Както през ранното средновековие, назовано в японската историография епохи на Нара и Хейан, включваща времето от VII до XII в., тъй и зрялото, класическото средновековие, епохите на Камакура и Муромати (XIII — XVI в.) японската етническа общност запазила своята самостоятелност. За разлика от китайци и индуси, които претърпели драмата на монголското иго, японците успели да оцелеят, понеже монголците се опитали да нахлуят в Япония на два пъти по море и претърпели провал. Единствени те, монголците, се помъчили през XIII в. да покорят островната държава, но без да постигнат реален успех. Поради това Япония спада към малкото държави на Земята, които не познали трагедията на чуждо господство и не изпитали потребността да го отхвърлят. В замяна на това обаче страната била разтърсвана от вътрешни войни, който забавяли нейното социално-икономическо и обществено-политическо развитие. Това била общо взето изолирана от международните конфликти страна, една от малкото в средновековния свят с подобно географско разположение.\nВ общата медиевистика на Европа изучаването на изворите за средновековна Япония, тяхното привеждане в известност, започнало сравнително късно, през 50-те години на XIX в., когато се формирало японознанието като комплексна интердисциплинарна наука за изследване цялостния живот на японското общество, респективно история, икономика, политика, право, религия, етнология, култура. В самата Япония това било време на ликвидиране на феодалната система и образуване на централизирана модерна държава, период на обновление (Медзи исин), а на европейския континент японознанието изграждало своите основи и се превръщало в световна наука, придобиваща гражданственост в различните страни на света.\nПървите опити за изучаването на средновековното японско общество обаче датират още към XVI — XVII в.\nПортугалски мисионери, пристигнали тук с цел да разпространяват католическото вероизповедание, се заели с приобщаването на японците към учението на Христос. Те започнали да подготвят и отпечатват различни справочници, които разкривали пред чужденците духовните качества на японеца, неговото минало и настояще. През 1591 г. М. Барету оповестил учебник по японски език, а 1595 г. излязъл първият латинско-португалско-японски речник. През 1604 г. Ж. Родригиш съставил граматика на японския език. Многобройните проповедници водели дневници, записки, изучавали старинни ръкописи. Въз основа на натрупания фактически материал Ф. Ксавие (1506 — 1552) написал обширна „История на Япония“, видяла бял свят едва 1754 г.\nВ отделните страни на Европа, а също така и в самата Япония се появили специализирани научни институти, които пристъпили към конкретно изучаване на средновековната епоха в страната. Германският учен К. Флоренц (1865 — 1939) основал специализирана германска школа за разработване проблемите на Япония. В Англия още преди това В. Чембърлейн (1850 — 1935) създал английска японоведска школа, която отбелязала значителни постижения. През 1873 г. в Токио, следвайки английския научен модел, възникнало „Германско общество за изучаване природата и народите на Източна Азия“. Не останала назад и френската историография. Историкът, специалист по миналото на Япония, А. Р. Мазелер подготвил 8-томна история под наслов „Япония. История и цивилизация“, Париж, 1907 — 1923 г. Това е много интересно проучване, изградено върху разнородна фактологична документация. Американецът У. Грифис (1843 — 1929), който положил началото на японистиката в САЩ, отпечатал двутомник по история на Япония, Ню Йорк, 1876.\nВ самата Япония издаването на документални материали протича с непознати за европейските мащаби критерии. Един от многотомните сборници с документи е озаглавен „Кими сикимоку“ и включва дневници, описания, материали, подготвени от група монаси. В български превод заглавието на кодекса гласи „Кодекс на годините на Каму“ (1334 — 1338). Задачата му като „Политическа програма на шогуната Асикага“ била да ликвидира възникналите смутове и да укрепи централната власт. През 1569 г. към основния текст били направени редица допълнения, в резултат от което документите достигнали 530 тома. Фактически в това многотомно издание са включени всички автори от най-древни времена до XVIII в.\nВ труда на японския изследовател Рай Санъе „История на Япония“ се проследява времето от XII до XVII в. в 22 тома, като се включват различни документи.\nНай-добрите издания на извори в Япония са подготвени и реализирани през XX в. и носят отпечатъка на високо професионално майсторство. През периода от 1901 до 1961 г. в Токио излизат от печат 124 тома Извори под общото заглавие „Древни документи на Япония“. Все по същото време в Токио са отпечатани „Материали по история на Япония“ в 228 тома. След това от 1929 до 1966 г. пак там са издадени в 124 тома „Събрания на книги по отечествена история“, а от 1952 до 1960 г. и „Древни анали на Япония“ в 24 тома. Разбира се, всички тези единици обхващат цялото изворово богатство на страната и надхвърлят хронологичните рамки на средновековната епоха. Цитирането им има за цел само да подскаже мащабите на издателската дейност.\nНай-обща историческа обстановка\nНе само в предишния период, но и в новите условия върху историята на Япония огромно влияние продължило да упражнява особеното географско положение на страната. Климатът бил сравнително суров. Планините, които заемали значителна част от пределите на страната, не били удобни за живот. Земетресенията разтърсвали островите и оказвали голямо влияние върху характерологичните особености на хората, върху техния темперамент. Колкото и невероятно да изглежда, тайфуните, които връхлитали градовете и селищата, не предизвиквали фатализъм, социална безизходица, а готовност за възстановяване на нанесените щети, оптимизъм.\nПриема се, че феодалният строй бил изграден през XI — XII в. Феодалното имение (сеен) било освободено от всякакви налози и представлявало неотнемаема частна собственост, могло да се предава по наследство. Селяните като мнозинството от населението се делели на няколко основни групи. Една част от тях, компактната, били държавни селяни и се подчинявали директно на императора. Друга категория се намирали в различни форми на зависимост. Трета част били безправни и земевладелците фактически ги прикрепяли към земята. Аристокрацията в Япония образувала няколко класа. Най-едрите собственици, наричани хонке, били фактически сеньори. Втората група образували васалите, които се назовавали реке, те изпълнявали определени задължения спрямо своите господари. Аристократите хонке, от една страна, и реке, от друга, притежавали на разположение отряди самураи.\nХарактерна особеност на политическия строй на обществото в Япония било неговото типологично многообразие, обусловено в крайна сметка от географската и социално-икономическата обстановка. Върховният собственик на земята бил императорът, Микадо, който се считал за абсолютен владетел. Под негово върховно ръководство се намирали управителите на областите, губернаторите.\nПостепенно централизираната власт на императора загубила влияние, нараснала ролята на най-силния земевладелец в империята, шогуна, който бил обявен за върховен владетел. Началото на шогуната се отнася към 1192 г. През тази година магнатът на областта Канто, Минамото Йоритамо, разгромил своите противници с активната подкрепа на самураите. Той влязъл в столицата Киото. След това оставил императора от династията Тайра в неговия дворец, а сам той се завърнал в замъка си в Камакура. Императорът утвърдил Минамото в чин „велик пълководец, покоряващ варварите“ („сейи тейсешогун“, съкратено „шогун“). Започнал нов етап в политическата история на Японската империя. На власт застанала военната аристокрация. Камакура, където живеел шогунът, се превърнал в политически център на Япония. Сам императорът запазил своя титул и изпълнявал функции на главен жрец на шинтоистката религия.\nШогунът Минамото Йоритомо изградил нов държавен апарат. В управлението функционирали две паралелни институции, доминирала обаче военнофеодалната власт, шогунът Минамото Йоритомо се превърнал във върховен главнокомандващ армията.\nСлед XIV в. в Япония нараснало едрото княжеско земевладение. Настъпило подобряване на обработването на земята. Усъвършенствали се иригационните съоръжения, което довело до отглеждането на две реколти годишно. Страната се развивала успешно. През 1267 и 1268 г. монголите изпратили в Япония пратеничество с категорично искане императорът да признае васалната си покорност. Владетелят на страната Токимуна Ходзьо отказал да се подчини. В отговор на отправената заплаха той се разпоредил да бъдат подобрени отбранителните съоръжения по крайбрежието. Монголците направили опит да проникнат в страната през 1274 г., когато техният флот в състав около 30 000 души покорил островите Цушима и Ики и достигнал пристанището Имацу. Страхотният тайфун, който се появил, потопил монголската флота. Загинал и главнокомандващият флота Лю. Това провалило експедицията за покоряването на Япония. Нов опит да завладеят империята направили монголците през 1281 г., когато вече цели два флота се насочили към островната държава: 40 000 армия от Корея и 100 000-на от Китай. Японците оказвали съпротива в Северен Кюсю. Нов тайфун помел флотата на монголите и ликвидирал заплахата.\nНастъпил периодът на изострени противоречия между магнатите. През 1333 г. Камакура паднала, а 1335 г. Т. Асикага се обявил за шогун. Император Годайо, успял да се закрепи на трона, но впоследствие претърпял поражение и основал южната династия. Асикага се утвърдил в Киото, където била основана северната династия. След като южната династия капитулирала през 1392 г., управлението на Асикага било признато за законно. Неговата династия властвала до 1573 г.\nПрез 1441 — 1485 г. избухнали поредица селски въстания, организирани от недоволни и подложени на преследване будистки секти. Бунтовниците се борели за подобряване на положението си.\nСамурайство: структура и идеология\nСамурайството се оформило като относително самостоятелно съсловие, неразделно свързано с аристокрацията. Изграждането му било реализирано върху базата на едрите поземлени собственици в най-тясна връзка с обективния процес на общественото развитие на задълбочаването на социалните противоречия. Самураите били организирани на военни начала: в големи групи (наричани дан) и в по-малки отряди — то. Организационните структури обхващали родственици, възглавявани от авторитетен семеен клан.\nЦенностната система на самураите включвала вярност към господаря, мъжество, скромност, самопожертвувателност. Ръководителите на будизма поставяли на първо място изпълняването на дълга, а не робуването на чувствата.\nНравствеността на самурая намерила отражение в две големи литературни произведения: едното „Повест за дома Тайра“, другото — „Повест за великия свят“. Конфликтите между Тайра и Минамото са обрисувани в „Повест за дома Тайра“. Борбите между аристокрацията от западна и източна Япония, жестокостта, проявявана в стремежа към властта, са показани в „Повест за великия свят“.\nВ най-голяма степен идеологията на самурая намерил израз в наръчника „Път на воѝна“, произведение, изградено върху началата на будизма, по-специално върху учението за предопределението, кармата, за нетрайността на земния живот, за тленността. „Път на воѝна“ издига пред самурая идеите за патриотизма, за самоконтрола и самообладанието, за съсредоточаването. Акцентира се върху медитацията, достигането на небитие пред смъртната опасност. В „Път на воѝна" се разработва конфуцианският принцип за верността към дълга, за послушанието пред господаря. Популяризира се идеята за моралното усъвършенстване.\nСамураят бил длъжен да даде три обета. Първият включвал пълната забрава на своето семейство: жена, деца, а така също и личния си живот. Освен това азбучно задължение на самурая било незабавното самоубийство при смъртта на господаря: разпарянето на корема, сепуко. Оспорването на първенството в боя било много важно задължение на самурая.\nЗанаятите и търговията в империята се развивали заедно с развитието на градовете, които се появили сравнително рано. През XIII в. броят на градските средища се увеличил. В градовете Нара, Киото, Камакура занаятите били свързани с ръчния труд. Занаятчийските цехове възникнали през XII — XIII в. Десетина-петнадесет майстори, калфи и чираци образували корпорация. Укрепването на търговията предизвикало появата на гилдии.\nИсториците на Япония разделят градовете на четири групи в зависимост от местата, където възникнали. Към първата група отнасят градовете, които се появили около храмовете и манастирите на будистките институции — Нара, Хейан и др. Втора група се зародили край основните пътища и кръстопътища — Оцу и др. Една трета категория възникнала около замъците на магнатите — Нагоя, а такива градове като Хього и Сакаи се оформили на пристанища и се превърнали в пристанищни центрове.\nПо редица причини отначало занаятчията сам реализирал стоката си на пазара, поради което търговецът като социална фигура се появил по-късно. В началото на градовете от неговото участие все още не се усещала обективна потребност.\nБроят на градовете нараствал заедно с подема на икономическия живот. През периода XII — XIV в. градовете достигнали 40, през XV в. нараснали на 60, а в края на XVI в. те достигнали внушителната цифра 269. По броя на своите жители и по архитектурното си устройство се откроявали градовете Хиого (по-късно Кобе), Нанива (бъдещата Осака), Хаката (Фукуока), Цуруга и др.\nВ Японската империя числото на свободните градове било общо взето незначително. Това се дължало на организираната сила на централната власт и на магнатите, които не отстъпвали от завоюваните икономически позиции. При все това, свое самоуправление извоювал пристанищният град Сакаи, а също и градовете Хаката и Мацуяма.\nВ хода на развитието и усъвършенстването на обществените отношения градовете се специализирали в производството на копринени тъкани, хартия и др. Текстилната промишленост се развивала в Сакаи, Киото, Хаката, Ямагути, а производството на хартия процъфтяло в множество стопански средища, особено след като през XV в. производството на хартия било зависимо от Корея. Рудодобивното дело се развило на остров Садо, Битю, Бунго, Сацума, Веси. Добивало се злато, сребро, мед. Успехи били постигнати в ковачеството, по-специално в производството на мечове. Голямо майсторство постигнали японските производители при изготвянето на лакове и порцелан. Изяществото на тъканите и качеството на хартията предизвиквали естетическа наслада.\nПодемът в занаятчийската дейност постепенно довел до появата на панаирите. В началото те се провеждали ежемесечно, но по-късно, през XIV — XV в. броят им достигнал до 6 пъти месечно.\nВъзникнало и лихварството. Постоянните пазари се увеличили и към края на XV в. техният брой достигнал 60.\nВ държавното управление на Япония по онова време се очертали два основни периода, всеки от които придобил специфични особености, обусловени от характера на политическата система. Единият обхванал IX — XII в., другият протекъл след XII и достигнал до края на развитото средновековие, респективно до XVI в. През първия период властта била съсредоточена в аристократичната фамилия Фудзивара, образуваща голямо семейство, което притежавало обширни наследствени имения и разполагало с най-важните длъжности в системата на държавния апарат — регентската и канцеларската. В редица отношения Фудзивара проявявал подчинение спрямо императора, който се принуждавал да търпи самовластието на големия и силен магнат.\nКогато Минамото поел управлението като шогун, направил сериозен опит да спре децентралистичните тенденции, но дворецът на императора фактически се превърнал в център на опозицията. Възникнали конфликти. Императорът запазил титлите, които притежавал, отдавали му се необходимите почести, но самият той, а така също и приближението от семейството и роднините му правели многократни опити да възстановят загубената по същество реална политическа власт. За тази цел от 1221 г. императорът трябвало да се представя в императорската резиденция. Но от XIII в. шогунът увеличил правомощията си като владетел. Императорът продължавал да се счита „тено“ („небесният“), но вече шогунът диктувал положението. Преди всичко шогунът утвърждавал избирането на императора, регулирал въпроса за престолонаследието, назначавал служителите в двореца.\nНастъпили промени и в структурата на държавния апарат. Нараснало значението на самураите, на военното съсловие. Правителството (бакуфу) обхващало три основни ведомства, значението на които се увеличило. Едното командвало армията, другото — управлението на икономиката, а третото се занимавало с въпросите на култа.\nНачело на провинциите били назначени военни губернатори, протектори (сюго), които упражнявали контрол върху изпълняването на разпоредбите на централния апарат. В техни ръце се намирало управлението, командването на местните гарнизони. Били отговорни за ефективното реализиране на съдебната и изпълнителната власт. Освен това военните губернатори командвали полицията. Тяхно първостепенно задължение било да предотвратяват всякакви опити за бунт. Имали за задача да наблюдават настроенията на земевладелците, тяхната дейност.\nУстановената система на управление, изградена на военни начала, била общо взето ефективна и гарантирала сигурността на шогуна и неговата власт. За смазване на опозиционните прояви сред магнатите била сформирана колегия на правителствени докладчици в състав от 10 души, които били доверени лица на шогуна.\nВ началото на XIV в. обстановката се променила. Централната власт отслабнала. Шогунът изпаднал във васална зависимост от императора на Китай. Правото за назначаването на японска императори било присвоено от Китай. Управленските функции на шогуна намалели и отслабнали.\nВ Японската империя будизмът продължавал да изпълнява задачите си на основно вероизповедание. Нови будистки секти — дзен, дзьодо и нитирен възникнали през XII — XIII в. и намерили широк прием сред населението на островите. При тези религиозни общности съзерцанието като самовглъбяване се осъзнавало като средство за достигане на истината. Интуицията също така била на особена почит, тя се използвала за възприемането на обективната действителност. Срещу формализма в познанието сектантите предпочитали аскетичното изтощаване на тялото, простотата в отношенията между членовете на общността и в начина на живот, в бита.\nПонеже сектата дзен учела, че войната трябвало да се превърне в съдържание и смисъл на живота на всеки благороден мъж, тя съответствала на нравствеността на самураите, на войнствената част от аристокрацията. Това улеснило превръщането на сектата дзен в официално изповедание на онази част от японската аристокрация, която управлявала страната. В края на XVI в. най-активната част на сектата дзен — сото, обединявала 8 млн. следовници, главно самураи, и разполагала с 13 000 храма и манастира. При продължителните богослужения дзенските свещеници използвали чайните церемонии за укрепване на телата и за поддържане на бодростта. Свещениците призовавали своите привърженици да се откъсват от грижите за света и да се отдадат на самовглъбение и съзерцание.\nДруга популярна секта била сектата монтосю, свързана също така с будизма. Тя обединявала към половин милион души членове. Сектата, обявила се през XIII в. в „истинска секта на праведната земя“, била организирана от Синран (1173 — 1262). Синран проповядвал, че върховният идеал на всеки вярващ — спасението на душата след смъртта, може да се постигне с помощта на Буда Амада. Това налагало всеки вярващ да повтаря възклицанието; „Благословен да бъде Амада-Буда!“.\nМежду селяните получила разпространение сектата ико, която издигала за идеал самоуправлението на селските общини. Проповедниците на сектата образували голяма стегната военизирана групировка с многобройни последователи, разпръснати в цели села на югозапад от Хонсю. Последователите на сектата ико, организирани от своите свещеници, противостояла на бойните отряди на магнатите и на армията на императора. Масовизирането на сектата я превърнало в голяма обществена сила, фактор в политическия живот на Японската империя. Свещениците, бонзите, през XV в. организирали известните религиозни бунтове на ико-ики. Бонзите призовавали селяните да не плащат данъци на храмовете, да разделят земята на земевладелците и да установяват социално равенство. В края на XVI в. сектата ико променила своето учение и преминала на страната на аристокрацията.\nСледващата будистка секта - нитирен — била оформена в резултат от дейността на Нитирен Сьонин (1222 — 1282). Нейните последователи придобили войнствен характер. Бонзата Нитирен проповядвал отричане на познанието и пълно отдаване на будизма, притежаващ единствен ключа на Познаването на природната действителност. Сектата поддържала, че спасение могло да се постигне при непрекъснатото повтаряне на формулата „Да почитаме сутра лотоса на тайнствения закон!“. Нитирен апелирал за обединяването на всички самураи, занаятчии и търговци в сектата. Той отхвърлял останалите будистки изповедания като неверни и несъстоятелни.\nПоявата на различните секти в будизма била свързана с естественото развитие на обществените отношения. Тяхната дейност идвала в отговор на разложението, което настъпвало в обществото и представлявало опит за обновяване на религията.\nТя достигнала несъмнени постижения през X — XI в. Слоговата писменост, кана, се наложила окончателно през XI в. Това дало тласък върху развоя на националната писменост. Китайската йероглифна писменост постепенно била заменена с японска. Стиховете на поетите от IX — X в. били събрани в антологията „Кокинсю“, оповестена през 925 г.\nПрез XII — XIII в. се развило книгопечатането. Излезли епопеите „Хайке-моногатари“ („Повест за Тайра“) и „Тайхейки“ („Повест за великия свят“). „Повест за Тайра“ прославя борбите между Тайра и Минамото при образуването на шогуната. „Повест за великия свят“ обрисува конфликтите между феодалите през XIV в. Това са творби, възпроизвеждащи народни предания.\nОсновен мотив в японската художествена литература е победата в междуособиците, разтърсващи феодалното общество. В различните „Записки за войните“ намерили отражение настроенията, обхванали феодалната аристокрация в хода на победите, които завоювали над метежниците. Друг основен дял в литературата заели преживяванията на будистките монаси. В тази насока типична форма на повествование били „Записки от килията“. В едно интересно произведение „Огледало на Изтока“ се претворява миналото на Япония. Китабатаке Тикафуса завършил през 1339 г. „История на правилното наследяване на Божествените монарси“. Това е произведение, в което се обосновава законният характер на императорската власт, обявена за единствено легитимната.\nИдеята за превъзходството на древността над съвременния живот намерила израз в „Записки от скука“. Това е произведение, доказващо правотата на аскетическия начин на живот, тленността на съществуващото.\nВ Япония просветното дело получило широка популярност през XIII — XVI в. Открити били множество школи: граждански и религиозни. При будистките пагоди били основани школи за деца. В тях обучението се провеждало в съответствие с принципите на будизма.\nПрез 1270 г. в гр. Йокохама, при будистката пагода Сьомьодзи възникнала библиотека. В нея били събрани голям брой книги и ръкописи, написани на японски и китайски език. Голям просветен център станала библиотеката след като правителството я разширило и усъвършенствало. Школата Асикага също така била достроена и превърната в първостепенно средище на образователното дело в Япония.\nВ развитието на образователното дело били извършени поредица промени с идването на европейците, които включили в учебните програми нови предмети. Започнало изучаването на география, на корабоплаване. От холандците били възприети знания по медицина.\nВ училищата подрастващите получавали подготовка по военно дело. Основани били специални школи по фехтовка. Преподавали се сръчности и знания за подготовка на самураи.\nЯпонската архитектура се развивала с динамични темпове. Модел за построяване жилища на аристократи и самураи станали дворците на императора. Освен това положително въздействие оказвала архитектурната строителна школа в Китай, създадена при управлението на династията Сун. Но се наложил японският стил „синден-дзукури“. При него характерно било изграждането на просторна зала павилион. Стълбите били строени от необработено дърво. От двете страни на стълбите отвеждали галерии, които свързвали основата на сградата.\nИзумително постижение на японската архитектурна школа е императорският дворец Дайдари в Хейан, построен 794 — 805 г. Системата на строителство стил „синден“ била прилагана в храмовото строителство. През 1052 — 1053 г. храмът Хоодо, изграден към 1000 г. бил реконструиран. През 1397 г. бил завършен прочутият „Златен павилион“ в Киото, оценяван като едно от най-големите постижения на строителството като изкуство. В тази поредица влиза и „Сребърният павилион“ Гинкако. При строителството на сградите се взимало под внимание състоянието на ландшафта. Специално „Сребърният павилион“ представлява двуетажна сграда, издигната в разкошна градина, ансамбъл, реализиран от архитекта Мусо Кокуси, будистки свещеник.\nНа сградите с култово предназначение се отделяло голямо внимание. Започнало строителството на специални помещения. Монаси от сектата дзен създали в храма Рюандзи в Киото „градина на камъните“. Самата градина символизирала състоянието на човек, отдаден на философско самовглъбяване, отречен от света. Започнало строителството на сгради за специални ритуали. През XIV в. будисткият свещеник Сюкю се заел с изграждането на помещения за пиене на чай, придружено със специален ритуал. Ритуалът бил въведен в цяла Япония.\nСкулптурата навлязла в период на възход след като започнало масовото изобразяване на Буда и божествата на японския пантеон. Скулптурната фигура на седящия Буда в Камакура била отлята през 1352 г. Скулпторите Кайкей, Канкей и Ункей, подпомагани от 16 майстори, подготвили осемметрови дървени изображения на двамата пазители на Буда Нио и Конгорикиши в храма Тодай-джи.\nУсъвършенствало се приложното изкуство. Подобрения били внесени в техниката на лакиране, на гравюрите. Специално внимание се отделяло на металните предмети, на мечовете, на тяхното орнаментиране. Много големи успехи били постигнати при изготвянето на порцелан и различните видове керамика.\nНай-големи представители на изобразителното изкуство били Фудзивара, Нобудзана, Кейон, Сушафта. В изкуството навлезли дългите вертикални картини, снабдявани с пояснителни текстове. Обогатявала се живописта, пейзажът. