ne joutuivat liemeen, kun yksityiset (asunto)velat sosialisoitiin valtioiden veloiksi. Jos asiat olisi saatettu viimeiselle rajalle – ilman että valtiot olisivat puuttuneet asioihin - olisivat vastaan tulleet rahoittajapankkien konkurssit. Niitä eivät Ranska ja Saksa sallineet ja nykyisen kriisin struktuuri oli luotu.\nKaikkea edellä olevaa voisi luonnehtia idealismin toteuttamisprojektiksi. Talouden lait eivät vain pysyneet tapahtumaketjussa mukana: liian paljon, liian nopeasti. Ikiaikainen unelma yhteisetä Euroopasta elää syvintä kriisiään juuri nyt.\nProfessori Markku Kuisma sanoi eräässä radiohaastattelussa sattuvasti, että väkisellä synnytetty integroitumisprosessi on nousevan nationalismin perimmäinen syy. Nationalismi ei sinänsä ole yksiselitteisesti paha, mutta nykykehitys on saanut muotoja, joita ei voi pitää järkevinä. Olisiko sittenkin pitänyt tyytyä ”väyrysmäiseen” itsenäisten valtioiden liittoon, eräänlaisen ETA-tason kehitelmään? Toinen mahdollisuus olisi ollut katsoa kehitystä aste asteelta kymmenien vuosien ajan ja toteuttaa EU:n laajenemisprojektia kansakuntien todellisen valmiusasteen mukaan. Erityisesti luottamuksen voittaminen vaatii ilmeisesti vuosikymmenien siirtymäaikaa.\nEntä miten on tulkittava Suomen menestymistä EU:n jäsenenä ja yhteisvaluutassa?\nEn ole koskaan ymmärtänyt EU:ta edes toissijaisesti sotilaallisena turvallisuusyhteisönä ja olen luultavasti vähemmistössä. Monille turvallisuusaspekti on kuitenkin ollut alusta pitäen tärkeä liittymisperuste.\nSuomi on viimeisen 100 vuoden aikana ollut koko ajan erilaisten turvallisuustavoitteiden ristitulessa. Ensimmäisen maailmansodan aikaan Suomi oli Venäjän ja Saksan intressien välissä ja selvisi kuin ihmeen kaupalla itsenäiseksi valtioksi johtuen varmaan lopulta kumpaisenkin suurvallan samanaikaisesta romahduksesta.\nSitten tuli vaihe, jossa Suomi oli Neuvostoliiton ja Saksan mustasukkaisen kontrolloinnin kohteena. Jälleen Suomi onnistui livahtamaan Neuvostoliiton (Stalin: ”Tämä sota ratkaistaan Berliinissä eikä Helsingissä”) ja sortuneen Saksan välistä YYA-sopimuksen rajoittamaan itsenäisyyteen.\nSuomi joutui toisen maailmansodan jälkeen tasapainoilemaan Neuvostoliiton turvallisuus- ja kaupallisten intressien ja länteen suuntautuneiden taloudellisten intressien välissä samalla huomioiden YYA-sopimuksen asettamat realiteetit. Selviytymistarinahan se lopulta oli, sillä luoviminen lännen ja idän välissä onnistui.\nNeuvostoliiton romahduksen jälkeen Suomi oli uudessa tilanteessa. Voidaan puhua länsisuuntauksen merkittävästä vahvistumisesta, joka näyttäytyi siten, että Suomi hakeutui valuuttaunioniin muista Skandinavian maista poiketen. Miksi Suomi teki erilaisen ratkaisun? Turvallisuusintressin merkittävyyttä ei voi aliarvioida.\nOn rehellisesti pohdittava oliko turvallisuusaspektin korostaminen liioiteltua. Ne vastaavat tähän kysymykseen kielteisesti, jotka nyt hamuavat Natoon. Me muut vastaamme myöntävästi.