Червени, бели и… спортни! | | Бинар\nНачало > Червени, бели и… спортни!\nПърви март е, време е за мартеници!\nВ последните дни около спирките, по площадите и в търговските центрове прелива изобилие от какви ли не мартеници. От класическите Пижо и Пенда до най-оригинални, дори екстравагантни (като такава със значка за “Ебач №1” или “Пияч №1”) и закачливи (“Таксиджия №1”, “Шеф №1”, “Съпруга №1” и, разбира се, “Любовница №1”).\nВ цялата тази палитра от оригиналност няма как да липсва и спорта, има си хас. Въпреки че мартенички с лика на Димитър Бербатов трудно се намират, за сметка на това има такива с премиера Бойко Борисов (който е прочут и с футболните си умения с екипа на “Витоша” от Бистрица).\nНа въпроса кои мартеници биха били най-удобни за професионалните спортисти, търговците нямат колебание и посочват гривничките. Модата сред гривните през тази година е с дървени фигурки и най-вече тези с овцата, тъй като 2015-а е годината на това животно според китайския календар.\nЗа заклетите фенове на различни футболни отбори има мартеници с емблемата на любимия тим (Реал Мадрид, Арсенал, Челси и т.н.), а съперничеството между Левски и ЦСКА няма как да отсъства и на този фронт. Само че привържениците на “червените” имат един коз повече, тъй като традиционните цветове за мартениците са червеният и белият, точно както на любимците им.\nВ следващите снимки може да видите и някои от тенденциите на пазара за мартеници през 2015 година.\nЦСКА и Левски са неразделни и при мартениците.\nВъпросът е дали Пижо е цесекар, а Пенда – левскарка или обратното?\nТози модел мартенички са най-удобни за професионалните спортисти, а тези с дървените фигурки са сред най-търсените.\nЗа любителите на високите скорости и мотоциклетния спорт също има специални мартеници.\nРеал Мадрид, Барселона, Арсенал… за всекиго по нещо.\nТопче за тенис на маса е влязло в употреба за изработването на тази мартеница.\nпубликувано на: 28/02/2015


Закриха седем паралелки с прием след основно образование - Велико Търново - DarikNews.bg\nЗакриха седем паралелки с прием след основно образование\n26 юли 2012 09:28\nЗакриха седем паралелки с прием след основно образование / sxu.hu\nСедем паралелки с прием след завършено основно образование във Великотърновска област се закриват след третия етап на класирането, става ясно от заповед на Регионалния инспекторат на образованието. Пада паралелката с хуманитарен профил в 9 клас на великотърновската Хуманитарна гимназия, за която са се записали едва девет деца.\nЗакриват се двете паралелки в еленското СОУ "Ив. Момчилов" - "Обслужване на заведения за обществено хранене" и "Горско стопанство", паралелката "Икономика и мениджмънт" в Професионалната гимназия по аграрни технологии в Павликени и паралелката "Механизация на селското стопанство" в Професионалната гимназия по селско стопанство в Златарица.\nПрием след 8 клас няма да има в Професионалната гимназия по машиностроене в Дебелец, където се закрива паралелка, съставено от две специалности - "Металорежещи машини" и "Автотранспортна техника".\nВсичките тези паралелки за в задочна форма на обучение. В заповедта за закриване на инспектората се посочва и паралелката по стругарство в Професионалната техническа гимназия "В. Левски" в Г. Оряховица.\n386 свободни места остават в гимназиите с прием след завършено основно образование в областта. 221 са бройките в дневна форма на обучение, местата за задочници са 152. За вечерно обучение има 11 бройки. 5 септември е срокът за попълване на местата от директорите на съответните училища. Все още има ученици, които са оставени на поправителни изпити, след което те също трябва да изберат къде да учат.\nприем Закрити паралелки основно образование


CCB Online - Интернет банка - Централна кооперативна банка\nНачало За фирми Интернет банка CCB Online\nCCB Online - Интернет банкиране на ЦКБ АД\nС интернет банкирането CCB Online Вие бързо и сигурно може да оперирате със своите парични средства в реално време, без да посещавате офиса на Банката – нуждаете се от компютър, връзка с Интернет, както и Квалифициран електронен подпис /КЕП/.\nЧрез CCB Online Вие можете да:\nизвършвате левови и валутни плащания в страната и чужбина;\nизвършвате спешни междубанкови левови плащания чрез системата РИНГС;\nинициирате искане за директен дебит;\nизвършвате едноредови и многоредови преводи към бюджет;\nобработвате файлове за масови плащания и заплати;\nдоговаряте валутни курсове при извършване на преводи и покупко-продажба на валута;\nизвършвате плащане с 10 цифрен код;\nполучавате справки и извлечения за всички сметки, открити в ЦКБ АД;\nразполагате с информация за валутните курсове;\nполучавате справочна информация за състоянието на кредитни задължения по потребителски кредити и кредитни карти;\nизвършвате погасяване на задължения по потребителски кредити и кредитни карти;\nКой може да ползва CCB Online?\nЮридически лица, притежаващи Квалифициран електронен подпис, издаден от български доставчик на удостоверителни услуги с всички необходими реквизити, индивидуализиращи автора и титуляря на подписа /като ЕГН, ЕИК, и др./.\nДопълнителна информация относно регистрацията за CCB Online можете да получите във всеки офис, на тел.:\n02/9266 666 и на 02/9266 668,\nВХОД В CCB ONLINE\nНезависимо от това колко от Вашите сметки в ЦКБ желаете да управлявате през Интернет, Вие няма да заплащате никакви допълнителни такси.\nЦКБ използва 256-битови криптирани сесии при комуникацията между Вашия браузър и сървъра на системата Интернет банкиране – CCB Online, които са с най-високо ниво на сигурност.\nИдентификацията на потребителите в системата става с потребителско име, парола и Квалифициран електронен подпис.\nДопълнителна защита с SMS авторизация при извършване на превод към нов контрагент.\npdf Ръководство за работа CCB Online 4.67 MB Изтегли\npdf Декларация по чл.66, ал.2 от ЗМИП 448.15 KB Изтегли\npdf Декларация и указания по чл. 2, ал. 1 от Наредбата за сведенията и документите, представяни на доставчиците на платежни услуги при извършване на презгранични преводи и плащания към трета страна 76.5 KB Изтегли\nxls Образец на масов файл през CCB Online 66 KB Изтегли\nzip Образец на масов файл през CCB Online в TXT формат 426 B Изтегли\nxls Образец на масов файл за заплати от сметка на Банката през CCB Online 33.5 KB Изтегли\nxls Образец на масов файл за заплати от клиентска сметка през CCB Online 51.5 KB Изтегли\nКак да се регистрирате за CCB Online?\nЗа да ползвате услугата CCB Online е необходимо:\nда се регистрирате с Вашия Квалифициран електронен подпис, издаден с всички необходими реквизити, индивидуализиращи титуляря и автора /като ЕИК и др./.\nда посетите еднократно обслужващия Ви офис на ЦКБ АД с валиден документ за самоличност и печат, ако ползвате такъв.\nПри подаване на заявката за регистрация следва да изберете меню "Първоначална регистрация фирма чрез електронен подпис - КЕП".\nЗа да добавите нов потребител с разпоредителни права към Вашия фирмен профил е необходимо:\nда подадете заявка за регистрация на новия потребител с фирмен или личен квалифициран електронен подпис от български издател на удостоверителни услуги.\nда посетите еднократно най-близкия офис на Банката с валиден документ за самоличност и нотариално заверено пълномощно в случай, че новият потребител е упълномощено лице.\nПри подаване на заявката за регистрация но новия фирмен потребител следва да изберете меню "Добавяне на служител на фирма чрез КЕП".\nПодробна информация за регистрацията за услуга можете да намерите в Ръководство за работа CCB Online.\nДопълнителна информация относно регистрацията за CCB Online можете да получите във всеки офис,\nза наредени преводи в лева през CCB Online\nМеждубанкови преводи (БИСЕРА) 1.20\nМеждубанкови преводи (БИСЕРА) - многоредови 2.20\nМеждубанкови преводи (РИНГС) 10.00\nза наредени преводи във валута през CCB Online\nмежду сметки на един и същ клиент Без такса\nмежду сметки на различни клиенти 1.50 EUR\nЧрез платежна система за нетен сетълмент (СЕПА преводи) - за суми до 51'129.19 евро вкл. (равностойност на 100'000 лв.)\nЧрез трансевропейската автоматизирана система за експресни преводи в реално време TARGET2\nПреводи в чуждестранна валута, различна от евро, както и преводи в евро извън ЕИП\nс вальор следващия работен ден\n0.15%, мин. 15 EUR макс. 100 EUR\nс вальор същия работен ден\n0.15%, мин. 15 EUR макс. 100 EUR, плюс 25 EUR\nПреводи в чуждестранна валута, различна от евро, както и преводи в евро извън ЕИП с разноски за наредителя (OUR) - събира се допълнително\n- за преводи в USD, независимо от сумата на превода 27 USD\n- за суми до 12 500 EUR включително, или равностойност в друга валута (без USD) 28 EUR\n- за суми от 12 500.01 EUR до 25 000 EUR включително, или равностойност в друга валута (без USD) 35 EUR\n- за суми от 25 000.01 EUR до 50 000 EUR включително, или равностойност в друга валута (без USD) 45 EUR\n- за суми над 50 000 EUR или равностойност в друга валута (без USD) 60 EUR\nКакво да направите в случай, че сте преинсталирали Вашия компютър?\nНеобходимо е да направите повторна инсталация на софтуера за работа с електронния подпис от интернет страницата на Вашия издател.\nКакво да направите в случай, че не Ви се показва сертификата на електронния подпис при опит за вход в CCB Online?\nНеобходимо е да се обърнете за съдействие към издателя на Вашия електронен подпис.\nВъзможна ли е смяната на GSM номера за получаване на SMS код за потвърждаване на операции в CCB Online, без посещение в офис на ЦКБ?\nДа. Можете да извършите смяната на GSM номера във Вашия профил, когато стария Ви GSM номер е активен.\nВ противен случай, смяната може да се извърши в офис на банката или от администратора на интернет банкирането.\nВ кои случаи платежните операции в CCB Online се потвърждават със SMS код?\nПотвърждаването на платежни операции се извършва със SMS код, когато нареждате превод към нов получател. Всеки следващ превод към този получател се потвърждава с въвеждане на Вашата парола за достъп до CCB Online.\nКакъв вид потребители може да създава администратора на банкирането?\nФирмен потребител с права да администрира интернет банкирането може да създава само потребители от следния вид:\n- Упълномощен с право да въвежда платежни нареждания и гледа салда - има право да изготвя платежни документи и да следи движения и салда по сметки, но няма право да подписва платежни нареждания в системата.\n- Упълномощен с право да въвежда платежни нареждания - има право само да изготвя платежни документи, без да ги подписва и няма право да следи движения и салда по сметки.\nКакво да направите в случай, че сте забравили Вашата парола за достъп до CCB Online?\nНеобходимо е да подадете заявка за генериране на нова парола за достъп като въведете потребителско име, e-mail и нова парола по Ваш избор. На посоченият в заявката e-mail ще получите код за забравена парола.\nЗа активиране на новата парола е необходимо да предоставите кода за забравена парола в обслужващия Ви офис на ЦКБ АД или да бъде потвърдена от Вашия администратор.\nКакво да направите в случай, че Вашия електронен подпис е преиздаден?\nЗа да продължите да ползвате интернет банкиране CCB Online, е необходимо да регистрирате преиздадения КЕП от меню Управление на сертификати.\nКакво означава "Избрали сте грешен сертификат" при опит за вход в CCB Online?\nТази грешка означава, че при опита за вход сте избрали сертификат, който не е регистриран във Вашия профил в CCB Online. За да направите успешен вход в банкирането с този КЕП, е необходимо да го регистрирате от меню Управление на сертификати.\nДопълнителна информация относно услугата CCB Online можете да получите във всеки офис,


