Литературен свят » брой 103 февруари 2018\nброй 103 февруари 2018\nАко трябва да съм честен,\nзле стоят със мен нещата -\nказват , че съм неизвестен\nи не щат да ме печатат.\nЗа да бъдем вечно здрави\nтрябва нещо да се прави.\nДнес и сайтове, и преса\nни поддържат интереса,\nДОБРЕ ДОШЛИ В ГИМНАЗИЯТА\nСтранно нещо ми изглежда образователната система в Канада. Може би, защото още я чета на кирилица. Всичко, с което се сблъсквам ми изглежда нелогично, различно и объркващо… извън рамките на всички закодирани в мен български стандарти.\nВсе тая болка по отминалия ден,\nа нито звук от паднала жълтица\nвърху паважа сив на времето.\nЩом тръгнеш през Странджа на път,\nпоспри се край Петрова нива -\nтук още дедите зоват,\nКога от север нощем ветровете\nзадухат и небето потъмней,\nснегът вали за първи път, полето\nстудено, грозно, мрачно се белей.\nСЪРНА И ВЪЛЦИ\nСнегът дърветата отрупа.\nБелее цялата гора.\nИз тишината само хрупа\nснегът под стъпки на сърна.\nРазгневи се баба зима,\nсипи, сипи сняг, не спира:\nбой човешки ще да има -\nмен ме вкъщи не побира.\nКАМИЛИТЕ НА БЕЯ\nВеднъж 19-те камили в двора на Ковцан бей се скарали и почнали да се оплакват, че товарът им бил много, а храната, що им давал щастливият господар, била слаба и недостатъчна. Решили камилите да направят мирен протест, а не стачка (както в доброто старо време). Отишли при слугата Ахмед.\nЕдна нощ, докато си лежал в спалнята и си мислил с каква смърт да погуби Лаилие, Асархадон чул тихо шумолене, отворил очи и видял старец с дълга [...]\nТЪЙ Е, ПУШКИН МНОГОЛИК Е ГЕНИЙ…\nТъй е, Пушкин многолик е гений,\nно с него и приятелите му по гроб:\nОСТРОВИТЕ НА РЕКАТА\nНий сме островите на реката!\nНий не щем да изтече реката и да ни остави.\nТя ни вае.\nНОЩ В ПОЧИВНАТА СТАНЦИЯ\nКогато за пръв път влезнах във стаята\nи видях блажено ухилената камина,\nобхване ме ужас.\nОткакто Жеката, овчарят, се обеси на дебелия орех, животът в селото се промени. Пътищата опустяха. Рядко се случваше някоя раздрънкана циганска каруца да разлае изгладнелите кучета.\nСтърже рендето и сипе талаша.\nИ ме оглажда за летва.\nНяма със чворове да го уплаша,\nнито с молитви, ни с клетви.\nТодор Стоянов от с. Горно Белево разказва:\n- Дядо Петър имаше някоя и друга овца, колкото за мляко. Сиромах беше. Фуражът, който бе приготвил за зимата, бързо свърши.\nТи си начало -\nОт него пия!\nСпомням си как незабравимият Александър Геров, един от най-ювелирните автори на хайку (едното от тях, прието от [...]\nНикой не спи. И детето е будно, но лежи и не се обажда.\nЖената до прозореца.\nТази, която сега гледа снега.\nс омагьосваща роза в ръка.\nПЪРВИ ЗИМЕН ДЕН…\nПърви зимен ден -\nБелее се самотен кораб\nв мъглявата далечина…\nЩо дири той сред чужди хора?\nКакво му тегне у дома?\nНедей се оплаква, че сам в мрачината\nминаваш ти клет младини,\nче тясно е, брате, в тоз мрак за душата\nсред тия студени стени.\nВеднъж три жени ми дадоха три рози.\nПървата роза бе бяла като първия сняг. Втората имаше жълт цвят като цвета на лимона, а третата роза беше червена, кървавочервена.\nВ подножието на една планина, която криела в себе си много желязна руда, растяла една обширна гора от стари дървета с дебели стъбла и широки клони.\nАЗ ОБИЧАМ ЕДНА ХЛАДНА ВРАЖДЕБНА СТРАНА…\nАз обичам една хладна враждебна страна,\nнай-груба в света що познавам,\nзвучи там реч човешка, пълна с горчивина\nи в смъртен ме пръстен сковава.\nДоспат се е разлял като небе,\nзакичено със звън на тежки чанове.\nРазсипал се е, сякаш е венец,\nизплетен от забравени предания.\nКогато за първи път го видях,\nс кожен калпак посред лято\nи дрехи, които можеш да видиш\nСНЯГ ДА ВАЛИ\nСпомням си, един английски поет беше казал, че стихотворението трябва да е като чаша вода - чисто, ясно, прозрачно. Цялото творчество на Христо Черняев, предимно поетическо, утолява жаждата на човека за красота и духовно съвършенство.\nТвърде интересен автор на книги е Тянко Вълчинов, който живее в Хасково, но неразривно е отдаден на своето родно село Криво поле.\nТази есен паламуд не се яви. Някои стари рибари твърдяха, че това се дължи на дълго продължилото сухо време, обхванало страната. Други следваха древното поверие за плодовитостта на орехите или преданието, че тези пасажи се появяват през седем години, като не спираха да търсят нови знаци от природата.\nПРОКОБАТА НА ИМЕТО\nМрачен ден в края на юли. Чувам как поне половината от населението на земното кълбо извиква: „Какво-о-о?!” Но аз чувствам, че е по-добре да кажа истината. Изпитала съм, че истината се наказва, но едновременно с това само истината докосва душата.\nИ така. Мрачен ден в края на юли.\nНЕПОВТОРИМ НА СЦЕНАТА\nГец ни очакваше в родното си село Разпоповци. Тръгнахме с телевизионния екип рано сутринта в един мартенски ден. Бяхме в добро настроение от предстоящата среща с този голям български актьор. Лично аз горях от желание да се запозная с него.\nОТНОВО ЗА ДВЕТЕ БЪЛГАРИИ\nПри социализма се наложи изводът, че са построени две Българии. Тогава можеше и някой да се съмнява в това, но по-късно, особено по време на промените стана ясно, че още не могат да се преразпределят народните богатства, оставени от времето на социализма, та бил той и престъпен според новите политически лица.\nХВАЛЕТЕ СЕ, БЕЗУМЦИ!\nМинаха дните тежки - народът веч забрави\nза халът си печален; към подлите душмани\nскръцна без шум с зъби и меча си остави\nи пак с труд се втурна по родните поляни.\nНа пурпура във есенните полюлеи\nпрелитат птиците на тихата съдба.\nОктомври бледен, в твойте янтарни алеи\nНевъзвратимото отново ме приспа.\nНа скитничество, нощ на вино знойно\nи на любов - ти спри на моя праг,\nкогато на жените неспокойно\nзениците горят и пада сняг\nВали, трещи. Небето огнен меч\nна две разсече! „Татко ви - далеч,\nмолете се, деца!” Ний - на колени\nпред Богородичка, ръце съединени.\nИз „Една нощ в Средна гора”\nНастъпваше чудно красиво утро, както в оня ден, когато повярвах, че ти не ще останеш блян, за да не понеса разочарованията си тъй отрано…\nДругарите ми бяха весели и аз се радвах на тяхната още свежа жизнерадост.\nБУРНА Е ДУШАТА МИ, ДЕТЕ…\nБлъскат се вълните белогриви;\nтежък вятър буйно долете\nот страната на стихии диви.\nПРИКАЗКА ЗА КЪРВАВАТА ПРОЛЕТ\nВълшебната пролет със рози венчана -\nи тази година по същия път -\nкат млада девойка, от радост пияна,\nтръгна да обходи отново светът.\nСЪЖАЛЕНИЯ ЗА КРАЖБАТА\n- Ужасно, приятелю мой!… Ограбиха ме…\n- Съжалявам те… Но как?\nГЕОРГИ И. СМОЛЯНОВ\n+ 3 октомврий 1894 г.\nИзчезна от средата на българската достойна интелигенция един отличен член. Голямата свенливост на покойния не даде възможност да се прояви бляскавият му литературен талант в обществото, но ония, които го познаваха, дълбоко съзнават бъдещата благородна роля на този наш Островски.\nРолите отдавна и изглежда завинаги са разпределени: либералите ругаят комунистите, комунистите - либералите. Но в действителност у нас няма нито комунисти, нито либерали. Това са все едни и същи… хора.\n11 ОКТОМВРИ 1941 г.: ТАНКОВИЯТ ШОК НА ВЕРМАХТА\nНа 11 октомври 1941 г. завършило сражението край Мценск, продължило 7 дни.\nВ това сражение хитлеристката армия изгубила 133 танка, 8 самолета, 49 оръдия и един полк от пехотата.\nКакъв ти морал и каква ти идея?\nЗа тях на Канарите - орхидеи.\nПревръщайки снежния рай във панел,\nповдигна полите без срам Куршевел.\nА ЗАЩО ДА ПЛАЧЕМ ЗА РУСИЯ\nщом от Бога не разбрахме ние -\nМесеца чакаш да мине оскъдно.\nСкучно се точат денят и нощта.\nНе си позволявай едно: да се сбъдне\nтуй, дето става и днес по света.\nПред храма божи, свел глава,\nстоял и просил подаяние\nбедняк съсухрен, жив едва\nот глад, от жажда и страдание.\nНА СЪВЕТСКАТА ГРАНИЦА, ИЛИ КАК СТАНАХ „БИЗНЕСМЕН”\nНякога съветската граница не беше просто граница, тя беше ритуал! С приближаването към граничнoто градче Унгени внушителният влак Москва-София и всичко около него се напрягаше сякаш под пръчката на невидим диригент.\nМое Търново - стара земя\nна боляри и конници-селяни,\nпо небесната звездна асма\nзреят мълнии в мрака неделен.\nПази се от куче, което не лае и от враг, който мълчи.\nЦената на всяка постъпка е висока.\nСъгласието е знак за мълчание.\nАко чуждите пари горяха пръстите, нямаше да можем да се разминем от безръки.\nХоди жаден, защото гази водата.\nТрудно ще разберем и обозначим поета Димитър Христов само с новата му книга ,,Хармония”, без контекста на цялото му творчество.\nКоя съм аз и ти кой си,\nпитат сенките на града -\nне ни познават,\nЯнаки Петров, „Кредо” от книгата „Урокът на цветята”\nМАЙЧИЦА – ЗЛАТНА СЕНЧИЦА\nНякой беше казал - ако човек се провикне насред мегдана, че обича майка си навярно ще го сметнат за луд. Че кой не обича майка си? Така си е, но нека все пак ви разкажа за моята майка.\nГоркият наш народ! Колко пъти през последното столетие му се случвало да види как построеното с усилен труд се срутва в небитието, и след това да гради отново, от нищото! А на баща ми това се случило два пъти!\nПаркът спеше тих и бял със заснежените алеи, дървета, пейки… Клоните сребрееха, малките ледени кристали върху тях отразяваха ранното януарско слънце.\nРЕКВИЕМ ЗА НИКОЛА ВАС. РАКИТИН\nНека изгаснат звездите. И нека\nземята от жега се пука.\nТревите да вехнат. По всяка пътека\nусойници змии да съскат.\nЗа да се разглежда художественото дело на едно списание, трябва преди всичко да се изчака да мине неговата годишнина.\nПОСЛЕДНИЯТ ЧАС НА ХРИСТО БОТЕВ\nБрат да ми си, ветре на Балкана,\nбрат на жалба и на люта рана…\nВей ми, ветре, вей ми и повявай,\nтежката ми мъка разпилявай!…\nНезнайни князе на морето сме ние -\nдеца на таинствени вам глъбини;\nбезсилен е погледът нас да обвие,\nи глас сме ний вечен на морски вълни.\nРибното тържище е обикновено най-оживената част от града. Кошовете с наловената риба, смеховете и ругатните на окъсаните рибари, цяло\nАпостолът скочи леко в малката синя лодка и пое греблата. Младо момиче с разпилени руси букли и стройни, загорели боси нозе стои при тясната желязна стълба на малкия пристан и го гледа настойчиво.\nКрачел моят баща невредим\nвсе през минни полета…\nНо превърнат на облаче дим,\nтой се слял със небето.\nКогато в есенна позлата\nпросветна плахо месец блед,\nв прозорец тъмен през мъглата\nсъзрях момински силует.\nДОЙДОХ В СВЕТА АЗ СЛЪНЦЕТО ДА ВИДЯ…\nпревод: Петър Кишмеров\nДойдох в света аз Слънцето да видя\nи синия простор.\nсъс моя взор.\nГеорги Ангелов. „Пепелище - 2017, „Солта на земята” - 2017\nГеорги Ангелов е открояващ се драматичен глас, на моменти - трагик в новата ни поезия. И двете книги на талантливия ни съвременник, обект на анализа, са публикувани през 2017 година, но при вникване в тематиката, идейната категоричност, градусът на емоциите, може да се заключи, [...]\nВръх на политическата проституция - продават любов към родината.\nВсички следи водят към парламента. И се губят в имунитета…\n“Те замениха истината Божия с лъжа и се поклониха и служиха на творението повече, отколкото на Твореца, Който е благословен навеки. Амин.\nНА РАЗДУМКИ С КИРИЛ ПИСАРСКИ\nПреди време някаква дама се опитала да уязви моя събеседник и приятел Кирил Писарски, като му казала: „Липсват ти първите седем години!”. А Кирчо се съгласил с нея. Отвърнал й: „Права си, госпожо!”\nСАНТИМЕНТАЛНИЯТ КМЕТ НА СОФИЯ…\nВсеки, който е имал възможност да се доближи до Петър Междуречки, ще се съгласи с определението, че той беше неповторим човек. За такива хора обичаме да казваме примерно, че са били човеци с главна буква.\nЧАСТИЦА ОТ ВРЕМЕ\nЖивея във едно разделно време,\nобъркан, разтревожен, унижен.\nОт мен не може вяра да се вземе,\nщом ти не вярваш в утрешния ден…\nКак тих се носи в долината\nдалечният камбанен звън.\nШумът на жеравното ято\nзамря в листата като сън.\nВеднъж се скарва кривда с правда,\nвъв спора кривдата надви;\nтогаз на слънце правдата стана -\nсвета с лъчи си да дари.\nТози празник е един от най-българските празници. От боговдъхновената вечна книга на човечеството нека си припомним думите на Иисус, че хлябът е Неговото тяло, а кръвта Му - виното.\nНа момичето, което тъжеше\nв нощния влак по музиката!\nНе тъжи за това,\nче забрава лежи\nвърху твоята памет сега.\nПетлите  - древните будилници\nот дворовете ни си тръгнаха\nи няма кой да ни събуди.\nЧувствата са хигроскопични, пазете ги от влага.\nУсмивката краси човека, стига да не е кисела!\nПротив глупостта няма имунитет.\nАз мога да танцувам със снежинка,\nда плувам с лодка в капчица с роса.\nдо най-далечната земя да стигна\nна мислите със тихите весла,\n* Мълчаливите са също съмишленици.\n* Празният портфейл не вярва на щедри обещания.\n* Лошите чувства „изяждат” добрите намерения в душата на човека.\nЗА ПОЕТИЧНАТА КНИГА „ВРЕМЕТО НА ЛИРИЧЕСКИЯ ГЕРОЙ”\nПоетът на Добрич - това знаех за него, преди да го срещна. Но оттогава минаха много години. Стиховете, събрани в поетичния сборник „ВРЕМЕТО НА ЛИРИЧЕСКИЯ ГЕРОЙ” за пръв път срещнах във Фейсбук, тогава видях и колко много почитатели има Драгни.\nТЪЖНИ МИСЛИ ЗА ЯВОРОВ\nВ „Перл ла Шез” е тъжно.\nМина тук не е погребана.\nЖивее той във своя собствен свят -\nза вино и жена с еднаква жажда.\nСподеля самотата със събрат.\nоткъс от „Проклятие или Господ има други планове за теб” (2017)\nВ една друга безлунна нощ, Бяна щяла да разбере, че Намерението било нещо като бутона за достъп към паралелните светове. Тайната или вълшебната пръчица, която превръщала желанията в реалност.\nИСТОРИЯТА НА ЕДНА ПРАХОСМУКАЧКА\nСлънчев ден - идеален за чистене. Усмихвам се неволно, защото веднага се сещам как като студентка се превивах от смях когато Снежина имитираше майка си, лека й пръст:\nПред очите ми, в стилна кафява рамка, поизмачкан и поизбелял, виси жълтокафяв лист с герба на Царството. Отдясно се вижда фигура на млада българка с хубаво, но тъжно лице, с венец в едната ръка и меч в другата. На листа пише:\nПървите борци за народна свобода - хайдутите, се появяват в началото на робството. Дръзки и непокорни българи още тогава хващат Балкана и почват да отмъщават на жестоките поробители.\nВ зори съм тръгнал, а зората мами…\nНо де да знам: към пропаст или връх?\nНаучих се да ми тежат измами;\nне се научих да отпускам дъх.\nТова изречение изписало върху табелата на колата си в Щатите наше момиче, българче. Видях го преди дни в Мрежата.\nДимът от изгорелите листа\nТече реката, никога не спи,\nтя помни всичко, тя более от безсъние.\nТя влачи камъните, хвърлени по мен преди,\nтече без край - като мечтите мои трънени.\n…и в камена аз чуя две сърца.\nБезлунна нощ без никакви звезди.\nБез бури и без знак сред мрачината.\nНо като гръм началото си заяви\nс неистов вик, разцепил тишината.\nЗнаците на съдбата са много. Един от тях е знакът на хармония с природата, с времето, с хората.\nПреди много, много години с появата на първите кокичета - знак на надеждата, в едно китно подбалканско селце, на този свят се появява и едно момченце, на име - Тодор.\nВ усилни дни, кога се давях\nвъв грижи за насъщен хляб,\nаз често моя дълг забравях,\nродино хубава, към теб.\nЕдва ли има въпрос тъй нашумял в нашия културен живот, както въпросът за отношенията между писатели и критици. Общо взето тия отношения са враждебни, дори без изглед някога да се подобрят.\nДраматическа легенда в 4 картини\nВълкашин - деспот на Македония\nРадостина - негова жена\nМарко - техен син\nПАДНЕ ЛИ В ГРАДА МЪГЛА…\nПадне ли в града мъгла,\nв тесен пръстен ме заключва,\nно и в пръстена все пак\nдоста работи се случват.\nО, черней ти, горо, о, черней, ти, сестро, -\nтебе сребърна слана те ослани.\nО, черней ти, горо, о, черней, ти, сестро,\nда оплачем двама свойте младини.\nПЕСНИ ЗА ВОЙНАТА\nОкичен с китки и букети,\nзамина татко на война -\nведно със хиляди другари\nда брани родната страна.\nОтвисоко в планината\nлей се бисерно поточе,\nбърза то към долината -\nскача, плиска и клокочи.\nВ ТОЗИ СВЯТ, АКО СКРЪБ ВРЪХЛЕТИ…\nВ твоя свят, ако скръб връхлети\nи тъжиш след раздялата сам -\nкъм безкрая за миг погледни.\nВсичко, знай, отминава натам.\nБЕЗСЪНИЕ. И ОМИР. ОПЪНАТИ ПЛАТНА…\nБезсъние. И Омир. Опънати платна.\nПрочетох корабния списък до средата:\nонуй котило, жеравен влак - над Елада,\nиздигнал се в оная древна далнина.\nДа можеше да има възвратимост,\nбих тръгнал от ония брегове,\nкоито времето без милост срина\nза мои и за чужди грехове.\nКниги като „Милост”на Светозар Казанджиев (БП,С., 2017) се пишат цял живот. Тук си дават среща хора от различни етноси и вероизповедания.\nНашата улица в село беше едно сухо малко дере, от чиито брегове надничаха трънените плетища на околните дворове. Само напролет, когато падаха обилни дъждове, дерето се оживяваше и бълваше в Селската река бучаща и мътна вода.\nВАНГА ЗА РАЗМИРНОТО ВРЕМЕ И СПАСЕНИЕТО НА СВЕТА\nИз книгата на Жени Костадинова „Пророчествата на Ванга”\nАз не говоря, тука Бог говори! Това е Божи глас, световен глас!\nВ Бога не вярвате, а искате да ви помагам! Без вяра при мен да не идвате, защото не аз, Бог ви помага.\n„ПЪТЯТ НА БЪЛГАРСКАТА ИНТЕЛИГЕНЦИЯ”\nПод такова заглавие излезе от печат една книжка от плевенския адвокат Г. Марков. Оставаме настрана стойността на тая книжка в стилно и правописно отношение. Това не е наша пряка задача сега.\nВ България, за разлика от Русия и Франция например, дуелите не са популярни. Макар българите да са честолюбиви, когато се постави въпроса “на живот и смърт”, те предпочитат да останат живи.\nТака си мислех: някой ден в колата\nще хвърля куфарите. И на път!\nИ няма да ме жегне жал, когато\nв далечината се стопи градът.\nЗдравей, сине, получихме хубавата вест и само да знаеш колко се радваме, а баща ти все държи писмото в джоба си и де когото срещне, му го показва и вика, че душата ти била жилава и че целият ни корен бил все с такива, с жилави души, а началникът на строежа, щом [...]\nИЗ „ГЕРГЬОВДЕНСКИ ЛЮЛКИ” (1940)\nОт усое, на зелена бука\nранно пиле кукувиче кука:\n„ЖИВАТА ЛЕГЕНДА НА ОХРИД” ОТ НИКОЛА ДЖЕРОВ\n“Живата легенда на Охрид” от Никола Джеров, София, 1934 г.\nТая малка книжка представлява един вдъхновен очерк върху Св. Климент. Сбито и образно авторът рисува духовния образ на охридския светец и покровител.\n„СПОМЕНИ ИЗ ПОЛИТИЧЕСКИЯ ЖИВОТ НА БЪЛГАРИЯ” ОТ ДАНИИЛ ЮРУКОВ\nТрябва винаги да се радваме, когато съвременници на важни събития от близкото и по-далечното минало ни поднасят своите спомени или дневници, където е отбелязано онова, което най-вече им правило впечатление.\nС жар и огън във душата\nи с разпален дух велик -\nвъв разгара на борбата\nти загина мъченик.\nпочти като лебеди.\nПроточили шии, стоят смирени.\nДо вчера хранени и поени,\nдоволни и сити.\nЕДИН СЕВЕРОЗАПАДЕН БАЛКОН….\nЕдин северозападен балкон ме среща\nс лодки, които се завръщат,\nнатоварени догоре със снежни ветрове.\nПростена ти бъди. Простена\nза всички стари грехове.\nТуптят сърцата възродени\nи ново чувство ни зове.\nПОСЛЕДНАТА НА ПОСЛЕДНИЯ\nНие с тебе не бързаме.\nДните ни са броени.\nКато глътки вода са в манерка\nна някой пустинник,\nПО ПОВОД НА ЕДНА КОНВЕНЦИЯ\nОтпийте вода, госпожо адепт,\nи вие, милорд милостиви.\nЗащо ви тревожи нашият двор,\nскверни са ваште мотиви.\nТака беше в Дейр ез-Зор, в Рес ул-Айн, в Ракка. Клаха, мъчиха до смърт преселниците, но оцелелите продължаваха да вървят.\nИЗ „БАЛАДИЧЕН ДЕЛНИК” (1966)\nТой седеше пред рафта с калъпите\nи по своята радиоточка\nПоизпразнят ли ти, братко, нейде портмонето,\nняма смисъл чрез протести грижи да създаваш:\nв нашта правова държава тъй си е адета:\nне намажеш ли колата, тя съвсем не шава.\nЛЪВЪТ И ВОЙСКАТА МУ\nВеднъж царят на животните, лъвът, събрал силна войска. Той я наредил и поканил мечката да я прегледа.\nРавно Загоре помръкна:\nсуша удари нивето,\nпопар изгори гората,\nболест нагази стадата,\nСТИХНА ВСИЧКО ПАК…\nСтихна всичко пак и до зората\nняма даже да скръцне врата.\nСамо нейде сама в тишината -\nчуй, хармоника броди в нощта;\nПРОСТИХ СЕ С ТЕБЕ!\nВръстнице моя, с тебе се простих!…\nНо все така завинаги ще помня,\nкогато ми поднесе хладна стомна,\nтъй жаден бях, но капка не отпих.\nпревод: Любомир Дойчев\nПознавах аз един чудак,\nв живота си изпъстрен с грижи,\nда бъбри непрестанно\nДана Интернешънъл, Бой Джордж, Кончита Вурст (победител/ка на Евровизия 2014), Азис, Рики Мартин (гей, баща на две момчета, износени от сурогатна майка), Джордж Майкъл, Елтън Джон, Синтия Никсън (Миранда в „Сексът и градът”),\nТо е любов!\nНе на думи и в стихове пламенни.\nВ нея няма клишета -\nняма нищо подправено.\nМЪКА В ПАЗВАТА\nВ края на махалата Заевите бе къщата на Сирактилу. Тя бе като другите - двукатна и с малки прозорци. По-различен бе дворът. По него все имаше цепеници и къси трупчета от диви сливи, горчива круша, усойна череша и от какво ли не още.\nТЕЖКОТО СЕЧИВО НА ЕМАНУИЛ КОНСУЛОВ\nЖурналистът и писателят Емануил Консулов навърши 85\nЕмануил Консулов е доайен сред журналистите и писателите в Смолян. Още издава месечния вестник ,,Чар”, но между броевете отскача до родното си село - махалата Заевите,\nСТРУНИТЕ НА ТИШИНАТА\nНе се зарадвах на слънцето.\nЩе поседна на сянка и върху студения пясък\nще рисувам угаснали слънца.\nВЪРХУ КУЗНЕЦОВА СЕ НАХВЪРЛИХА ДИКТАТОРИТЕ НА ПОРОКА….\nС помощта на Запада либералите ни натрапват своите културни «стандарти», включително в областта на детската литература…\nна художника Атанас Дончев\nДо изгрева ме чакат много залези\nи много нощи с дъх на късна зима,\nв които младостта ми непрежалена\nвърви през угари с несретно име.\nВратичка на кафез.\nОставих я отворена.\nПоисках заека да пусна.\nИз „Или хубаво, или още” (2018)\nе особен дар -\nсе скри пъдпъдъка.\nОтнех го от кучето\nи от ловеца.\nЕлена Алекова не е лесен за представяне автор. Първо защото книгите й не са малко и второ, защото са различни - поезия, проза, мемоаристика, литературна критика и публицистика.\nтиха радост и жал непрежалена…\nС лъчи земята ни поливай,\nнебе, със слънчево сърце,\nзелена кръв и млада сила\nналей в треви и цветове.\nНякога в читанките ни имаше един хубав разказ. Ние го четяхме и се радвахме, защото това, за което се разказваше, се беше случило в нашия град.\nПосивяла, дребничка, във черно,\nтя се спря до този гроб.\nНещо свято имаше безмерно\nповече от лошо и добро.\nЛивада пъстра, спомените тук\nцъфтят на времето напук.\nПроблясва грозно мълнията къса,\nотеква гръм и къщите тресе.\nА вятърът се мъчи да разкъса\nпердетата и да ги отнесе.\nИ ТОВА ЩЕ МИНЕ….\n„И това ще мине” - каза ми някога\nи оттогава си стои същото.\nПразна е душата,\nкакто празна е къщата.\nТова не беше вълнуващо признание в любов. Нито пък беше потвърждение за любов. Не беше и изтъркано от употреба обръщение в уверение на топли чувства към някого от постоянното обкръжение.\nС огъня да си играе\nче не трябва, ужким знае,\nно Асен все пали нещо -\nкнижки, клечки… И горещо\nБОРИС ДЕНЕВ – ХУДОЖНИК И ПОЕТ\nМайсторът, който в багрената звучност на старинното Търново долови страстната и топла легенда на българското минало, сега със същото изкуство и със същата обич ни разкрива багрената красота на стария Пловдив.\nРосен китен кукуряк\nс накривен зелен калпак,\nмного рано те изпрати\nбаба Марта на земята.\nПристигна пролетта и тихичко отмина\nсъс химни и цветя край ледени стени;\nпристигна пролетта, а в моята градина\nи в моята душа, робиня век-година,\nне дойде тя, а само със сън сънят смени.\nБаба Марта днес избърза,\nсини, морави, червени,\nсъс ресници посребрени.\nКато корона златогрейна\nсияеш, Пловдив, отдалек,\nа над лика ти чародеен\nсиней небето с поглед мек.\nВ къща на фронта\nпогледнах в огледалото.\nДупка в челото.\nОЙ, ПРОСТОРИ ПРОЛЕТНИ…\nОй, простори пролетни,\nгрейнали над нас!\nси намерих аз.\nГоворят, че по времето, когато султан Мурад Хан отишъл в Изник, за да се срещне с брат си Кючюк Мустафа, Ефлякоглу Дракула ходил в Силистре (1.) и донесъл много беди.\nДушата ми бе кладенец затворен…\nНад него път направиха отдавна,\nпо който тътнат яростни копита\nи си играят весело деца…


Двустаен апартамент в гр. София, "Център", Георги С. Раковски, НДК за продажба. Двустаен апартамент с престижна локация до НДК.\nНачало Продажба Област София гр. София "Център" ул. Георги С. Раковски Двустаен апартамент (Sfa 68019)\nДвустаен апартамент с престижна локация до НДК\nПривлекателен имот в центъра до ул. Раковски и френската гимназия\nРеф. номер: Sfa 68019\nПросторен двустаен апартамент (77 кв.м.) за ремонтни дейности в тухлена сграда в топ центъра на града в близост до възловите улици Раковски и Гургулят, бул. Патриарх Евтимий и Васил Левски, както и ул. Фритюф Нансен и НДК, банкови офиси, полицейски участък, медицински център, спирки на редовния градски транспорт, включително метростанции, посолство на Молдова, емблематични сгради, ресторанти, кафенета, барове, Френска езикова гимназия.\nАпартаментът се намира на 2/5 етаж. Разпределя се между: хол, кухня, мокро помещение, баня с тоалетна. Отоплението е с ТЕЦ.\nИмотът се намира в най-престижната част на централна София, на метри от НДК, пешеходната част на Витошка, възлови булеварди, култови заведения, престижна гимназия, модерни ресторанти, бутици, места за отдих и развлечения. Комуникациите с всички точки на града се извършват лесно и удобно, както с автомобил, така и с разнообразните възможности на градския транспорт.\nОще информация за Двустаен апартамент с престижна локация до НДК:\nРеферентен номер: Sfa 68019\n1 857 €/м2 Обща площ: 77 м2\nЗА ПОВЕЧЕ ИНФОРМАЦИЯ Реф. номер: Sfa 68019


ЛРП КОМПЛЕКТ ЛИПИКАР МЛЯКО ЗА ТЯЛО 200 МЛ+ГЕЛ ЛАВАНТ 100 МЛ/639895 ➡Цена — Аптека Нове™\nЛРП КОМПЛЕКТ ЛИПИКАР МЛЯКО ЗА ТЯЛО 200 МЛ+ГЕЛ ЛАВАНТ 100 МЛ/639895\nВсичко от La Roche-Posay Сподели продукта\nЛРП КОМПЛЕКТ ЛИПИКАР МЛЯКО ЗА ТЯЛО 200 МЛ+ГЕЛ ЛАВАНТ 100 МЛ / LA ROCHE - POSAY SET LIPIKAR BODY MILK 200 + GEL LAVANT 100ML\nВисока ефективност: съдържа 10% масло от карите, извлечено по социално отговорна програма в Буркина Фасо, с липидовъзстановяващо действие, ниацинамид за дълготрайна хидратация и 60% термална вода, която успокоява раздразненията. Може да се нанася и върху най-чувствителната кожа.Оптимална сигурност: Хипоалергенна формула без парабени. Тествана под дерматологичен контрол и под наблюдението на педиатри. Може да се използва всекидневно от цялото семейство.\nНачин на употреба: Нанасяйте веднъж дневно върху почистена кожа на тялото. Млякото попива моментално, без да оставя мазен или лепнещ завършек.\nУСПОКОЯВАЩ ЗАЩИТЕН ДУШ ГЕЛ ЗА ЧУВСТВИТЕЛНА КОЖА 200 мл\nАктивни съставки: Ниацинамид - с успокояващо действие. Подхранващо масло от карите - хидратира кожата и засилва нейните естествени защитни функции.\nЦени на бои за коса Syoss\nBio-oil за бременни\nЦена на капсули Дефендил\nКакво е Вашето мнение за:ЛРП КОМПЛЕКТ ЛИПИКАР МЛЯКО ЗА ТЯЛО 200 МЛ+ГЕЛ ЛАВАНТ 100 МЛ/639895