\nKoska omasta mielestäni turvallisuustekijä on väistyvä peruste EU:hun liittymisessä ei muita perusteita – ei edes taloudellisia - ole ihan helppoa määrittää. Tärkeä motiivi monella on länteen integroituminen henkisesti ja vastaavat idästä irtaantuminen. Osalla perusteena ovat euroon liittyvät aivan käytännölliset syyt. Muut Skandinavian maat tekivät kielteisen euroratkaisunsa taloudellisin perustein ja ovat ainakin tähänastisen kokemuksen perustella tehneet onnistuneen ratkaisun. Olisivatko suomalaiset kannattaneet EU:hun liittymistä pelkästään taloudellisten syiden perusteella?\nOman valuutan arvon muuttaminen kilpailutilanteen käytyä ahtaaksi ei ole eurossa mahdollinen. Suomen talous ei ollut niin vahva kuin sen kuviteltiin olevan. Vuodet 1994-2008 antoivat liian ruusuisen kuvan menestyspotentiaalistamme. Vanhaa valuutan arvon korjausliikettä olisi tarvittu vuoden 2009 jälkeen, jotta em. EU:n ”menestysehto” olisi voinut toteutua.\nSuomella on ollut historian eri vaiheissa Saksa- Ruotsi (Skandinavia)- ja Venäjä-kohtalonyhteys. Nykyinen EU-yhteys voidaan nähdä myös Saksa-yhteytenä. Taipumusta on irtautua Venäjä-yhteydestä lännen hyväksi. Geopolitiikka voi toimia vastavirtaan: emme voi irtaantua idän ja lännen akselilta johonkin suuntaan yksipuolisesti. Ja onko siihen mitään syytäkään? Mielestäni muodostunut tilanne on monimutkaisempi kuin yleensä kuvitellaan ja Venäjä-suhteiden tulisi olla jotain muuta kuin muodollisesti korrektit. Monet hakevat yhä suurempaa integroitumista länteen, joka merkitsee vastakkainasettelun kasvua itään.\nEurooppa on ristiriitaisessa tilanteessa. Pelikumppaneina globaalilla tasolla ovat USA, Kiina ja nyt Putinin suurvaltaprojektin myötä myös Venäjä sekä monet nousevat, kehittyvät alueet. Saksaa ehkä lukuun ottamatta Euroopan maat ovat liian pieniä taloudellisia yksiköitä globaalissa ympäristössä ja Saksakin tarvitsee muita Euroopan maita. Jossain muodossa EU:ta tarvitaan. Menestyminen saattaa edellyttää nykyrakenteiden merkittävää purkamista, eräänlaista uutta alkua.\nLähettänyt Pekka Tikka klo 0.27 1 kommentti:\nLähettänyt Pekka Tikka klo 1.20 3 kommenttia:\nSuomen päätös estää venäläisdiplomaattien pääsy Etyjin yleiskokoukseen osoittautui juuri niin sotkuiseksi kuin saattoi etukäteen kuvitella. Suomi tulkitsi niin, että EU-mailta pitää kysyä niiden kanta Venäjän delegaation päästämiseen Etyj:n kokoukseen ja tämä johti kiusalliseen tilanteeseen.\nEU on tilassa, jossa siltä on hyvin vaikea odottaa yksimielisiä päätöksiä. Niinpä Suomen pyyntö saada selkeitä vastauksia, miten venäläisten kanssa toimitaan johti vaihteleviin vastauksiin ja vastausten välttelyyn.\nSuomen menettely merkitsi sitä, että kaikkien EU-maiden olisi pitänyt olla samaa mieltä. Tulos oli odotettu, niin erilaisia ovat Europan maat ovat suhtautumisessa Venäjään.\nNiinistö viittasi siihen, että Suomi haluttiin jättää yksin päätöksensä kanssa. Eikö olisi pitänyt ”arvata” etukäteen, miten kyselyssä käy ja tulkita asia toisin: ei mitään kyselyjä vaan Suomen itsenäinen päätös Venäjän kutsumisesta, kun se kerran oli – niin kuin on käynyt ilmi – Suomen oman kannan mukainen. Siitäkin olisi tullut sanomista, mutta mistäpä ei tulisi näissä puuhissa. Liika herkkyys arvostelulle on pahasta.\nNyt jää vähän vaikutelma, että Suomi halusi kiusallisessa tilanteessa mennä muiden selän ja sääntöjen taakse. Sääntöjen tulkinta luovasti olisi johtanut parempaan tulokseen.\nEU:n pakotepäätökset ovat kieltämättä sekavia. Tarvitaan improvisointia ja se ei ole suomalaisten paras laji. Suomalaiset haluavat selkeitä päätöksiä. Eurooppalainen kulttuuri on kuitenkin toisenlainen, luovitaan ja eletään ajassa. Small talk onkin big talkia eli puheilla on tarkoitusperiä, jotka toimivat valitussa keskusteluympäristössä. Suomalaiset haluavat, että mitä puhutaan, se pitää.\nOli hyvä, että Ilkka Kanerva aamu-TV:ssä 7.7.2015 sanoi, että Venäjän delegaation jäsenet on valittu tehtäviinsä jo kansallisten vaalien yhteydessä eikä delegaatiolla ole ”kertakäyttötarkoitusta”. Tätä viimeksi mainittua HS tarjosi konfliktin syyksi vielä 7.7. 2015 lehdessä: ”Se (Venäjä) valikoi osallistujiksi EU:n matkustuskiellossa olevia kansanedustajiaan ja sitten protestoi äänekkäästi, kun Suomi eväsi heidän maahantulonsa”. HS:n linja on se sama kuin aikaisemmin eli asenteellisesti Venäjän vastainen. Pienenä vihjeenä: kyllä Venäjä-kritiikille löytyy aitojakin syitä, pitää vain erottaa jyvät akanoista.\nRiveillä ja rivien välissä suomalaiset myöntävät osaamattomuutensa ja nyt kömmähdykset harmittavat. On tapahtunut ylilyönti, joka ei todennäköisesti palvele ketään.\nPresidentti ja Ilkka Kanerva varmaankin tekevät kaikkensa, jotta tämä loppujen lopuksi vaatimattoman kokoinen episodi ei heijastu laajemmin Suomen ja Venäjän kahdenvälisiin suhteisiin.\nLähettänyt Pekka Tikka klo 2.49 1 kommentti:\nKevyenä kesälukemisena perehdyin Seppo Keräsen kirjaan ”Vallan leppymättömät. Urho Kekkosen ja Veikko Vennamon taistelujen vuodet” (Auditorium, 2015). Mielenkiintoinen aihe. Luin kirjan oikeastaan sen takia, että kirja on tyypillinen viime vuosikymmenien poliittisen historian kertaus. Ja kertauksena ja muistiin palauttamisena se toimikin. Muutoin kirja on hyvin tavanomainen Kekkos-kauden historiateos myös siltä osin, että kritiikki on unohtunut matkan varrelle. Useimmat asiat selvitetään näennäisen neutraalisti, mutta samalla hampaattomasti keskushenkilöä (Kekkosta ) hymistellen.\nKirjan tarina on rakennettu kahden kunnianhimoisen miehen jännitteen varaan. Asetelma on sinänsä houkutteleva. Toteutus vain olisi saanut olla terävämpi.\nTulee jälleen kerran tuo tuttu tunne, että tapahtumista halutaan jättää jälkipolvia varten juuri tietynlainen kuva. Keräsen työura koostuu mediatehtävistä keskustapuoluetta lähellä olevissa lehdissä ja sen kyllä huomaa.\nKirjasta näkee, että kun kirjoittaja on perehtynyt laajasti Suomen poliittisen historiaan toisen maailmansodan jälkeen, hän ei malta irtautua riittävästi taustatapahtumista, vaan poliittisen ympäristön kuvaus saa aivan liian suuren osuuden teoksesta. Näin kirjasta on tullut paksu, liitteineen 480-sivuinen. Asia on nähtävä niin päin, että kirja on laaja kuvaus Kekkosen ajan poliittisesta historiasta, johon on ympätty kahden miehen vastakkainasettelu. Kirjaa olisi voinut selvästi lyhentää ja keskittyä päähenkilöiden tiiviiseen sijoittamiseen aikakauteensa.\nEdellä esitetystä kritiikistä johtuen en arvioi kirjaa sellaisenaan, vaan keskityn Veikko Vennamoon ja hänen puolueeseensa SMP:hen. Tarkemmin sanottuna pyrin valottamaan kahden ihmisen, Veikko Vennamon ja Timo Soinin yhtäläisyyksiä ja erilaisuuksia. Kirja on vain fakta- ja taustalähteenä.\nTarinan ytimessä on taistelu vallasta alun perin maalaisliiton sisällä 1950-luvulla, joka päättyi Vennamon selvään tappioon. Näin ei välttämättä olisi tarvinnut käydä, sillä Kekkosen ja Vennamon suhteet olivat alun perin kunnossa. Vennamo perusti sivuraiteelle ajautumisen jälkeen oman pikkupuolueen 1959 (Suomen Pientalonpoikien Puolue), josta myöhemmin kehkeytyi Suomen Maaseudun Puolue (SMP).\nSiirryttiin epätasaiseen taisteluun vallasta valtakunnan tasolla.\nSeuraavassa keskityn pikahavaintoihin Veikko Vennamon urasta ja yritän pohdiskella sitä poliittista kontekstia, missä Vennamo ja nyky-Vennamo eli Timo Soini ovat toimineet.\nVeikko Vennamoa pidin oikeastaan ainutlaatuisena ilmiönä aina siihen saakka, kun hänen opetuslapsensa Timo Soini tekin läpimurron poliittiselle huipulle. Seurasin Vennamon uraa hyvin tarkasti varsinkin hänen tähteytensä aikana 1970-luvun vaihteesta lähtien. SMP:n 18 eduskuntapaikkaa vuoden 1970 vaaleissa ja paikkamäärän uusiminen vuonna 1972 oli aikansa sensaatio. Oli totuttu poliittisen kentän jähmeisiin muutoksiin vuosikymmenien varrella. Vennamon voitoissa näkyi voimakas yhteiskuntarakenteen muutos 1960-luvun lopulta alkaen. Maa- ja metsätyöt eivät tarjonneet elantoa ja suuri kansanvaellus Ruotsiin käynnistyi. Samaan aikaan tapahtunut maassamuutto (maalta kaupunkeihin) tuhosi maalaisliitto-keskustapuolueen kannatusta ja Vennamo tarjosi vastineeksi ”unohdetun kansan puolesta” -lääkettään sekä synnyinsijoilleen jääneille että kaupunkiin muuttaneille.\nVastaavasti perusuomalaisten läpimurto perustuu nähdäkseni EU- ja globaalin tason heijastamiin yhteiskunta- ja henkisten rakenteiden muutoksiin 2000-luvulla. Soinin kansanedustajapaikoiksi muuntunut protesti on ollut puolet suurempi kuin esikuvansa saavutus. Kun Vennamo rokotti pääosin keskustapuoluetta (nimimuutos maalaisliitosta keskustapuolueeksi on kannatusmuutosten taustalla) rohmusi Soini vaalivoittonsa alun perin keskustalta, mutta myöhemmässä vaiheessa erityisesti sosiaalidemokraateilta. Vennamon trauma oli Urho Kekkonen. Kekkonen oli Vennamon kuningasajatusten tiellä olipa kysymys puoluejohtajuudesta tai presidentin tehtävistä.\nVennamo oli kiistämätön poliittinen lahjakkuus, joka sortui ylimitoitettuun kunnianhimoonsa. Hänellä oli pakkomielle päästä kukkulanherraksi. Ja paljon hän tietenkin saavuttikin: käsite ”vennamolaisuus” on jäänyt historiaan.\nVennamo tunsi väkensä maailmansodan jälkeisen asutustoiminnan kautta. Asutusliitto (ASO), oli alusta lähtien Vennamon poliittinen käsikassara: ”Asutusliitto perustetaan ja siitä tulee myöhemmin puolue”(!). Vennamo onnistui tehtävässään ennenkuulumattomalla tavalla. Keränen kertoo hänestä mainittuja mainesanoja: ”Todellinen voimanpesä”, ”arkailematon”, ”terävä äly ja oivalluskyky”, ”talousmies”. Sanalla sanoen Vennamo yhdisti oman uransa edistämisen ja yhteiskunnan edun häikäilemättömästi.\nJo varhain Vennamo määritteli tehtävänsä suomalaisessa yhteiskunnassa. Unohdetun kansan vallankumous oli Vennamon tavoitteissa jo vuonna 1960. Vennamo liikkui ideologisten rajojen yli eikä synny epäilyä, etteikö Timo Soini ole visusti painanut mieleensä Vennamon oppeja. Vennamo oli jo 1970-luvun alussa kehittänyt SMP:lle roolin ”ei-sosialistisena vasemmistopuolueena”, vrt. Soinin ”vasemmistopuolue ilman sosialismia”.\nVennamolla oli mielessään jo vuonna 1960 suuruudenhullulta kuulostava Suomen kansan pelastustehtävä. Hänen pientalonpoikien puolueensa piti toimia väylänä ulos maalaisliiton ja SKDL:n muodostamasta vaihtoehtokehikosta tai pikemminkin umpikujasta: ”Seuraavissa vaaleissa on odotettavissa unohdettujen kansalaisten toimeenpanema suuri puhdistus”, totesi Vennamo itsevarmasti amerikkalaiselle haastattelijalle. Jonkinmoinen kumous tulikin, mutta vasta 10 vuoden kuluttua. Timo Soinin retoriikka – vaikka onkin huomattavasti maltillisempaa – tähdännee myöskin saman tyyppiseen päämäärään, jossa perussuomalaiset tarjoavat ideologittoman vaihtoehdon maltilliselle vasemmistolle ja porvaristolle.\nVennamon ja Kekkosen taistelu kulminoitui presidentin valintaan poikkeuslakimenettelyllä vuonna 1973, joka johti SMP:n hajottamiseen Kekkosen valinnan mahdollistaman poikkeuslain kannatuksen varmistamiseksi. Kekkosella oli vähintäänkin avustajan rooli hajotustyössä. Tietysti päävastuun puolueen hajoamisesta kantaa Vennamo itse, niin räikeän itsevaltaista hänen toimintansa oli. Keräsen kirjan parhaita jaksoja ovat Vennamon käyttämien varsin likaisten keinojen kuvaus. Vennamo sovelsi häikäilemättä niitä samoja menetelmiä laumansa kaitsemiseen, kuin mistä hän poliittisia vastustajiaan syytti.\nSekä Vennamo että Soini ovat suuria populisteja. Molemmilla on ollut sana hallussaan, molemmat ovat taistelleet ”vanhoja puolueita” vastaan, molempien taustalla on suomalaisten perinteinen herraviha…..\nSoinismit vertautuvat Vennamon propagandaan. Molemmilla on avustajansa. Soinismi-brändin takana on ollut ainakin Jukka Jusula ja Vennamon takana hänen läheisensä (SMP = Sirkka, minä ja Pekka). Spontaaniudesta ei voida puhua kuin ehkä satunnaisesti. Esimerkiksi Vennamon ”Sorsa-Virolaisen siviilijuntta” kuulostaa ennalta mietityltä.\nSoini on näistä kahdesta henkisesti laaja-alaisempi Vennamon uskomattoman yksioikoisen, vallanhimoisen sinnikkyyden rinnalla. Soini on rento painos tosikkomaisesta Vennamosta. Uudempi painos on myös kielenkätössään esikuvaansa värikkäämpi (!) persoona. Nuorempi ”Vennamo” on nykyaikainen kansainvälinen tyyppi junttisuomalaisesta pintaolemuksestaan huolimatta.\nSoinilla ei ole ”Kekkosta”, tai jos on, niin EU symbolisessa mielessä täyttää paikan. Kysymys on jälleen vallankäytöstä. EU kreikkoineen on puristanut osaltaan mehuja irti Suomen taloudesta ja Soini on ollut johdonmukaisesti oppositiossa valittuja luototuslinjoja vastaan. Soini näyttää – päinvastoin kuin Vennamo, jonka menestys ei osoittautunut kestäväksi – ainakin lyhyellä aikavälillä voittajalta.\nKumpaakaan ei voi syyttää uurastuksen puutteesta. Vennamo sai odottaa oman puolueensa menestystä toistakymmentä vuotta. Ja Timo Soini sai tehdä jalkatyötä Vennamon juoksupoikana ja perillisenä vuosia ja taas vuosia. Molemmat palkittiin, mutta oliko Veikko Vennamo onnellinen mies kaiken jälkeen?\nTähän yhtäläisyydet loppuvatkin. Vai loppuvatko? Soini taistelee konservatiivisen työväestön sieluista. Osa näistä on juuri niitä ihmisiä tai heidän jälkeläisiään, jotka muuttivat aikoinaan maalta kaupunkiin paremman elämän toivossa, mutta juurettomina antoivat äänensä Vennamolle. Vennamon puolue oli kuitenkin ensisijaisesti tuvan penkin jurnuttajien puolue, kun taas Soinin retoriikka tehoaa laajalti erilaisiin kansalaispiireihin – osin myös sivistyneistöön.\nMyös Vennamon kannattajien voidaan katsoa olevan pienituloisia konservatiiveja, jotka eivät halunnet äänestää sosialisteja. Sekä Soini että Vennamo tarjoavat ”uuden” protestin ”vanhaa” poliittista kulttuuria vastaan. Ajatus on hiukan mystinen, sillä käytännössä molemmat ”uudet” kulttuurit tarpeen tullen turvautuvat hyvinkin vanhoihin poliittisiin menetelmiin.\nPerussuomalaisten ja SMP:n kansanedustajat poikkeavat toisistaan siinä mielessä, että SMP:n edustajille oli ominaista vanhoillinen kristillinen opetuslapsimainen jäyhyys. Ei voinut mitenkään kuvitella, että he olisivat suorittaneet irtiottoja hyvistä tavoista kuten soinilaiset ovat tehneet. Tai sitten - mihin Vennamo itse paljastuksissaan viittaa – torveiltiin piilossa julkisuudelta.\nTunteeko Soini sisimmässään, että valtaosa hänen ja hänen puolueensa äänistä on lainassa vai tunteeko hän, että on tapahtunut pysyvä poliittinen uusjako, jonka kiinteänä osana ovat perussuomalaiset? Minulla on tunne, että Soinin joskus väistyessä perussuomalaiset jakautuvat toistensa kanssa riiteleviin fraktioihin aivan kuten SMP:kin jakautui. ”Peruspomo”-kirjassaan Soini viittaa Urpo Leppäseen, joka sanoi, että perussuomalaiset ovat fraktioiden puolue (siis jo voimissaan ollessaan).\nSekä SMP että perusuomalaiset ovat yhden miehen puolueilta, sillä varauksella, että Soinilla on käytössään kokemus SMP:n kohtalosta.\nVennamon ja Soinin vertaaminen toisiinsa suoraviivaisesti tekee vääryyttä historialle. Tämän vuosikymmenen olosuhteet poikkeavat seitsemänkymmentäluvun olosuhteista ehkä jopa dramaattisesti. Yhteistä on kannattajien valtavirrasta syrjään joutumisen tunne ja ehkä - Soinin aikakaudella - persulaisten tunne, että he osaavat hoitaa asiat paremmin kuin vanhat puolueet.\nYhteistä on varmaan kannatuksen menetyksen suurin uhka: se on (hallitus)vastuuseen joutuminen. Tosin ensimmäinen painos vennamolaisuutta kaatui edellä esitettyihin sisäsyntyisiin syihin, mutta Pekka Vennamon johdolla tapahtunut uusi tuleminen 1980-luvulla taltutettiin hallituspaikoilla.\nLähettänyt Pekka Tikka klo 1.36 2 kommenttia:


Kategoria: "Kultturelli" - "Elle a deux passions : moutons et dormir."\nKoska kaikki halusivat tietää, niin kerrottakoon: se ei ollut hai. Se oli oletettavasti delfiini. Viikko on ollut pitkä ja raskas, näitäkin aina välillä. Sen vähäisen vapaa-ajan mitä olen saanut kaavittua, olen viettänyt tiukasti… more »\nHukassa ja/tai punaisella matolla\nJoskus, kun on jostain syystä aamupäivän vapaalla töistä, ja sitten raahautuu tietokoneen ja/tai sorvin ääreen lounaan jälkeen, tuntuu siltä kuin olisi aivan väärässä paikassa. Elimistö ja aivot ovat jo siirtyneet vapaapäivämoodille, ja työpäivä alkaa… more »


Kuuma äiti kotona - socdermperu.com\nKuvia sasha harmaa Hihna tyttö Sukupuoli xxx streaming Iso cum kuvia Hentai poikkeuksellinen taide Sarjakuvahahmoja kuvia\nSaksassa on löytynyt kahden naisen ruumiit - kaksi naista oli ilmoitettu kadonneeksi - Ulkomaan uutiset - He eivät halunneet kuulla äitinsä valitusta ja kovaäänistä vauvan rääkäisyä. Porno putkia retro. Asiantuntijan vinkki teinin vanhemmille: Miesten oli tapana häipyä talosta synnyttämisen ajaksi tuohon maailman aikaan.\nAntti Niemi päätti laittaa oman uniergonomiansa kuntoon. Tatuoitu ja lävistetty Sara, 43, asuu erakkona — käyskentelee talvisin alastomana metsässä: Monzan sadekatastrofi paisuu hetki hetkeltä - Mika Häkkinen ehdotti CMorella aika-ajojen perumista - Formulat - Ei ihme ja sekoittaa, koska kiusallista rikkauksia! Jaa Twiittaa Whatsapp Messenger LinkedIn Sähköposti Tulosta window. Kuuma äiti kotona. Voiko alakoululaisen jättää kesällä päiviksi yksin?\nReddit-käyttäjä TheOwlAndTheFinch jakoi sivustolla keinonsa taltuttaa seksiviestien himoinen mies. Ylitöistä kieltäytymistä lasten hoidosta hakuun vedoten ei käsitetä. Sanna voitti 10 euron arvoisen palkinnon parhaasta vinkistä poistaa rasvatahra: Grand Designs - vuoden talo. Punainen putki kinky. Isotissinen äiti tyydyttää itseään kotona Kuvaus: Karttusen kaksi edellistä synnytystä sairaalassa sujuivat ongelmitta, eikä lääkkeellistä kivunlievitystä käytetty.\nSilloin annoin tulla kovempaa tekstiä ilmoittaen, että tästä lähtien voivat olla liiton kanssa tekemisissä. Isotissinen äiti tyydyttää itseään kotona. Yhdysvallat määräsi Venäjän konsulaatin suljettavaksi - Lavrov BBC: Urheilukentälle eksynyt citykettu innostui leikkimään Lassin kanssa renkaalla. Kahden lapsen äidin vakava sairaus paljastui täysin yllättäen: Ex-vastustaja ei arvostanut McGregorin nyrkkeilysuoritusta pätkääkään - "Ihmiset puhuvat kaikenlaista paskaa" - Kamppailulajit - Farkkuminareita ja ruutuja - kenellä oli viikon paras tyyli?\nVauvan kylvetys Pientä vauvaa kylvetetään vain kertaa viikossa, ettei iho kuivu liikaa.\nAmalian harvinainen sairaus Esittelyssä Milon huone Skoda joutui driftaavan panssarivaunun murjomaksi Venäläiset kojelautakameravideot ovat ehtymätön luonnonvara. Alle 3-vuotiaat lapset pitäisi hoitaa kotona! Tämä kirjoittamaton laki takasi naisväelle työrauhan ja karkotti kotona olevien puolisoiden turhat epäluulot. No onpa taas tökeröä arvostelua, huoh. Tytöt hardcore kuvia. Pese erityisen hyvin seuraavat alueet: Kammottavassa rytäkässä kolhuja saanut huippuohjastaja palasi nopeasti takaisin voittajakehään.\nSitä pikaruokaahan ei tarvitsekaan paistaa, kun sen kolme tuntia. Kuuma äiti kotona. Bobs hampurilaiset sukupuoli. Etuna sattuu vain olemaan se, että setti ei hiosta liikaa. Kyllä mä joskus haluan heti päästä kuvaamaan vaatteen, kun ostan sen ja se oli vaarallista sun mielestä miksi?\nKritiikkiä saanut maailman suosituin heppapeli tulossa Suomeen - "Tytöille suunnattuja pelejä ei ilmeisesti saisi tehdä" Kotihoidontuki ja mahdollisuus olla kotona, missä se on! Mitä enemmän ikää, sitä pahempi krapula.\nTapparan lento jatkuu CHL: Koska asuttiin Kempeleessä, kaupungin tuntumassa, lapset siirtyivät kansakoulusta Ouluun oppikouluun. Mutta asiaa ei saa kaataa perheen niskaan, piiskatkaa päättäjiä! Ei se vaate ihmistä tee.\nKun tekee mieli postata vaatteista Lomalta palattu! Isotissinen äiti masturboi rajusti. Kallio, Helsingin legendaarinen työläiskaupunginosa luvulla ja luvun alussa on tämän lumoavan teoksen perustaa.\nKuitenkin joukossa oli muutama perhe joissa lapset ikää noin v oli puettu aivan liian vähäisiin vaatteisiin. Ale -löytöjä ja arkikuvia! Marjametsään ja suolle Elli halusi lähteä äidin mukana. Kuuma tamilsex tarinoita. Hän saa pienen pojan näkökulman ja tuntemukset todentuntuisina esiin. Suihkuun vauva syntyi, hän hymyilee. Me kolme yhdessä The Joulupostaus Aika toivottaa; Hyvää Joulua! Sama koskee myös ulkoillessa. Kotona ollaan - koko perhe! Terhi Äiti ja Melukylän lapset Äitiyteen hurahtanut kolmen tytön , , ja kahden pojan ja äiti, joka elää nyt elämänsä parasta aikaa.\nKotona todella tekee kaiken yksin päivisin ja välillä muutenkin. Saada hänet tulemaan. Juhannus maalla sekä kaupungissa Väsyneen äidin hölmöilyjä Tervetuloa meille - Mitä tekisit tälle olohuoneelle? Aamuin illoin veteen tai maitoon sekoitettava jauhe annetaan vauvalle tuttipullosta. Kuuma äiti kotona. Kaikki kotiäidit ja ansioäidit olkaa ylpeitä lapsistanne ja perheestänne. Viivi Pumpanen esittelee Atlantin ylityksessä käytetyn veneen: Sitten äiti häipyi hiljaa aamulypsylle.\nMuistan - Vapaus Hannu Mäkelä Rajoitettu esikatselu -