В момента, в който двамата вождове саморъчно благословиха молбата на Саръстов, Дима, с цяло сърце отворена към съдбата на младия човек, разпалено го увещаваше да я изтегли.\n- Киро, вчера ти наговорих куп несправедливи неща. После жестоко се упреквах. Защото в действителност, ако има мои идеи, то те са катализирани от теб. Ти, с твоето присъствие, ме правиш по-прозорлива.\n- О, о, тази изповед ми звучи като обяснение. В неземна любов.\n- Остави подигравките. А чуй!\n- Не. Първо - какво реши! Ще дадеш ли на Ваклинов изследванията?\n- Няма. Отказах да участвам в колектива.\nКирил я погледна с невярващи зеници.\n- Да. Отказах. Защото Ваклинов съвсем плътно перде си е спуснал пред очите. Разбираш ли! Той може би присвои разработката не толкова, за да грабне нова титла, колкото от страх, че ако един месец бригадата остане без заплати, това сериозно ще накърни служебното му положение. Но аз няма какво да губя. Затова реших да не обременявам съвестта си с неверни изследвания. И го помолих да ме присъедини към задачата, която ти даде.\nКирил я гледаше с разширени зеници. Тя му се усмихна сърдечно.\n- Киро, разбери! Отказах да участвам в колектива. Но ще направя всичко възможно да стигна до хоризонта, който ни се откри. Затова искам да си до мен.\nТой поривисто я прегърна.\nНо му се стори, че тази дума е слаба. Изпита желание да й каже и още нещо, нещо още по-нежно, с което да заличи поне десетинка от болката, която навярно й нанесе преди години. Погали с поглед косите й, огрени като факел от западното слънце, и неочаквано коленичи.\n- Знаеш ли. Излъчваш светлина. Дори не светлина. А силово поле. Необикновено силово поле! Може би затова, когато работя с теб, не чувствам умора.\nЛицето й поруменя също както през оная тъй тъжна пролетна вечер, когато бял от вълнение й изповяда, че родителите му са против тяхната сватба. Вярваше, че твърдо е решил да свърже живота си с Дима и я правеше съпричастна на семейния разговор, за да й покаже. "Ето, въпреки безбройните камъчета, аз съм готов да вървим по общ път. Защото те обичам!" Но не промълви тези откровения, а сподели как Христина се разплакала. Очакваше и Дима да се разплаче и тогава сигурно щеше да излее нежността, която чувстваше в сърцето си. Очакваше, че ще започне да го моли да не се покорява, да не я изоставя. Но тя... Без да трепне нито жилка по матовото й, странно поруменяло в момента лице, го изслуша. Бавно си облече палтото и излезе, а ако бе прошепнала: "Не мога без теб!" Ако беше изрекла тези думи, сега щяха да се радват на петгодишна рожба.\nПолазиха го тръпки - всички негови приятели, състуденти, съученици имаха дъщери, синове... Но защо ореолът на златната халка вместо с надежди го изпълваше със страх. Например нея вечер не задържа Дима, тъй като увереността в щастието с тази толкова горда жена накуцваше, подобно колесница с неравни колела, а годините летяха и щеше ли някога да срещне момичето, за което мечтаеше.\nКирил се усмихна тъжно. В този миг си спомни, че когато правеше първите стъпки в изучаване на френския език, единственият предмет при мисълта, за който му се повдигаше, та когато се мъчеше над френското произношение, навярно за да му вдъхне кураж, майка му сподели, че и на нея преди да се омъжи й се повдигало, щом си представела, че трябва да започне да глади. А ето сега дори й е приятно, но я накарай да извърши нещо, което не е по сърцето на съвременна съпруга! По-лесно е да приучиш котка да пада на гърба си. И именно това качество не му допадаше в Евите около него, тъй като беше наясно, че с нежеланието си да се пригодиш към другия, да му се посветиш, съвременните млади хора не са способни да градят здрави семейства.\nСвъси чело - мисълта, че с майката на неговите деца няма да живеят общ живот, а под един покрив всеки ще плете съществуване, подчинено на своите възгледи, навици, предпочитания, каквито за съжаление водеха почти всички негови приятели и познати, тази мисъл го плашеше до смърт, а така му се искаше да не бъде сам, така му се искаше леглото му да бъде стопляно от момиче, способно да приеме неговата съдба като своя...\nИзпитателно погледна Дима и се запита, ако си бяха подали ръце, щяха ли да свият гнездо, огряно от слънце. Но след този въпрос нахлу празнина. Интересно - седем години не бе преставала да го вълнува, а и тогава, и сега не можеше да види в нея своята Ева. Не защото беше по-възрастна, нито защото имаше син - както навремето не послуша родителите си и записа химия, така и днес, ако беше уверен, че са създадени един за друг, би сплел житейския си път с нейния, но вярата му гаснеше, тъй като едновременно с любовта тя извикваше боязън. Защо! Може би това чувство идваше от способността й да го подчинява на своята воля. Ето и сега. Отказала да се включи в новата група - неочаквано ясно Кирил си представи как след работа продължават започнатите изследвания и сякаш в душата му отново нахлуха онези благодатни гласове на вътрешно ликуване...\nНервно тръсна глава.\n- А Ваклинов. Когато му съобщи, че не искаш да участваш в колектива. Наруши ли му се спокойната фасада?\n- Позеленя. Започна да ме упреква, че не е честно да го изоставям в най-трудния му момент. Каза, че ако съм истински талант и при тези кратки срокове щяла съм да се справя.\n- Жестоки думи.\n- Аз бях по-жестока и заявих, че както под камък напролет не изниква трева, а наоколо е жълта! Хилава! Също е и в нашата секция. Никакъв талант не може да се съхрани. И няма защо да го търси и у мен.\n- Браво! Дима, замисляла ли си се, къде е причината!\n- Не само съм мислила. Но имам и отговор.\n- Държавната, т. е. "народната" собственост!\n- Не, не, братко. Според мен народната собственост е най-висша форма на собственост. Но както при човека, който не знае да свири, ако му попадне цигулка, изработена дори от Страдивариус, под пръстите му не би се родил нито един хармоничен звук, така и ние.\n- Какво ние!\n- Какво ли! Това несправедливо раздаване вече цели четиридесет години на длъжности, на звания, на награди унищожи ентусиазма, фантазията...\n- Дори поривът за най-обикновен труд изчезна.\n- И вярвам, не ме упрекваш, че напускам.\n- Упреквам те. И настоявам да останеш. Защото чувствам, че така повече не може да продължава. Чувствам, че ще настъпят промени.\n- Промени, промени, промени. Мила, в нашето общество може да настъпят промени само ако Аз, Ти, Той. Ако всички ние започнем да работим за своята промяна. Разбираш ли! Не за промяна на този до теб, а за промяна вътре в теб. Само тогава може да се надяваме, че ще изградим по-съвършено общество. В противен случай най-разумно е да се върнем назад. И предчувствам, че в скоро време така ще стане.\n- Не. Не трябва да се отказваме от поетия път. А да се борим.\n- За какво!\n- За промени. Ти много хубаво го каза. За промени вътре в нас.\n- Да, красиви думи. Но не вярвам в тях. И радиото, и телевизията тръбят. "Перестройка, перестройка..." Но виждаш ли някаква "перестройка"?\n- Не. Нито у себе си. Нито у другите. И естествено не и в обществото.\n- А после ще ни омръзне тази идея. Ще измислим друга. Но силите ни ще стигнат пак само до думите. А до най-важното. До нашето усъвършенстване. Дали ще се заемем някога с нашето самоусъвършенстване?!\n- Прав си! За да можем да изградим по-щастливо общество, първата крачка трябва да бъде извървяна от душите ни.\n- Трябва. Но не вярвам. Не вярвам, тъй като човек е инертен. Безволев. Силно влюбен в себе си...\nДа, през деня безгръбначните действия на околните /а и негови/ рушаха надеждата във възможността човек да стане по-благороден, но вечер, особено когато му се отдадеше да съчини ритъм, който му харесваше, ритъм, който го изпълваше с възторг от собствената му дарба, в такива светли мигове с цялото си сърце вярваше, че е възможно хората да станат по-честни, по-всеотдайни. Самият той се чувстваше променен, прероден и като лъч пред него се открояваше възможността за промени - златен лъч, който унищожаваше неудовлетворението, гнева и той преставаше да спуска бариери пред мисълта, че неговото единствено място е тук.\nНаситени с подобни изживявания бяха часовете след посещението в завод "Възход". На другия ден, спокоен, дори ведър, тръгна към института. Нежната синева и топлият въздух събудиха в сърцето му отдавна неизпитвано чувство за лекота. Вървеше и си мислеше за хората от завода, за тъжните бръчки под очите на Ваклинов и за първи път осъзнаваше, че наистина неговият шеф имаше властта да го лиши от полагаемото възнаграждение, от заслуженото изкачване едно стъпало по-горе, но НИКОЙ не можеше да му отнеме усещането, което изпитваше, докосвайки се до нещо ново. Това божествено състояние беше само негово.\nТочно в осем започна изследванията по задачата и така се увлече, та съвсем не усети кога излетя дългият летен ден. В края на работното време, като освободени от плен, всички забързаха към изхода, а Кирил едва тогава приседна. Обгърна с поглед лабораторията и почти на глас прошепна: "О, любов, любов... Трябва да се разделяме". С бавни движения съблече станалата на решето от сярната киселина манта и тръгна по шумната улица. Отби се в първата книжарница. Дълго рови и накрая отдели три книги. Но защо ли му са! Погледна цените. С тези пари можеше да заведе някоя дама на ресторант. По-нисък от средния ръст и твърде слаб, Кирил не притежаваше привлекателността на Аполон, но жените отриваха в очите му загадъчен огън и бързо се влюбваха, пък и след такъв жест, като покана за вечеря, почти всички госпожици ставаха любвеобилни, а на новата работа съвсем нямаше да му трябват познанията върху структурата на бензолното ядро. Да, умът му гладко редеше тези мисли, обаче проникновеният дух закрещя, че не иска дните му да бъдат натъпкани с еднообразни задължения. Не иска вечерите му да бъдат удавени във вестници и телевизия. Не! Без живителната мечта по нещо голямо, полезно той ще се задуши и тогава сънят нямаше да носи бодрост на Кириловото тяло, водата нямаше да утолява жаждата му.\nЗа да бъде по-убедителен, разгневеният вътрешен мир отново изпрати към съзнанието на младия човек образа на Ваклинов с тъжните бръчици под очите и Кирил отново почувства, че заради слънчевото състояние при докосване до тайнствения свят на атоми и молекули, единствено заради това космическо изживяване си заслужава да остане.


08-01-2020 11:07 | BGswim.com\n16-годишният национал на България по баскетбол на колички Цветомир Цветков е носител на новоучредения приз „Вдъхновение“ от S Media. Той ще му бъде връчен по време на 9-ата церемония по раздаване на наградите за Най-добър млад спортист на България, която ще се състои на 12 януари (неделя) от 12.30 ч в Централния военен клуб в София.\nЦеци, както всички го наричат, се ражда с тежката диагноза - спина бифида, която за много хора би сложила тежко клеймо върху целия им живот. Не обаче за момчето и за неговото семейство. На 8-годишна възраст той влиза за първи път в баскетболната зала и това тотално променя неговото бъдеще. Започва да тренира ден след ден, тренировка след тренировка, занимава се в залата и у дома. Прогресира на терена с всеки следващ мач.\nИ сега, вече на 16 години, Цветков може да се похвали с четири пълни сезона в държавното първенство по баскетбол на колички, като е носил екипа и на три клуба – София Балкан, ЦСКА и Левски. През 2019 г. стана шампион със „сините“.\nТака вече 8 години Цветомир има още едно семейство – това на баскетболистите на колички в България. И той е не само част от тази общност, а е истинско вдъхновение за младите в неравностойно положение.


Сериен крадец на съд за кражби от 11 коли в три града - DC news\nСериен крадец на съд за кражби от 11 коли в три града\n47-годишен крадец отива на съд в Пловдив, съобщиха от Районната прокуратура. Той е извършил серия от кражби от автомобили в града под тепетата, Хасково и Стара Загора.\nВалентин Н. е обвинен в това, че в периода от 12 март 2014 г. до 17 юли 2015 г. с помощта на къртач за разбиване на автомобилни ключалки, саморъчно изработен „върток“ /инструмент, приспособен за разбиване на ключалки/, подправени ключове и тапа-заглушител на честотата за дистанционните устройства на автомобили, е откраднал различни вещи 11 леки коли на обща стойност 8 755 лева. Седем от кражбите са извършени в Пловдив, три в гр. Хасково и едно в гр. Стара Загора.\nВалентин си набелязвал коли, които били паркирани около болници и големи магазини, както и пред домовете си и отнемал вещи по една и съща схема. Той не подбирал особено какво ще вземе и прибирал каквото намери на задните седалки на колите. Сред откраднатото били лаптопи, таблети, куфари, маратонки, мобилни телефони, кредитни карти, пари, та дори джапанки и бански.\nКрадецът направил и един удар – от турски „Фолскваген“ в Хасково, докато собственикът и семейството му пиели кафе, задигнал чанта, в която имало 800 евро и 1000 турски лири, както и лични и редитни карти.\nПо същия начин били отнети вещи от общо 11 коли. Обвиняемият ги товарил в лек автомобил „Фолксваген Голф“, с който се придвижвал из градовете.\nПри залавянето му в квартирата, в която живеел били открити и иззети 41 саморъчно изработени къртачи за секретни автомобилни ключалки и електронната тапа, с която заглушавал дистанционните за заключване на набелязаните автомобили. Освен техническа експертиза, по делото е направен и следствен експеримент.\nПредстои произнасяне на Районен съд-Пловдив по внесения обвинителен акт.\nКрадец се разтанцува по време на обир, спипаха го (ВИДЕО)


Джоджо Мойс — Аз преди теб (16) — Моята библиотека\nАз преди теб (16)\nМай беше особен месец. Вестниците и телевизията бяха пълни със заглавия за така нареченото „право да умреш“. Жена, страдаща от дегенеративно заболяване, бе поискала от закона да защити съпруга й, ако я придружи до „Дигнитас“, когато страданието й стане непоносимо. Млад футболист се беше самоубил, след като бе убедил родителите си да го заведат там. Замесена беше и полицията. Щеше да има дебати в Камарата на лордовете.\nГледах новинарските репортажи, слушах правните аргументи от защитници на живота и изтъкнати поддръжници на морала и не можех да определя собствената си позиция във всичко това. Странно, но то сякаш изобщо нямаше връзка с Уил.\nМеждувременно увеличихме излизанията му. Постепенно растяха и разстоянията, на които бе готов да пътува. Ходихме в местния театър да гледаме изпълнение на танца „Морис“ (Уил едва се бе сдържал да не прихне при вида на звънчетата и носните кърпички на играчите, като от усилието леко бе почервенял), една вечер бяхме отишли на концерт на открито в близко имение (повече по неговата част) и веднъж в мултиплекса, където — поради пропуск от моя страна — изгледахме филм за момиче с неизлечима болест.\nЗнаех, че той също е видял статиите. Беше започнал да използва компютъра, откакто му взехме новия софтуер, и бе открил начин да премества курсора, като движи пръст по тъчпада. Това уморително упражнение му позволяваше да чете ежедневниците онлайн. Една сутрин, когато му носех чай, видях, че чете за младия футболист — подробна статия, описваща стъпките, през които бе минал, за да организира смъртта си. Уил побърза да излезе от сайта, когато усети, че съм зад него. От видяното в гърдите ми заседна буца и не се махна половин час.\nПрегледах същата статия в библиотеката. Вече четях вестници. Разбрах кой от аргументите им е най-силен: че информацията може и да не е съвсем точна, ако се свежда само до голите факти.\nРодителите на футболиста бяха разкъсани от таблоидите. Как са могли да му помогнат да умре?, крещяха заглавията. Не можех да се сдържа да не мисля по същия начин. Лио Макинърни беше на двайсет и четири. Живял бе с увреждането си почти три години, тоест немного повече от Уил. Не беше ли твърде млад да реши, че няма за какво да живее? После прочетох каквото бе прочел и Уил — не нечие мнение, а задълбочен материал за онова, което наистина се беше случило в живота на този млад човек. Изглежда, авторът на статията бе успял да разговаря с родителите му.\nЛио, казваха те, играел футбол от тригодишен. Футболът бил неговият живот. Получил увреждането си при злополука — една на един милион, както я определяха, — когато бил блъснат от противников играч, втурнал се да му отнеме топката. Опитали всичко, за да му вдъхнат кураж, да му покажат, че животът все още има смисъл. Ала той изпаднал в депресия. Не бил изгубил само спортната си форма, но и способността да се движи, а понякога и да диша без чужда помощ. Не изпитвал удоволствие от нищо. Животът му бил изпълнен с болка, разяждан от инфекции, зависим от постоянните грижи на околните. Приятелите му липсвали, но отказвал да го посещават. Заявил на приятелката си, че не желае да я вижда. Всеки ден казвал на родителите си, че не иска да живее. Казвал им, че за него е непоносимо да гледа хора, чийто живот дори отчасти напомня живота, който бил планирал за себе си; че това е истинско мъчение.\nНа два пъти опитал да се самоубие с глад, докато го лекували в болницата, а като се прибрал вкъщи, умолявал родителите си да го удушат, докато спи. Когато прочетох това, седнах в библиотеката и притиснах очи с юмруци, за да се успокоя и да спра сълзите си.\nТатко загуби работата си. Понесе го много храбро. Прибра се вкъщи през въпросния следобед, премени се в риза и вратовръзка и пое обратно към града със следващия автобус, за да се регистрира в Бюрото по труда.\nЩял да приеме всякаква работа, така казал на мама, нищо че бил добър майстор с дългогодишен опит.\n„Не можем да си позволим да подбираме“, заявил, пренебрегвайки възраженията на мама.\nНо ако на мен ми беше трудно да си намеря работа, шансовете за петдесет и пет годишен мъж, който открай време е имал само един занаят, бяха още по-малки. Не можел да получи дори назначение като охранител или началник-склад, обясняваше отчаяно, когато се прибираше вкъщи от поредната серия интервюта. Предпочитали да наемат някой седемнайсетгодишен хлапак с жълто около устата, защото правителството щяло да му плаща надниците, вместо зрял мъж с безупречна трудова биография.\nСлед две седмици откази двамата с мама признаха, че ако искат да се задържат на повърхността, трябва да подадат молба за социални помощи, и прекарваха вечерите си над неразбираеми формуляри от по петдесет страници с въпроси от рода на: Колко хора използват пералната ви машина и кога за последен път сте излизали от страната? Според татко през 1988 година. Оставих парите на Уил за рождения ми ден в тенекиената кутия в кухнята. Реших, че ще се почувстват малко по-добре, ако имат известна сигурност.\nКогато се събудих на сутринта, видях, че са ги пъхнали в плик под вратата ми.\nТуристите започнаха да пристигат и градът се напълни. Господин Трейнър се задържаше вкъщи все по-малко и по-малко: с увеличаването на посетителите в замъка работното му време се удължи. Един четвъртък следобед го видях в града, когато се прибирах у дома от химическото чистене. Това едва ли би могло да се нарече необичайно, като се изключи фактът, че бе прегърнал червенокоса жена, която очевидно не беше госпожа Трейнър. Щом ме видя, я пусна като горещ картоф.\nИзвърнах глава и се престорих, че разглеждам една витрина — не бях сигурна дали искам да разбере, че съм ги видяла, и си наложих да не мисля повече за това.\nВ петъка, когато баща ми остана без работа, Уил получи покана — сватбена покана от Алиша и Рупърт. Е, ако трябва да сме точни, поканата дойде от полковник и госпожа Тимъти Дюър, родителите на Алиша, които канеха Уил да присъства на бракосъчетанието на дъщеря им с Рупърт Фрешуел. Пристигна в тежък луксозен плик с програмата на сватбата и дебел списък с нещата, които хората можеха да им купуват от магазини, чиито имена не бях и чувала.\n— Ама и Алиша си я бива — отбелязах, докато разглеждах позлатения шрифт върху обточената със златист кант картичка. — Да я изхвърля ли?\n— Както искаш. — Цялото тяло на Уил изразяваше абсолютно безразличие.\nВзрях се в списъка.\n— Какво, по дяволите, е кускусиера?\nМоже би имаше нещо подозрително в бързината, с която се извърна и впери поглед в клавиатурата, или в тона му. Но по някаква причина не изхвърлих поканата. Прибрах я внимателно в папката в кухнята.\nУил ми даде още една книга с разкази, която бе поръчал от „Амазон“, както и екземпляр на Червената кралица. Сигурна бях, че изобщо няма да ми хареса.\n— Дори няма история — казах, след като прегледах задната корица.\n— Е, и? — отвърна Уил. — Какво ти пречи да опиташ?\nОпитах, но не защото умирах да чета за генетика, а понеже знаех, че в противен случай Уил няма да ме остави на мира. Сега се държеше така. Сякаш си беше поставил за цел да ме измъчва. Много се дразнех, когато ме разпитваше колко точно съм прочела, за да се увери, че не го лъжа.\n— Не си ми учител — мърморех аз.\n— И слава богу! — отвръщаше той с нотка на облекчение.\nТази книга, която всъщност се оказа доста увлекателна беше за битката за оцеляване. Авторът твърдеше, че жените изобщо не избират партньорите си по любов. Обясняваше, че женската от даден вид винаги избира най-силния мъжкар, за да осигури на поколението си най-добрия шанс за оцеляване. Не можела да постъпи другояче. Било й в природата.\nНе бях съгласна с това. И не ми харесваха доводите. Имаше някакъв подтекст, който ме смущаваше. Според този автор Уил беше физически слаб, увреден и следователно — „биологически негоден“. Излизаше, че животът му е безсмислен.\nНе беше спрял да говори за това почти целия следобед. Накрая не издържах.\n— Тоя тип Мат Ридли не е осъзнал едно — отбелязах аз.\nУил вдигна очи от екрана на компютъра си.\n— Ами ако генетично най-силният мъжкар е някой глупак?\nВ третата събота на май Трина и Томас си дойдоха у дома. Мама изскочи и хукна по пътеката в градината, преди да са стигнали до средата на улицата. Томас бил пораснал няколко сантиметра, кълнеше се тя, докато го стискаше в обятията си. Бил променен, приличал на малко мъжленце. Трина имаше нова прическа и изглеждаше странно изискана. Носеше сако, което не бях виждала дотогава, и сандали с каишка. Зачудих се дребнаво откъде ли е намерила пари.\n— Е, как е? — попитах, докато мама развеждаше Томас в градината и му показваше жабите в миниатюрното езерце. Татко гледаше футбол с дядо и възклицаваше разочаровано при всяка пропусната (според него) възможност.\n— Страхотно! Много добре! Е, трудно ми е да се грижа сама за Томас, а и му трябваше време да свикне с детската градина. — Тя се наведе напред. — Само не ме издавай на мама. Казах й, че е добре.\n— Но ти харесва в университета?\nТрина се усмихна широко.\n— Страхотно е, Лу! Не мога да ти опиша колко е хубаво, че отново използвам мозъка си. Сякаш голяма част от мен е липсвала с векове и сега отново съм си цялата. Глупаво ли се изразих?\nПоклатих глава. Всъщност се радвах за нея. Исках да й кажа за библиотеката и за компютрите и какво бях направила за Уил. Но си помислих, че може би сега е нейният момент. Седяхме на сгъваемите столове под прокъсания сенник и пиехме чай. Забелязах, че всичките й пръсти имат здрав цвят.\n— Липсваш й — отбелязах аз.\n— Отсега нататък ще си идваме почти всеки уикенд. Просто имах нужда… Не беше само защото исках Томас да свикне, Лу. Трябваше ми време да се откъсна от всичко. Трябваше ми време да се почувствам друг човек.\nИ наистина изглеждаше различно. Беше странно. Само няколко седмици отсъствие — и сякаш човекът вече не ти е толкова близък. Усещах, че сестра ми е на път да се превърне в някаква друга личност. Не знам защо, но се почувствах, сякаш се канеше да ме изостави.\n— Мама ми каза, че твоят тип е идвал на вечеря.\n— Не е моят тип. Името му е Уил.\n— Съжалявам. Уил. Значи, следвате списъка и нещата вървят добре?\n— Горе-долу. Някои излизания са добри, други недотам. — Разказах й за провала с конните надбягвания и неочаквания триумф с концерта на цигуларя. Разказах й за пикниците ни и тя се смя от сърце, когато й описах вечерята по случай рождения ми ден.\n— Мислиш ли… — Виждах, че търси най-добрия начин да го каже. — Мислиш ли, че ще спечелиш?\nСякаш беше някакво състезание.\nОтчупих едно клонче от орловите нокти и започнах да късам листенцата му.\n— Не знам. Може би трябва да организирам нещо по-голямо. — Предадох й какво ми беше казала госпожа Трейнър за ходенето в чужбина.\n— Не мога да повярвам, че си отишла на концерта на този цигулар! Точно ти!\n— Не. Наистина. Беше доста… емоционално.\nТрина ме изгледа внимателно.\n— Мама казва, че бил много мил.\n— Наистина е мил.\n— И хубавец.\n— Увреждането на гръбначния стълб не означава, че се превръщаш в Квазимодо. — Само не казвай, че е трагична загуба, помолих се мълчаливо.\nНо сестра ми явно беше по-тактична, отколкото си мислех.\n— Както и да е. Тя определено е била изненадана. Явно е очаквала да види Квазимодо.\n— Там е проблемът, Трин — казах и изсипах остатъка от чая си в цветната леха. — Всички са такива.\nТази вечер мама бе много весела на вечеря. Приготвила беше лазаня — любимото ястие на Трина, а на Томас бе разрешено да си легне по-късно. Хапвахме и разговаряхме, смеехме се и обсъждахме футболния сезон, моята работа, състудентите на Трина. Мама сигурно сто пъти попита сестра ми наистина ли се справя сама и дали не се нуждае от нещо за Томас — сякаш имаха нещо заделено, което можеха да й дадат. Добре че бях предупредила Трина колко зле са с парите. Тя отказа любезно и убедително. Едва след това се сетих, че е трябвало да попитам дали е истина.\nТази вечер се събудих посред нощ от нечий плач. Беше Томас, в бившата ми стаичка. Чувах как Трина се опитва да го успокои и да го приспи, звука от включване и изключване на осветлението, повторното оправяне на легло. Лежах в тъмното, гледах как светлината на натриевата лампа се процежда през щорите върху прясно боядисания таван и чаках шумът да спре. Но в два часа същото леко хленчене започна отново. Този път чух мама да прекосява тихо коридора и приглушен разговор след това. Накрая Томас се укроти.\nВ четири се събудих от скърцането на вратата — някой я беше отворил. Примигнах сънливо и светнах лампата. Томас стоеше на вратата. Пижамата му беше голяма и се влачеше по земята, одеялцето му се бе смъкнало наполовина от гърба. Не виждах лицето му, но стоеше неуверено, сякаш не знаеше какво да направи.\n— Влез, Томас — прошепнах. Докато пристъпваше към мен, видях, че не се е разсънил напълно. Стъпките му бяха колебливи, палецът му бе пъхнат в устата, ръката му стискаше скъпоценното одеялце. Вдигнах олекотения юрган и той се покатери на леглото до мен, зарови рошавата си глава в съседната възглавница и се сви в ембрионална поза. Завих го с юргана и останах да лежа и да го гледам, удивлявайки се на лекотата, с която заспа тутакси. — Лека нощ, миличко — прошепнах и го целунах по челото. Една пълна ръчичка се протегна и се вкопчи в тениската ми, сякаш да се увери, че няма да се преместя.\n— Кое е най-доброто място, на което си бил?\nСедяхме под навеса и чакахме внезапно рукналият дъжд да спре, за да можем да се разходим в градината зад замъка. Уил не обичаше да се разхожда из алеите отпред: твърде много хора го зяпаха. Но овощната градина бе едно от скритите съкровища на замъка, посещаваха я малцина. Пространството й беше разделено от пътеки, застлани с дребен жълт чакъл, и количката на Уил се движеше по тях без проблем.\n— В какъв смисъл? И защо питаш?\nСипах малко супа от един термос и я поднесох към устата му.\n— Окей. Исусе, гореща е! Нека да изстине малко. — Той примигна, вперил поглед в далечината. — Изкачих се на Килиманджаро, когато навърших трийсет. Беше невероятно!\n— Колко е високо?\n— Почти 6000 метра до връх Ухуру. Последните хиляда метра направо пълзях. Височината изсмуква силите ти.\n— Беше ли студено?\n— Не… — Той ми се усмихна. — Не е като Еверест. Не и в сезона, когато аз бях там. — Загледа се в далечината, унесен за кратко в спомени. — Беше красиво… Покрива на Африка, така го наричат. Когато си там горе, сякаш наистина виждаш края на света.\nУил замълча. Наблюдавах го, чудейки се къде ли е в момента. Когато водехме тези разговори, той придобиваше отнесения израз на онзи мой съученик, който се бе върнал променен от пътешествието си.\n— И къде другаде ти е харесвало?\n— Остров Мавриций. Гостоприемни хора, красиви плажове, страхотно гмуркане. Ъъъ… Националния парк Цаво в Кения, само червена земя и диви животни. Йосемити. Това е в Калифорния. Скалите там са невероятно високи.\nРазказа ми за нощта, когато преспал на скалата, по която се катерел — настанил се на една тераса на няколкостотин метра височина, пъхнал се в спалния си чувал и го закрепил за скалата, за да не се изтърколи от нея в съня си.\n— Всъщност току-що описа най-лошия ми кошмар.\n— Обичам и по-цивилизовани места. Обожавам Сидни. Северната територия. Исландия. Има едно място недалеч от летището, където можеш да се къпеш във вулканичните извори. Пейзажът е странен, почти като лунен. О, хареса ми и ездата през Централен Китай. Бях на едно място — на около два дни с кон от центъра на провинция Съчуан, където местните плюеха по мен, защото дотогава не бяха виждали бял човек.\n— А къде не си бил?\nТой отново отпи от супата.\n— Северна Корея. — Замисли се. — О, и в Дисниленд. Стига ли ти? Дори и в Евродисни.\n— Веднъж си купих билет до Австралия. Но не отидох.\nТой се обърна изненадано към мен.\n— Случи се нещо. Няма проблем. Може би ще ида някой ден.\n— Не „може би“. Трябва да се махнеш оттук, Кларк. Обещай ми, че няма да прекараш остатъка от живота си в тази проклета дупка.\n— Да ти обещая? Защо? — Опитах се да прозвуча нехайно. — Къде смяташ да ходиш?\n— Просто… не мога да понеса мисълта, че ще останеш тук завинаги. — Той преглътна. — Ти си твърде умна. Твърде интересна. — Отмести поглед. — Човек има само един живот. Длъжна си да го изживееш пълноценно.\n— Окей — подхванах внимателно. — Тогава ми кажи къде да отида. Ти къде би отишъл, ако можеше?\n— Точно сега?\n— Точно сега. Само не ми казвай Килиманджаро. Трябва да е някъде, където и на мен ще ми хареса.\nЧертите на Уил се отпуснаха, изглеждаше съвсем различен. Върху лицето му се появи усмивка, очите му се присвиха от удоволствие.\n— Париж. Бих седял пред някое кафене в Маре, бих пил кафе и похапвал топли кроасани с масло и ягодово сладко.\n— Малък квартал в центъра на Париж. Там можеш да видиш калдъръмени улички, олющени къщи, гейове, ортодоксални евреи и жени, които някога са изглеждали като Бриджит Бардо. Само там бих отишъл.\nОбърнах се с лице към него и сниших глас:\n— Можем да отидем. Ще пътуваме през тунела под Ламанша. Няма да е трудно. Даже не мисля, че ще се нуждаем от помощта на Нейтън. Никога не съм била в Париж. Мечтая си да отида там. Наистина. Особено с човек, който познава града. Какво ще кажеш, Уил?\nНе беше трудно да си представя как седя в това кафене. Бях там, на една от масите, и се наслаждавах на новия си чифт френски обувки, купени от елегантен малък бутик, или хапвах сладкиш с пръсти, лакирани в парижко червено. Усещах вкуса на кафето, мириса и дима от цигарата „Голоаз“ на съседната маса.\n— Какво? — Нужно ми беше известно време да се откъсна от масата на тротоара.\n— Но нали току-що ми каза…\n— Ти не разбираш, Кларк. Не искам да отида там в това… това нещо. — Той посочи към количката, гласът му стана вял. — Искам да съм в Париж както някога. Да седя облегнат в някой стол, в любимите си дрехи, и красиви френски момичета да ми хвърлят закачливи погледи, както правят с всички мъже, седнали там. А не да отместват бързо очи, щом видят, че съм жалък инвалид.\n— Все пак можем да опитаме — не се предавах аз. — Няма нужда да…\n— Не! Не можем! И сега, като затворя очи, си представям съвсем ясно какво е да си на Рю де Франк Буржоа, с цигара в ръка и изстуден сок от мандарини във висока стъклена чаша на масата; долавям аромата на печени пържоли, чувам звука на мотопед в далечината. Всичко е толкова живо в главата ми.\n— Още щом отидем — и аз съм в тая проклета количка, — всички спомени, всички прелестни мигове ще бъдат пометени, изтрити от усилието да преодолявам парижките бордюри, за да се настаня на масата, от шофьорите на таксита, които ще отказват да ни качат, и от проклетото зарядно устройство, което не пасва на френските контакти. Разбра ли?\nГласът му беше станал хладен. Завих капачката на термоса, като в същото време разглеждах внимателно обувките си. Не исках да види лицето ми.\n— Разбрах — отвърнах.\n— Окей. — Уил си пое дълбоко дъх.\nПод нас спря автобус и избълва поредната тълпа туристи пред вратите на замъка. Гледахме мълчаливо как се изнизват от колата и влизат в древната крепост в послушна опашка, очаквайки да зърнат останките от едно отминало време.\nВероятно бе осъзнал, че съм притихнала, защото ме подкачи. И лицето му омекна.\n— Ей, Кларк. Дъждът май спря. Къде ще идем днес следобед? В лабиринта?\n— Не. — Излезе от мен по-бързо, отколкото бих искала, и видях как ме погледна.\n— Да нямаш клаустрофобия?\n— Нещо такова. — Взех да събирам нещата. — По-добре да се прибираме.\nПрез следващия уикенд слязох посред нощ да си налея вода. Не можех да заспя, а и бях установила, че ставането е за предпочитане пред това да се въртиш в леглото и да отбиваш пороя от объркани мисли.\nНе ми харесваше, че не мога да спя нощем. Неволно се запитах дали и Уил е буден от другата страна на замъка.\nВъображението ми продължаваше да си пробива път в мислите му. Доста мрачно място впрочем.\nЕто каква беше истината: не отбелязвах никакъв напредък с него. Времето изтичаше. Не бях успяла да го убедя да идем дори до Париж. А когато ми обясни защо, ми беше трудно да споря. Той имаше основателна причина да отказва почти всяко по-дълго пътуване, което му предлагах. А без да му обясня защо настоявам да пътешества, нямах кой знае какви шансове за успех.\nМинавах покрай хола, когато чух звук — приглушена кашлица или може би възклицание. Спрях, върнах се обратно и застанах пред вратата. Бутнах я леко. На пода в хола възглавниците от дивана бяха подредени в подобие на легло и на тях лежаха родителите ми — под юргана за гости, а главите им бяха на нивото на газовата камина. Погледите ни се срещнаха в полумрака, докато стисках в ръка чашата с вода.\n— Какво… какво правите тук?\nМайка ми се повдигна на лакът.\n— Шшшт. Не говори толкова високо. Ние… — Тя погледна към баща ми. — Решихме да спим тук.\n— Решихме да спим тук. — Майка ми хвърли бърз поглед към баща ми за подкрепа.\n— Отстъпихме нашето легло на Трина — обясни татко. Носеше стара синя тениска, скъсана на рамото, косата му бе щръкнала от едната страна. — С Томас не им е много удобно в малката стая. Казахме им, че може да спят в нашата.\n— Но вие не може да спите на пода! Не е удобно!\n— Добре сме, миличка — успокои ме татко. — Наистина.\nИ докато стоях и се мъчех да проумея, той добави:\n— Само през уикендите. Пък и ти също не бива да спиш в малката стая. Имаш нужда от сън, ти си… — Той преглътна. — Ти си единствената в тази къща, която работи.\nБаща ми не смееше да ме погледне.\n— Върни се в леглото, Лу. Хайде. Добре сме. — Мама на практика ме пропъди.\nИзкачих обратно стълбите. Босите ми крака стъпваха безшумно по килима, смътно долавях приглушен разговор долу.\nПоколебах се пред стаята на мама и татко и сега чух онова, което не бях чула преди — тихичкото похъркване на Томас. Прекосих бавно площадката, влязох в моята стая и затворих внимателно вратата. Лежах в прекалено голямото си легло и се взирах през прозореца към светлината на уличните лампи, докато зората — най-сетне и слава богу — ми донесе няколко скъпоценни часа сън.\nВ календара ми бяха останали седемдесет и девет дни. Отново започнах да се безпокоя.\nИ не бях единствената.\nГоспожа Трейнър бе изчакала Нейтън да се погрижи за обеда на Уил и ме помоли да я придружа в голямата къща. Накара ме да седна в дневната и ме попита как вървят нещата според мен.\n— Ами вече излизаме много повече — отвърнах аз.\nТя кимна, сякаш в знак на съгласие.\n— Говори повече отпреди.\n— С теб може би. — От гърлото й излезе някакво кратко подобие на смях. — Спомена ли му за пътуване в чужбина?\n— Не още. Ще го направя. Просто… нали знаете какъв е.\n— Искам да знаеш, че действително нямам нищо против, ако решите да отидете някъде — увери ме тя. — Знам, че не посрещнахме много ентусиазирано идеята ти, но оттогава разговаряхме доста и сега и двамата сме съгласни…\nПостояхме в мълчание. Тя направи кафе и го поднесе в чаши с чинийка. Отпих глътка. С чинийка, опряна на коленете, винаги се чувствах като шейсетгодишна.\n— Уил ми каза, че е бил у вас.\n— Да, на рождения ми ден. Родителите ми организираха специална вечеря.\n— Как беше той?\n— Добре. Наистина. Беше много мил с мама. — Не издържах и се усмихнах, като си спомних. — Тя… тя е малко тъжна, понеже сестра ми и синът й вече не са вкъщи. Липсват й. Мисля, че той… просто искаше да я разведри.\nГоспожа Трейнър изглеждаше изненадана.\n— Постъпил е… много мило.\n— И мама смята така.\nТя разбърка кафето си.\n— Не си спомням кога за последен път Уил е вечерял с нас.\nПоразпита ме още малко. Не задаваше директни въпроси, разбира се — не беше такава. Но не можех да й дам отговорите, които искаше. В някои дни мислех, че Уил е по-весел — излизаше с мен, без да протестира, шегуваше се, караше ме да упражнявам ума си, изглеждаше малко по-ангажиран със света извън пристройката, — но дали това значеше нещо? В Уил усещах някаква необятна вътрешна вселена, свят, в който той не ми позволяваше дори да надзърна. През последните две седмици имах неприятното чувство, че тази вселена расте.\n— Изглежда малко по-весел — отбеляза тя. Прозвуча така, сякаш опитваше да убеди сама себе си.\n— Почувствах… — Погледът й проблесна за миг. — … такова удовлетворение, че мога да зърна за миг нещо от предишния Уил. Наясно съм, че всички тези подобрения се дължат на теб.\n— Не мога да стигна до него. Изобщо не мога да стигна до него.\nТя остави чашката и чинийката в скута си.\n— Много е самостоятелен. Откакто стана зрял мъж, не мога да се отърва от чувството, че ме обвинява в нещо. Не мога да разбера в какво. — Тя опита да се засмее, но това изобщо не беше смях, после ме погледна за миг и отмести очи.\nПресторих се, че отпивам от кафето си, макар в чашата ми вече да нямаше нищо.\n— Добре ли се разбираш с майка си, Луиза?\n— Да — кимнах, после додадох: — Сестра ми е тази, която ме побърква.\nГоспожа Трейнър се загледа през прозореца към любимата си градина, в която цветята вече цъфтяха в красива мозайка от розово, бледолилаво и синьо.\n— Имаме точно два месеца и половина — каза, без да извръща глава.\nОставих чашката си на масата. Направих го внимателно, за да не изтрака.\n— Правя каквото мога, госпожо Трейнър.\n— Знам, Луиза. — Тя кимна.\nОчевидно вече можех да си ходя.\nЛио Макинърни почина на 22 май в анонимна стая в швейцарски апартамент, облечен в любимата си футболна фланелка, с родителите си край леглото. По-малкият му брат бе отказал да отиде, но публикува изявление, в което пишеше, че никой не е бил по-обичан или по-подкрепян от брат му. Лио изпил млечнобелия разтвор от смъртоносен барбитурат в 3:47 следобед и родителите му казаха, че след няколко минути потънал в нещо като дълбок сън. Обявен бил за мъртъв малко след четири часа същия следобед. Смъртта му била потвърдена от свидетел, който присъствал на всичко, и документирана с видеокамера, за да се изключат всякакви съмнения за престъпление.\n„Изглеждаше в покой — цитираха майка му. — Това е единственото, което ми помага да го понеса.“\nТя и бащата на Лио бяха разпитани три пъти от полицията и имаше вероятност да ги съдят. В къщата им пристигаха писма, пълни с негодувание. Майка му изглеждаше поне двайсет години по-стара. И все пак в изражението й имаше още нещо; нещо, което — наред с мъката и гнева, с безкрайното изтощение говореше за дълбоко облекчение.\n„Най-после приличаше на истинския Лио.“


СКИ МАСКА Н894-3R\nПроизводител: GOGGLE, САЩ\nЦвят на рамката: бял/черен мат\nЦвят на стъклата: сребърни огледални\nКатегория на стъклата: S2\nСлънчева трансмисия: 18-43%\nПрепоръчителна употреба: средна слънчева светлина, леко облачно\nPC поликарбонатОчилата са изцяло изработени от въглеродни фибри (поликарбонат). Плаките, изработени от поликарбонат, са не само леки, но също така и много здрави и устойчиви на надраскване. Благодарение на многослойния им характер тяхната дебелина е идеално равна, което елиминира всички деформации и зрителни нарушения.\nOPTICAL RIM G-SYSTEM позволява фиксиране на коригиращи лещи за хора с увредено зрение.\nОчилата REFLEX G-LENS са снабдени с огледални покрития, предлагани в различни цветови варианти. Специалното покритие гарантира по-добра UV защита и значително намалява отраженията, за да подобри комфорта на зрението. Очилата REFLEX G-LENS се препоръчват при ярка слънчева светлина.\nУникалната технология FOG BLOCK максимално защитава плаките от запотяване. Хидрофилното покритие от вътрешната страна на плаките абсорбира влагата, преди очилата да се запотят.Внимание: не излагайте вътрешната страна на плаките в досег до твърди и остри предмети, за да се избегне надраскване и повреждане на FOG БЛОК покритието.\nUV 400 LENS PROTECTIONСлънчевите очила с UV 400 защита са създадени с цел да блокират 100 % UVA, UVB и UVC лъчи. UVA лъчите с дължина до 400 nm – тези, които се пропускат през озоновия слой, водят до придобиване на тен, но и до опасност от сериозни увреждания – на зрението и кожата. UVA лъчите с дължина до 400 nm са с най-висока концентрация в обедните часове на деня, независимо от сезона.\nUSEFUL PROTECTIVE CASEОчилата са снабдени с удобно твърдо калъфче за съхранение с цел предпазване на стъклата от надраскване и механични увреждания.\nTPU THERMOPLASTIC POLYURETHANEТермопластичният полиуретан е изключително гъвкав материал, тъй като запазва свойства си в широк температурен диапазон. Отличава се с изключително висока механична якост и устойчивост на различни метеорологични условия. Това го прави идеален материал при употреба в екстремни условия.\nDUPLEX G-плакиВсички ски очила GOGGLE са оборудвани с двойни плаки. Изграждането на двойна плака увеличава ефекта против мъгла, като с това се подобрява и увеличава видимостта.4\nAIR JECT VENTILATIONМоделите H840, H850, H855 и H886 ски очила с DUPLEX G-Lens имат допълнителна вентилационна система, която позволява на въздуха да циркулира между двата пласта от двойните плаки. AIT JECT VENTILATION е най-високо развитата технология, която защитава плаките от мъгла. Тази система е специално проектирана, за да се подобри видимостта в екстремни метеорологични условия.\nПредлагат се с микрофибърна защитна торбичка\nCEСлънчевите очила отговарят на всички европейски изисквания за качество и безопасност при употреба.\nКатегория на стъклата: S2 Слънчева трансмисия: 18-43%\nПродуктов код: 5217


Всеки пети у нас е плащал под масата за лечение по време на COVID-19 - ᐉ Новини от Fakti.bg - България | ФАКТИ.БГ\nМанчестър Сити не обмисля да отмени звездната си селекция, въпреки избухналия скандалпреди 4 минути\nВВС обидени на парламента заради критиките към решението за Гешевпреди 14 минути\nЯпония протестира пред Русияпреди 17 минути\nЛокомотив София ще се подсили с познати именапреди 20 минути\nКобилкина се втурна след Мария Бакаловапреди 23 минути\nКошмарът по пътищата за последните 24 часа е пълен - жертвите са 7преди 28 минути\nТова са едни от най-лошите нива в международното проучване на „Трансперънси интернешънъл“\nплащане под масата -\n33 КОМЕНТАРА | ВИДЯНА 1872\nПроф. Габровски: Няма как да избягаме от нова вълна на вируса през зимата 12 Юли, 2021 10:16\nВсеки пети българин е плащал под масата, за да се лекува по време на COVID кризата в края на миналата година. Данните са от проучване в различните европейски страни на „Трансперънси интернешънъл“.\nНай-висок дял на хора, които казват, че са дали подкуп, за да си осигурят услуга в здравеопазването, е в Румъния - 22-ма от всеки сто.\nЗа България процентът е 19.\nВ Белгия, Австрия и Гърция около 10 на сто казват, че са давали подкуп, за да се лекуват.\nДобър ден . И не всеки пети, а всеки трети ! Иначе никой не те има за човек !!!\nТиквата раздаваше на докторите по 1000лв. по 10лв. на инжекция, а тия са си драли пациента още. Мафията с белите престилки, няма разлика от другите мафии в държавната мафия!\nНе е вярно. Аз дадох пара на масата не под масата\nВсеки бърза за някъде и стига до гробищата франк Жарпол.\nКовид деветнадесет е най коварният вируса проверявайте ми мачка като валяк няма друг такъв свиреп вирус 4 вълна през септември.\nА какво значи под масата ... купил си си лекарства под масата :) Аман от проучвания, които не проучиха нищо за болестта, но се харчат пари да се видят как се харчат парите за лекуване :) Ще излезе че за това е било големия зор - да се прибератсамо едни пари.\nВсеки пети е плащал под масата, а останалите четирима са минавали гратис?! Да ви имам свежото чувство за хумор!:)))\nЪ, нали нямаше вирус? Нали даваха по 1800 да те пишат болен? Нали даваха по 3000 умрял да го пишат умрял от корона? Какво плащане тогава? В тези факти съвсем се обърках?\nциганите вземаха по 1500 лева, за да ги пишат болни от Ковид! Стояха по 4-5 дена в болницата, и се прибираха у маааалата с парата! Някой да е виждал циганин болен от Ковид?\nКАК ТАКА ВСЕКИ ПЕТИ , КАТО ВСИЧКИ ПЛАЩАТ , ИНАЧЕ НЕ ГИ БРОЯТ ЗА ХОРА !\nИ всеки 55–и се е самолекувал, не е потърсил медицинска помощ поради финансови причини, или не са му обърнали внимание на хроничното заболяване, поради масовата истерия с К19. Хроничните заболявания– от рак до диабет, кожни или психични, през цялото време се брояха кото съпътващи и за оправдание на черната статистика.\nАма после много ма бият\nВярно си большевик. Преди да се изплющявал, поинтересувай се, колко лекари са получили митичните хилядарки. Ма Ганя знае само "сички са маскари". Това не е защото наистина е така, а защото Ганя мечтае да е на местото на маскарите.\nВ бегето ,корупцията и рушвета са национални ценности , а здравната каса има 2 безупречни здравни пътеки: До банкомата и до гробищата.\nне съм плащал в болницата , но защо никой лекар не коментира факта , че след 7 месеца брой на антителата ми след\nболедуването ми са се увеличили двойно , без да съм особен случай. Дано не го изтриете .\nДо коментар #13 от "С тези приказки":\nзащо да взимат тия пари, нали си получават заплати?\nНа тоя свят няма специални и незаменими хора!\nВсеки пети под масата, а останалите четири над масата.\nБлагата дума казана на място отваря врати,души и чекмежета.\nКато поздравиш с “Дорар ден” или “Долар вечер” някакси по друг начин гледат на теб,като на VIP персона.Еле па тия с белите престилки.Мислех,че не съм си направила маникюр а те ме гледали какво държа в ръцете си.\nРазбира се,че ще плащаме под масата,болен се е*е докато е на легло и много лекари се възползват от това.\nНиколай Тихомиров Бареков с интересен пост : " Стъки не може да пише, но написал проекти за 1,5 милиона пред Красен Крадев!"\nНов интересен пост на Николай Тихомиров Бареков : " Сега видяхте ли ЗАЩО онова Стъки протестира за ГЕРБ? За няколко милиона годишно и ний ще протестираме🥂💪😂👻"\nМоже ли авторката така да обясни, конкретно ,за какво поточно е плащал тоя някой ,да го настанят в болница, да го прегледат или за лекарства\nОрден Стара равнина за лекарския съюз.\nкогато пандемията наближи да приключва много псета пак започнаха да лаят Проучване било Кои кога как каквидокументи има Простотията краи няма Затова лекарите и сестрите бягат А вие ще ядете дьрвото\nЗа Ковида и аз плащах. Щото джипито лекува по телефона. Ако искаш истински преглед, плащаш. Но своевременно дадените пари ми помогнаха да минем през това без проблеми. Питам се защо плащам по 240 лева на месец здравни осигуровки.\nВCИЧКИ Т.НAР. "кoвид-мeрки" И "рecтрикции" CA НEЗAКOННИ И ПРOТИВOКOНCТИТУЦИOННИ. CЪЩИТE ПРEДCТAВЛЯВAТ ГРУБO ПOГAЗВAНE НA OCНOВНИ ЧOВEШКИ ПРAВA. ВИНOВНИТE ЗA НAЛAГAНEТO НA CПOМEНAТИТE "мeрки/рecтрикции" НEМИНУEМO ЩE БУДAТ НAКAЗAНИ. ПРEМAХНEТE РEПРECИВНИТE OГРAНИЧEНИЯ И МACКAДЬOРCТВOТO НEЗAБAВНO. CПРEТE C "кoвид"-ПРOПAГAНДAТA. МEДИИТE НACAЖДAЩИ "кoрoнa–вируcнa" ПCИХOЗA CE ЯВЯВAТ ПРEК CЪУЧACТНИЦИ В ТOВA ПРECТЪПЛEНИE. ВСИЧКИ "нощ"НИЦИ И "ковидолози" ДА СИ НАДЖИВЯТ ДЕЦАТА ДАНО.\nВсеки пети?!!!!. Грешка сте. Всеки ПЪРВИ плаща брее. Ако не плащаш ,заминаваш за подземния етаж на болницита.\nНа всеки е ясно че койно не плаща се сдобива с дървен костюм.\nДо коментар #27 от "джи пи":\nДокторе истината боли ли.\nАз не съм чул, някой да е поискал тези пари, но който е обещал, че ще дава, трябва да си спазва обещанията, защото точно с избирателното раздаване създава "специални и незаменими". Това действа разлагащо върху системата, именно поради участието в нея на преоценени и подценени елементи. Резултата е това, което получавате. А подценената част от системата натрупва силен негативизъм от болшевиките ви изказвания и разбира се си го получавате.


Дом на колела ще те спаси от всички досадници\n29 яну 2018 11:01\n1445 0 коментара Споделяне\nСигурни сме, че ти е писнало от шумни съседи и други извратени същества, с които едва ли желаеш да комуникираш. Адът наистина е изразен в лицето на другите и по тази причина предлагаме едно доста добро мобилно решение, което най-вероятно ще помогне на всички да се насладят на малко повече спокойствие и освен всичко, сами да изберат къде искат да живеят. Ето защо представяме чудото Escape Vista, което е малък и уютен дом на колела - вие избирате къде да го монтирате.\nМобилното чудо разполага с всичко необходимо за дистанционен живот и най-вероятно би било изкушение за всеки авантюрист. Не си мислете обаче, че ще е евтино - цената започва от 39 900 долара. Освен това може да избирате различни модели с допълнителни екстри, но най-важното е, че може да имате течаща вода, тоалетна с баня, както и електричество. Макар и пазарът да е ограничен до САЩ, подозираме, че и в Европа ще има ентусиасти, които биха искали да предложат точно това на аудиторията - свобода, дом и право да изберете къде искате да прекарате известно време.\nКитай ще се опита да възпита повече мъже


Metal Hangar 18 « CROWBAR с нова песен „Plasmic And Pure“\n« Гледайте финалния трейлър към новия албум на MESHUGGAH\nNEGURĂ BUNGET пуснаха ново официално видео »\nПубликувано от Viper в 0:57 часа на 30.09.2016 г. Намира се в Аудио, Нови албуми, Новини\nCROWBAR пуснаха още едно парче за свободно слушане – песента „Plasmic And Pure“. Тя е втора в списъка с песни на предстоящия им албум „The Serpent Only Lies“ и може да я чуете по-долу. Новата творба на музикантите излиза на пазара на 28-ми октомври.\nNANOWAR OF STEEL с пореден видеоклип (0) Италианската пародийна метъл сензация NANOWAR OF STEEL сe отчете с пореден сингъл и видеоклип от новия албум. Парчето е озаглавено […] преди 2 месеца\nMARICA с дебютно видео и първо гостуване в България (0) Marica е млад траш метъл проект създаден през юни миналата година от Marko Jocic в Ниш, Сърбия. Може да […] преди 7 години\nSTRATOVARIUS тръгват на европейско турне (1) Финландските пауър метъли Stratovarius заедно с шведските си колеги от Amaranthe започват съвместно турне през пролетта на следващата година. The […] преди 8 години\n„Alcor“ и „Ghost Division“ ще свирят в Adams този четвъртък (0) На 19 март (четвъртък) в бар клуб ADAMS ще се състои съвместен Hard & Heavy концерт на „Alcor“ & […] преди 6 години


Повече приходи или По-малко разходи? – Парите като начин на мислене\n05-Jul-2012 03-Jun-2011 by Рая Христова\nВ личните финанси има два лагера: повече приходи или по-малко разходи. Едните залагат на по-големия приход, отричайки ролята на спестяването. Другите разчитат главно на спестяването, като отричат или по-скоро не вярват във възможността за увеличаване на доходите.\nЗАДЪЛЖИТЕЛНО вижте и материала Колко повече пари можеш да изкараш .\nВсъщност “повече приходи” и “по-малко разходи” са просто два различни пътя към една цел: повече пари в края на месеца.\nНяма значение как го постигате. Единственото важно нещо е сумата, с която разполагате в края на месеца (или годината).\nДа вземем двама души. Единият изкарва 1000лв и му остават 200лв в края на месеца. Другият изкарва 2000лв и му остават пак 200лв в края на месеца. При равни други условия (карат еднакви коли, живеят в еднакви жилища, обличат се еднакво добре и пр.) двамата се справят еднакво добре.\nЕстествено, идеалният вариант е да комбинирате повече приходи с по-малко разходи. Само че реалният живот не е идеален.\nКолкото и да се опитвате да правите и двете, обикновено единия начин взима превес над другия. Това е така, защото има два типа хора: изкарващи и пестеливи.\n“Изкарващите” печелят повече пари, но и обичат да харчат. Харесват адреналина, риска, предизвикателството в печеленето на пари. Балансът на парите им обаче често е около нулата, защото обикновено изхарчват всичко, което заработят. Те не обичат да пестят пари и не поддържат буфер или спестявания. Това просто не е за тях.\n“Пестеливите” лесно се оправят с малко пари, но не обичат тичането около изкарването на повече пари. Това просто не е за тях. Те търсят спокойствие и най-вече сигурност. Затова колкото и малко да изкарват, намират начин да заделят част от него. Те обикновено имат солидни спестявания и в допълнение към тях – буфер.\nРазбира се – чисти типажи, като по учебник, няма :) Но всеки от нас клони повече или по-малко към един от тези двата типа.\nАко сте от групата на “изкарващите”, за вас ще е по-лесно да мислите в посока “повече пари”. Супер, започнете оттам. Прочетете материалите в раздел Повече пари и Бизнес . После се опитайте да развиете някои полезни черти от другия тип, като например работа с бюджет и изграждане на спестявания.\nАко сте от групата на “пестеливите”, за вас ще е по-лесно да мислите в посока “по-малко разходи”. Браво! Вие пък започнете с материалите в раздел Бюджет и Спестяване , защото най-бързо ще усвоите именно тях. После се опитайте да изградите умения от другия тип, като например създаване на допълнителен доход или стартиране на фриланс / собствен бизнес.\nПодчертавам, че не е необходимо (или здравословно) да се ограничавате до един от двата варианта. Дайте предимство на това, което ви е естествено, но положете усилия да вземете най-доброто и от другия лагер.\nCategories Психология на парите, Финансови съветиTags пари, печелене, приход, разход, спестяване\tPost navigation\n10 thoughts on “Повече приходи или По-малко разходи?”\n03-Jun-2011 at 18:30\nТренд се бръсне с бръснача на дедо си. Ти с какво се бръснеш?\n06-Jun-2011 at 08:05\nНе е ТренД, а Трент. “Тренд” е едно друго нещо :)\n06-Jun-2011 at 11:26\nникога не можеш да спестиш толкова, колкото можеш да изкараш,\nнай-малкото трябва да даваш пари за храна:)\nтака че е ясно кой е по-добрият подход\n06-Jun-2011 at 11:33\nНе е така и следващият материал (ще) е точно по този въпрос :)\n06-Jun-2011 at 14:52\nрая, просто с това изречение ме изгуби от всякъде\nако спестяваш е винаги от пари, които имаш, след разходите , които са задължителни. Демек не можеш да спестиш 100 % от текущия ти доход. Както и да е, спирам да пиша тук, защото не виждам смисъл. Успех.\n06-Jun-2011 at 15:07\nЕ ясно, че не можеш да спестиш 100% от текущия доход, но и не е както твърдиш ти да можеш да изкараш 100% над него.\nПускам материала в сряда, ще се радвам да го видиш :)\n08-Jul-2011 at 00:15\nАко изкарвам 500 лв и пестя 200 лв, ще имам повече от човек който изкарва 2000 лв и пести само 100 лв ?\nМоже би, това да не става панацея, важно е да сме хитри а именно (освен пестеливи)\nКато отивате на работа, може да предложите на колеги да ги закарате с колата си – ако са напът и да делите парите за гориво на месец.\nКогато отивате на обед може да предложите на колегите си да им купите обед, като ви дадат пари все ще остане ресто и за вас.\nТака след като орежете с 50 и повече % най важните си пера за вас – разходите, ще се учудите как ще пестите повече отколкото сте си мислели че е думите пестене…\nВече повече мащабно:\nМоже да предложите фирмата ви да зарежда в дадена бензиностанция с отстъпка и фактурите да върнете на фирмата.\nМоже да лобирате пред счетоводителя на фирмата фактурите за гориво да са като разход = след ддс да се раздава на хората от фирмата.\nМоже да сключите договори с намаления за година напред – гарантирате цена и процент.\nВъзможности има навсякъде около нас, просто трябва да ги видите и преизчислите.\nИнтересна случка от детството ми – Един ден майка ми забрави да ми даде пари за закуска, и притеснена се обажда на обед когато се връщам от училище и ме пита как е минал денят ми гладен ли съм останал и прочие, обвиняваше себе си много, аз и казах – не се притеснявай върнах 4-5 бутилки празни от кола от двора на училището купих си с парите закуска и останаха дребни :)\nОт този ден тя не се притеснява за мен повече.\nМоже би всеки от нас трябва да изпадне в такава ситуация да си провокира сивото вещество да се раздвижи :)\nЗамисляли ли сте се защо човек отделя от заплатата си първо парите за сметки в началото на месеца? А работодателя – фирмата, плаща разходи ддс данъци и прочие в края на календарната година? Това са затворени пари\nЗащото законите са писани за богатите, в техен плюс.\nПитали ли сте парите от таксите на банките носят ли лихви и в каква сметка са те, това са пари във вакуум, така мислете и вие за бизнеса, идея във вакуум, неподлежаща на данъци и такси :) Докато не стане реалност ;)\nКакто пише Рая на договор имате доход от до – не много над но има граница.\nКогато имате фирма и идея граници няма, излизате от калъпа, но това отново не е за всеки :)\n05-Jun-2016 at 00:35\nПускам поста, само за да оборя авторката, че човек може да удвои дохода си за около година-две. Работех години в отдели по поддръжка. Започнах с един перфектен западен език и малко английски. След 8 месеца английския ми стана отличен, имах най-добрите резултати от над 100 души, но заплатата не ми скачаше и с лев.\nРеших, че като не се развивам като пари, ще се развивам като знания и директно напуснах (има се предвид, че тогава бях самотна майка и нямаше кой един лев да ми даде – просто не ме е страх да зарежа всичко и да почна от нулата).\nНа новата работа – същите пари, обаче пък трупах знания в по-технически аспекти. Започнах да уча езици, които ми трябват за работата – Сега съм с три западни езика, средна работа руски и започнах да уча нов западен език… Да ама парите не мърдаха. За последните три години заплатата ми скочи от 1200 на 1300. Не знам за вас, ама за мен това е малко. Много малко.\nАми научих програмиране. Има търсене, удава ми се и много ми харесва – дори повече от езиците.\nА трябваше да го направя много по-рано. Вместо да мизерствам за курсове по езици, можех първо да вдигна приходите двойно и тогава да уча всичко дето ми е кеф.\nТова беше моята грешка – гледах какво ѝ трябва на фирмата в момента, а не гледах стратегически нещата. Сега имам доста знания по програмиране (скъсах си гъза да си пиша домашните и да посещавам редовно курса). После директно ме препоръчваха, не се налагаше дори сама да търся работа. Но това не защото разбирам много, а защото направи впечатление, че ако нещо не успея да разбера добре, счупвах чичко Гугъл и се самообучавах и не спях докато не разбера нещата и не започна да ги прилагам успешно. И защото посещавах най-редовно курса. И защото домашните ми винаги бяха написани навреме (с малки изключения, имам деца все пак) и добре.\nТрябва да се гледа стратегически на нещата, а не какво ѝ е изгодно в момента на фирмата. Ще ви ценят (така вие си мислите) уж като служител – да ама не. Като научих два допълнителни езика, да не би да ме поощриха? Точно обратното. А и фирмата не ми плаща сметките. Фирмата не я грее колко години не съм си позволила да отида на почивка.\nНаправих си стратегия и вече съм на една крачка от това да удвоя дохода си.\nЕ, знам че после и тези 2400 ще ми се видят малко и пак ще започна да уча нещо дето обичам, върви ми и е платено…\nОтне ми доста години робуване по чужбините и после 5 години не-стратегическо развитие, за да разбера, че губя много време да угаждам на другите. Човек трябва да е малко егоист в тези неща. И наистина искат доста труд, но стават.\n14-Jun-2016 at 22:24\nБлагодаря за интересната история.\nМожеш ли да разкажеш как успя да научиш още 2 западни езика – в смисъл такъв, самотна майка, предполага се много ограничено време и пари, при това и си работила на пълен ден? Също с програмирането – колко време е курса (курсовете), отново – откъде пари и време, а и после директно от курса предложение за работа в съвсем нова сфера?\nВ рамките на колко години се развива тази история, защото накрая пишеш “доста години робуване по чужбините и 5 години не-стратегическо развитие”?\nЗа английския само ми направи впечатление, че от “малко английски” до “отличен” в рамките на 8 месеца ми се вижда трудна работа, (това не го казвам за да омаловажа постижението ти, просто страничен коментар), но, – да, ясна ми е идеята, работила си да си подобриш нивото.


Созопол си отдъхна, има вече второ джипи\nСряда, 26 Януари 2022 14:41\nД-р Станимира Георгиева Минчева-Димитрова е общопрактикуващият лекар, който ще поеме останалите без личен лекар созополчани, след като д-р Бончо Градинаров преустанови лекарката си практика. Това става ясно от докладна записка на кмета на морската община Тихомир Янакиев, с която предлага на общинските съветници да гласуват да бъдат преотдадени двата новоремонтирани лекарски кабинети в сградата на пл. „Черно море“ 1 под наем без търг или конкурс. Това ще стане утре, 27 февруари когато ще се проведе 26-тото редовно заседание на Общински съвет Созопол.\nНовото джипи на Созопол е общопрактикуващ лекар с дългогодишна практика в гр. Нова Загора, със специалност Вътрешни болести, специалист обща медицина.\nД-р Станимира Минчева- Димитрова е подала заявление да ползва помещението, което е с размер 34 кв. м. За другото помещение от 29 кв. м. заявление е подала д-р Йорданка Димитрова Кръстева, дългогодишен лекар в Созопол. Тя пое огромния поток от пациенти след пенсионирането на д-р Градинаров. Това доведе до значително увеличение на нейните пациенти, а досегашният кабинет не разполага с подходящи условия, особено липсата на чакалня, която да побере повече хора. Предвид и зимният сезон увеличаващ броя на болни лица, струпването им на едно място е недопустимо и в разрез с ковид обстановката. Междувременно стана ясно, че д-р Кръстева вече е настанена в новия лекарски кабинет и приема там пациенти.\nПредложението за наем на двата кабинета е съответно 183.60/сто осемдесет и три лева и шестдесет стотинки/ без ДДС за д-р Д-р Станимира Минчева- Димитрова и 156.60 лв. /сто петдесет и шест лева и шестдесет стотинки/ без ДДС за д-р Йорданка Кръстева.\nОще в тази категория: « Семейството пчелари от с. Индже войвода с грамота за опазване на българските традиции Плажът в Черноморец се топи необратимо »


Барбара Делински — Да флиртуваш с Пит (1) — Моята библиотека\nДа флиртуваш с Пит (1)\nFlirting with Pete, 2003 (Пълни авторски права)\nБарбара Делински. Да флиртуваш с Пит\nКоректор: Евелина Йонова\nЗапознах се с Джени Клайд и нейния Пит преди седем години. Оттогава обмислям „Да флиртуваш с Пит“ и историята очакваше своя миг, за да се появи като моята книга на годината. Сега, след като това, е факт, осъзнавам колко деликатен процес е книгоиздаването и колко лесно тази творба, погълнала в себе си толкова много от чувствата и мислите ми, можеше да остане ненаписана. Това, че не стана така, се дължи колкото на притегателната сила на самата история, толкова и на безкрайната подкрепа на моя литературен агент, Ейми Берковер. Ейми добре разбира Пит, моите читатели и мен самата. Нейното окуражаване е изключително важно за мен.\nКакто повечето книги, които пиша, и тази изискваше значително предварително проучване. Да се справя с тази задача, ми помогнаха Елизабет Фиск и снаха ми Шери Селуин Делински. И двете са специалисти, в своята област. Ако има допуснати грешки, аз поемам цялата отговорност за тях. Наистина се старая всичко да е наред. Понякога обаче или разбирам нещо погрешно, или без да искам се изразявай неточно, или просто предполагам, че знам отговора, и затова не задавам правилния въпрос. Кони Унгер не би бил доволен от мен. Моите извинения към него и към вас.\nБлагодаря на моите редактори, Майкъл Корда и Чък Адаис, че ме подкрепяха. Благодаря на целия екип на „Скрибнър“ начело със Сюзън Молдоу за въодушевлението, изобретателността и находчивостта им. Благодаря на асистентката си, Уенди Пейдж, за това, че отклоняваше телефонните ми разговори, за да имам време за писане, без да ме прекъсват, както и на Клеър Марино, която се грижи за моя уебсайт и изследва заедно с мен скритите градини на „Бийкън Хил“, добавяйки към това и своите познания за растенията.\nСемейството ми знае какво означава за мен „Да флиртуваш с Пит“. Благодаря на всеки от тях — на Ерик и Джоди, на Андрю и на Джереми и Шери — за това, че се вълнуваха заедно с мен винаги когато споделях нещо от книгата. На съпруга ми, Стив, дължа вечна благодарност и любов за търпението, снизходителността и ценните му съвети.\nИ отново, както винаги, наистина благодаря на моите читатели, които приемат с отворени сърца всяка моя нова книга, оценяват различията в творбите ми и ме подтикват да пиша все по-добре. Вие сте добри хора. Аз наистина съм щастлива жена.\nПозвъняването дойде в три след полунощ. Дан О’Кийфи побърза да облече униформата си и потегли към дома на Клайд не защото Дардън Клайд настояваше, нито пък защото това му беше работата, макар и двете да бяха истина, а защото се тревожеше за Джени.\nТрябваше вече да е свикнал с тревогите около Джени. Притесняваше се за нея, откакто бе започнал да работи като заместник на баща си преди осем години, когато тя бе едно измъчено шестнайсетгодишно момиче, което странеше от връстниците си и все извръщаше поглед от хората. Бе се притеснявал за нея, когато бе на осемнайсет и майка й бе умряла, а баща й бе отишъл в затвора, и бе продължил да се безпокои през изминалите оттогава шест години, през които бе свидетел как хората в градчето все повече я отритваха. Не бе направил много, за да й помогне. Затова изпитваше вина.\nСега това чувство бе още по-силно. И той, също като Джени, не бе искал Дардън да излиза от затвора, но не се бе противопоставил на освобождаването му. Затова се чувстваше виновен и обезпокоен.\nОсвен това и рамото му се обаждаше. Винаги го наболяваше, когато предстоеше да се случи нещо лошо. Баща му твърдеше, че страда, задето е бил лош футболист, но онези наранявания отдавна бяха заздравели. Просто напрежението раздразваше старите рани и това е. Рамото му пареше, когато Дардън Клайд бе слязъл от автобуса в шест и дванайсет предната вечер. Сега болката бе направо ужасна.\nПотегли в ситния дъждец от центъра на града направо по „Уест Мейн“ покрай къщи, които бяха толкова тъмни, че изобщо не би разбрал за съществуването им, ако не помнеше наизуст всеки сантиметър от градчето. Около миля и половина по-нататък къщите бяха още по-отдалечени една от друга. Зави към единствената осветена сграда в този час и стисна здраво волана, докато джипът му подскачаше и пропадаше в локвите по изровената алея към къщата на семейство Клайд. Паркира близо до входа към кухнята, прескочи наведнъж двете опръскани с кал стъпала и отвори открехнатата врата с опъната на нея мрежа против насекоми.\nКухнята бе от потъмнял с годините чам — шкафовете, масата, столовете, а розовият ламиниран плот и балатумът бяха така щателно изтъркани, че бяха добили почти телесен цвят, който в този миг бе най-човешкото нещо в стаята.\nДардън седеше на пода в края на калната следа. Бе се облегнал на стената под телефона и приличаше на мокър плъх — косата и дрехите му бяха прогизнали и сиви. Лицето му бе опръскано с кръв. Много внимателно придържаше дясната си ръка и пазеше да не докосне дясната страна на тялото си. Едва вдигна поглед, сякаш нямаше сила за нищо повече. Но даже и сега очите му бяха зли.\n— Тя ме прегази — изръмжа той обвинително, — направо ме смачка. Лежах под дъжда сума ти време. Отне ми цяла вечност да се дотътря до тук. Болката в таза е направо убийствена.\nДан не даваше и пет пари за таза на Дардън. Приближи се до вратата, която водеше към всекидневната, и се заслуша. Къщата бе мъртвешки тиха.\n— Откъде да знам, по дяволите? Нали затова те извиках. Прегази ме със собствената ми кола и изчезна. Това си е удар, кражба и шофиране без документ за правоспособност.\nДан вече знаеше, че буика го няма фаровете на колата му бяха осветили празния гараж, когато зави по улицата. Но си мислеше, че Джени може да е зарязала някъде колата и да се е върнала. Да, вярно, бе му казала, че напуска града, и бе споменала и за някакъв приятел, но никой не го бе виждал. Сама, Джени Клайд бе притеснителна, и несигурна. Дан не можеше да си представи, че след толкова време изведнъж просто ще си тръгне. По-лесно му бе да си я представи свита на кълбо горе на тъмния покрив, да рискува живота си на хлъзгавите от дъжда плочи.\nТой се запъти натам.\n— Ей! — развика се подире му Дардън. — Къде си мислиш, че отиваш?\nДан не му обърна внимание и бързо огледа къщата. Предварително се стегна психически в очакване да види същата ужасяваща сцена като преди шест години, но не намери нито Джени, нито някакви следи от насилие. Освен една мокра рокля на пода в спалнята и нахвърляни на куп възглавници, завивки и изрезки от вестници на тавана, всичко бе прилично подредено. На покрива нямаше никого, както и — за щастие, на земята долу на двора.\nТой се върна в кухнята.\n— И аз можех да ти кажа, че я няма — измърмори ядно Дардън. — Взе колата ми. Искаш ли пак да ти го кажа. Тя ми взе колата. Трябва да я търсиш някъде навън.\nДан възнамеряваше да направи точно това. Знаеше, че Джени не е особено добра зад волана. Няколко пъти я бе хващал да шофира и всеки път й се бе карал сериозно, но какво повече би могъл да направи? Да я глоби, задето кара на зигзаг по пътя ли? Да й вземе ключовете? Или да я задържи за шофиране без документи и да я прати зад решетките, където щеше да е затворена заедно с наркомани и проститутки?\nТревожеше го вероятността да е катастрофирала. Около Литъл фолс имаше много местенца, където колата може да излезе от пътя и никой да не я забележи дни наред. Възнамеряваше да провери. Най-напред обаче искаше да чуе какво има да му каже Дардън.\nДръпна един стол и седна. Остатъците от вечерята — засъхнало телешко задушено и полуизядени франзели, все още бяха на масата. От една обърната бутилка миришеше на разлята топла бира.\nДардън облегна глава на стената.\n— Казах ти. Прегази ме с колата и замина.\n— Откъде, по дяволите, мога да знам? Аз си вечерях. Тя каза, че заминава. Когато се опитах да я спра, ме прегази — очите му бяха студени и жестоки. — Намери я, О’Кийфи. Това ти е работата. Ако трябва да я обвиниш по законен ред, направи го. Само я върни.\n— Защо? Тя е на двайсет и четири и най-далечното й пътуване беше, когато те посещаваше в затвора. Може би й е време.\n— Как ли пък не. Време й е да е тук — оспори мъжът и заби показалец в пода. — Имаше шест проклети години…\n— За да направи какво? — прекъсна го рязко заместник-шерифът. — Да избяга ли? Как би могла? Ти все й намираше работа тук — да поддържа къщата така, както ти я искаш, и всеки път, когато идваше при теб в затвора, й повтаряше колко много ти е задължена, да не говорим пък за телефонните обаждания. Изобщо не искам да си помислям какво си й наприказвал по телефона.\n— Тя ми е дъщеря. Правила го е, защото ме обича.\nДан скочи на крака. Реши, че ако не стане и не си тръгне, скоро краката ще го засърбят да изрита здравата Дардън Клайд. Изобщо не бе привърженик на грубите полицейски методи, всъщност се отвращаваше от тях, което бе още един повод за спорове с баща му, но в този случай бе на ръба да прибегне до използването им. Толкова бе разгневен.\n— Нека си изясним нещо, отрепка такава — каза той. — Джени вършеше всичко през тези години, защото бе уплашена до смърт от теб. След онова, което се случи тук, трябваше да продаде къщата, но ти не й позволи. Трябваше да я продаде или да я изгори, или просто да се махне и да замине нанякъде. Много пъти съм й го казвал, но ти непрекъснато й забраняваше. Искаше да я преследват онези спомени, ти, с извратения ти мозък. Горкото момиче е страдало много по-дълги години от тези, които ти прекара зад решетките, и то по твоя вина — той се наведе напред, усещаше да го дави такъв горчив гняв, че му идеше да плюе. — Затова ме чуй, и то много добре. Ако намеря момичето наранено от теб, ще ти се прииска да си умрял в затвора. Ясно ли е?\nДардън изпръхтя нехайно.\n— Нямаш куража да ме докоснеш. Баща ти — може би. Но не и ти.\nДан се изправи сковано.\n— Наблюдавал съм го внимателно повече от трийсет и две години — предупреди той, — така че не ме подценявай. Ако си й сторил нещо, ще разбереш точно колко кураж имам. Изобщо не ми пука за теб.\nПо лицето на Дардън се четеше, че чувството е взаимно. Ако можеше, би го убил с поглед. Заместник-шерифът разтри рамото си.\n— Имаш ли някаква представа изобщо къде би могла да иде?\n— Спомена за някакъв Пит.\n— Как, по дяволите, да го познавам? Няма и дванайсет часа, откакто съм се върнал.\n— Може да го е срещнала, когато идваше в затвора при теб.\nДардън го изгледа мълчаливо и на Дан не за пръв път му се прииска да бе разпитал Джени по-настоятелно за този Пит. Не беше обърнал особено внимание, защото тя изглеждаше толкова щастлива, а при нея това бе толкова рядко явление. Предвид развоя на събитията обаче му се щеше да е сигурен, че тя е избягала с някой добър човек. Щеше да му достави голямо удоволствие да каже това на Дардън.\n— Споменавала ли е за него и по-рано? — попита Дан. — Споменавала ли е изобщо за някой мъж преди?\nДардън изръмжа отрицателно.\n— Какво й каза, когато спомена за него?\n— Наредих й — рязко отсече Дардън — да не ходи никъде.\nЗаместник-шерифът бе готов да се обзаложи, че е наговорил много повече от това.\n— А тя какво каза?\n— Че заминава.\n— Значи се скарахте. И това ли беше всичко?\n— Какво значи „това ли беше всичко“?\n— Удари ли я?\n— Не съм я удрял. Аз я обичам. Тя ми е дъщеря. Върнах се тук, за да се грижа за нея.\nО, да. Дан знаеше как става това и с поглед заяви на Дардън, че му е ясно.\n— Докосна ли я?\n— Изобщо не съм се доближавал до нея. Тръгвай подире й, О’Кийфи. Колкото по-дълго седиш тук и задаваш проклетите си въпроси, толкова по-далеч се измъква тя.\nДан много се надяваше да е истина, в случай че Джени е жива и здрава и бяга надалеч от Дардън, както трябваше да направи още преди години. Ако беше така, щеше му се да й даде колкото е възможно по-голяма преднина.\nАко обаче е катастрофирала, трябваше да я намери.\nОтиде до телефона и се обади на общинската болница, която бе през два града, да изпратят линейка за Дардън. Бе му ясно, че мъжът не може да стигне далеч, затова го остави да седи на пода, взе фенерчето от джипа си и тръгна да търси Джени в района около къщата и в близката гора. В същото време се оглеждаше и за следи от мотор. Джени бе казала, че Пит кара мотор. Но не откри нищо. Така че тръгна да я търси с джипа си.\nДо изгрев-слънце бе обиколил всички пътища около Литъл фолс, но не намери буика нито паркиран, нито заседнал, нито блъснат в някое дърво. Отби се до къщата на родителите си, за да осведоми баща си за събитията, но той бе прекалено зает да се кара по радиостанцията с Аймъс. Така че не обърна особено внимание на сина си и спокойно остави издирването на Джени в ръцете му, което много зарадва Дан. Знаеше, че ще свърши по-добра работа по случая от баща си просто защото е загрижен. Старият бе началник на полицията в Литъл фолс в продължение на близо четирийсет години — вече бе отегчен, претръпнал и закоравял.\nНито едно от тези неща не важеше за Дан.\nС нарастваща загриженост, той се върна в участъка и се обади на няколко места. След като алармира полицията в съседните околии да следят за буика, отново излезе навън.\nСмяташе, че е един от тримата в града, на които Джени би доверила плановете си за заминаване. Другите бяха Мириам Гудмън, която имаше фирма и доставяше готова храна из целия щат от малката си кухня в града, и преподобният Пъти от Независимата църква. Дан разговаря и с двамата. Нито единият, нито другият можаха да хвърлят някаква светлина по въпроса къде би могла да е Джени.\nТой отново обиколи всички пътища, този път на дневна светлина, но крайният резултат бе същият. Затова се върна в града да пийне кафе и да хапне бъркани яйца в закусвалнята. Предполагаше, че ако някой знае нещо, ще го разбере именно там.\nЕдинственото, което разбра, бе колко силно жителите на града мразят Дардън Клайд. Никой не се радваше, че тазът му в крайна сметка не е счупен, а само силно натъртен и ожулен, нито пък че в спешното отделение през цялото време проклинал Дан О’Кийфи.\n„Разправя, че помагаш на нарушител на закона и го укриваш“.\n„Дрънка, че изобщо си нямаш представа как се върши полицейска работа“.\n„Казва, че ако си имал поне малко мозък в главата, си щял да повикаш ФБР“.\nТова предадоха приятелите на Дан, без да имат намерение да го обидят. Всъщност той слушаше само с половин ухо. Тормозеха го най-различни странни неща. Рамото му бе напрегнато. Стомахът му бе неспокоен. Тревогата му за Джени растеше.\nОтново пое по пътищата, като спираше да провери всяка долчинка и всяка отбивка, като си казваше, че колкото по-високо се вдига слънцето, толкова по-голям е шансът да освети нещо, което е пропуснал да забележи при по-раншните си обиколки. Сутринта преполови, а той все още не бе открил нищо.\nЗатова отиде до кариерата. Вече два пъти бе ходил там същия ден, но този път го направи само заради себе си. Спря на паркинга в долния край и слезе от джипа. Колкото и да бе ясно времето в града, тук бе мъгливо, което бе една от причините за идването му.\nМъглата освобождаваше съзнанието. Тя размиваше истината и позволяваше да зърнеш надеждата. Кариерата бе място за мечти при всякакви атмосферни условия. Колкото по-гъста бе мъглата, толкова по-красива бе мечтата.\nНеговата лична мечта? Да направи нещо добро. Да извърши нещо добро.\nКолкото и наивно да звучеше, това бе една от причините да се захване с тази работа. Друга причина бе, че по онова време се бе опитал и не бе успял да си стъпи на краката като художник, а му трябваха пари. Трета причина? Майка му го бе умолявала да приеме работата, понеже баща му не можеше да склони никой друг да го направи. Прилагането на закона в Литъл фолс не бе вълнуваща професия. Състоеше се предимно в това да се водят на училище избягалите от клас, да се прибират пияниците в ареста, а наркоманите — в лечебния център през три долини на запад от града. Включваше също уреждането на дребни вражди между жителите и разрешаването на домашни спорове. Освен това се налагаше да се обикалят улиците часове наред, така че хората да си мислят, че са в безопасност.\nА така ли беше наистина? Това определено можеше да се каже точно тук и точно в този миг. Бе трудно да се повярва, че съществува зло в това място — където се долавяха звуци като ромона на водата върху гранитните плочи, шепота на боровите иглички, които съхнеха след дъжда, шумоленето на горски животинки в храсталака и всичко ухаеше на влага и свежест. В мъглата нямаше сенки, където да се спотайват демони. В ден като този кариерата бе като църква, като място за почивка по пътя към небето.\nТова бе странна мисъл — от онези, които баща му наричаше „вредата от колежанското образование в големия град“, — но тя се загнезди главата на Дан. Имаше някакъв покой, дори святост в това място. Чувстваше се по-спокоен тук. Обнадежден. Дори и рамото му бе по-добре, което бе странно, като се има предвид влагата.\nТой потърка болното място. Определено бе по-добре. Вдиша дълбоко от заобикалящата го мъгла и се огледа. Определено се чувстваше обнадежден.\nКак да го обясни?\nКариерата бе като гигантски черпак, чието дъно бе гранитна падина, пълна с изворна вода от планинските върхове. На ръба му стърчаха купчини изкопана пръст, стигащи до шестметровата „дръжка“, която бе трамплин за фантазията на градските жители.\nДан се разходи внимателно по дъното на падината, като стъпваше предпазливо по мокрия от снощния дъжд гранит. Прекоси моста над ръба, където водата преливаше и устремно се втурваше надолу, и се оказа на далечния бряг, загледан в дърветата, които сякаш се приближаваха и отдалечаваха, докато мъглата ту се разнасяше, ту се уплътняваше и се движеше. Нямаше представа какво търси.\nИли по-скоро имаше. Воден от предчувствието си, той остави зад себе си гранита и тръгна по една тясна пътечка сред дърветата. Увереността му нарастваше, докато си проправяше път през боровите иглички и коренищата на дърветата, покрай заплетените вечнозелени храсталаци под надвисналите клони.\nОще преди да стигне, знаеше какво ще открие. Старият буик на Дардън Клайд бе скрит сред дърветата на място, за чието съществуване малко хора подозираха. Изобщо не предполагаше, че Джени знае за него. Беше я подценил.\nБуикът бе празен. Знаеше го още преди да провери. Това бе част от увереността му, както и внезапното прозрение какво е направила.\nСведе глава. Стомахът му се сви от болка и мъката го накара да вдигне глава и да изстене. След време го скова вина и едва около минута по-късно това чувство отпусна хватката си дотолкова, че да може да помръдне от мястото си.\nВърна се обратно по стъпките си към гранитния басейн, мина внимателно по ръба му, но тук нямаше тъга. Не усещаше нищо тежко, трагично или мрачно. Въздухът бе по-лек, по-свеж. Рамото не го мъчеше толкова тук.\nВ това нямаше логика, разбира се. Но беше факт.\nМъглата танцуваше над водата на леки, игриви талази. Прозирно петно в мъглата привлече погледа му. Той го проследи в движението му, нагоре и още по-нагоре, докато очите му се спряха на ръба на насипа. Тогава видя дрехите.\nУсети нов пристъп на вина, който едва не го парализира. Забърза, стигна до отсрещния край на кариерата и започна да се катери по големите каменни блокове, докато стигна до площадката най-горе.\nВеднага разпозна роклята. Джени си я бе купила от магазина на мис Джейн и я бе носила преди седмица на танците в петък. Бе внимателно сгъната до бельото й и до износените гуменки, с които бе извървяла много мили до града и обратно. Следите от стъпките й бяха малки и деликатни. Малцина в града смятаха Джени за деликатна, тъй като това предполага крехкост и ранимост, свързани с невинност, която би трябвало да предизвика желание за покровителство. Но хората в Литъл фолс не бяха предпазили Джени. Също както и Дан. Съзнанието за това щеше да го следва до края на живота му.\nМалки, деликатни, самотни следи от стъпки бяха единствените отпечатъци по пясъка, който преди това е бил подравнен от дъжда. Ако е била придружена от някой мъж, то той не я е последвал тук. Картата бе ясно начертана — следа от стъпки от мястото, където стоеше Дан, до мястото, където бе свалила дрехите си, и после към самия ръб, където се бе задържала за миг на пети, докато пръстите й са политнали напред. И после нищо.\nКъсчетата от странните случки, които по-рано го тормозеха, сега най-после дойдоха на мястото си. Всички онези дребни постъпки на Джени, които го бяха безпокоили през последните няколко месеца и най-вече през последните няколко дни, сега му станаха ясни. Ако бе по-прозорлив, може би щеше да види оформящата се картина.\nНе. Прозорливостта нямаше нищо общо. Той просто бе събрал ведно всички онези знаци в поведението на Джени, понеже не искаше да узнае какъв ще бъде крайният резултат. Ако го знаеше, би трябвало да действа подобаващо, а в този град бе сам-самичък, що се отнася до изразяването на съчувствие към Джени Клайд.\nЗагледа се във водата. Тя бе спокойна, неподвижна и самодоволна в мълчанието си. Щяха да претърсят внимателно дъното, но тялото й може да е било отнесено надолу по течението от придошлата след бурята вода. Щяха да проверят бреговете на потока, в случай че е било изхвърлено на брега. Но в историята на градчето имаше и други подобни самоубийства и в нито един от случаите не бе открито тяло. Според местните предания, когато кариерата погълне някого, той повече не се връща.\nКато не намери нищо във водата, Дан бавно огледа ръба на падината и после впери очи в края на гората. Сега мъглата си играеше с въображението му и за миг му се струваше, че вижда нещо живо, някаква човешка фигура, преди мъглата да се разсее и да разкрие единствено камъни, дървета и мъх.\nСамоубийството бе грях. Не би могъл да приеме с лекота стореното от Джени. Но знаеше колко малък бе нейният свят. В този ограничен свят тя е избрала онова, което е преценила като по-малката от двете злини. Не би могъл да намери сили да я осъди за това.\nСлучаят с Дардън Клайд бе различен.\nДан бе поразен от мисълта, че Джени е наложила най-чистото правосъдие в случая. С акта на самоубийството си тя бе лишила Дардън от онова, което извратеното му съзнание бе желало най-силно. Бе го оставила в ада, който сам бе сътворил.\nДан бе доволен от това. Искаше Дардън да страда, а Джени да е свободна. Макар да тъгуваше за нея, бе доволен. Предполагаше, че болката в рамото му изчезна точно затова.\nВнезапно уморен, той си пое дълбоко въздух. После издиша и пъхна пръсти в колана на панталоните си. Имаше да свърши толкова работа. Трябваше да предаде доклада си и да потърси помощ за по-щателния оглед, който трябваше да се направи тук. Но не веднага. След още поне минутка. Имаше нещо в това място, някакъв покой, който противоречеше на представата за загубения човешки живот предната нощ. Искаше му се да си представи, че това е духът на Джени Клайд, който витае в гората — Джени Клайд най-сетне свободна и щастлива.\nТогава мъглата се раздвижи. Някакъв червен проблясък привлече погледа му долу в падината. Той напрегна зрението си. Червеното петно едва-едва помръдна, но това му бе достатъчно, за да се втурне надолу.\nНеочаквано, докато слизаше, усети пристъп на разочарование. Щеше му се Джени да е успяла да избяга. За нея нямаше живот тук, не и след завръщането на Дардън.\nВеднага след тази мисъл в главата му се зароди друга. Добротворството бе важно за него, но тук се откриваше една възможност за Джени.\nВтурна се по пътеката през каменните блокове, краката му се хлъзгаха непрекъснато, но той не даваше пет пари за нараняванията. Когато стигна до дъното, хукна през гората към мястото, където бе зърнал червеното петно. Когато наближи, забави крачка, тъй като се опасяваше, че тя ще се стресне и ще побегне.\nНо Джени Клайд не помръдваше. Бе свита на кълбо, окаяна малка топка от трепереща плът, с лице, заровено в коленете, а червената й коса се открояваше ярко на фона на болезнено бледата й кожа.\nДокато изтича до нея, вече бе свалил якето си. Коленичи, зави я и я вдигна на ръце. Без да каже и дума, се запъти обратно към джипа. Когато стигна до него, я настани удобно на мястото до шофьора така, че да не могат да я видят. После седна зад волана и потегли.\nПое по заобиколния път извън града, където бе сигурен, че няма да срещне други коли. Тъй като Джени продължаваше да трепери, включи парното. Тя все така криеше главата си и не продумваше. Той продължи да кара.\nКогато вече се бе отдалечил достатъчно от града и радиовръзката на апарата в колата му бе добра, той позвъни на номера за справки, получи търсения номер и прекара три минути в разговор със стар приятел от колежа, който нямаше нищо против да се измъкне за два часа от работа и да го посрещне на половината път.\nБаща му би побеснял от гняв.\n„Възпрепятстване на закона! — би ревнал той, както винаги страстен защитник за спазването на буквата на закона. — Чакат те големи неприятности, Дани, а също и онзи твой приятел. За това ли те пратих да учиш в колеж?“\nНо баща му никога нямаше да научи. Нито пък някой друг в града. Дъното на кариерата щеше да бъде претърсено щателно, както и потокът надолу по течението. Общото мнение щеше да бъде, че тялото й или е било отнесено в по-дълбоката и разпенена част от реката, където е заседнало под някой голям камък, или пък е станало жертва на онази тайнствена сила, която владее кариерата.\nПричината нямаше значение, важен бе само резултатът. Практически погледнато, Джени Клайд бе мъртва.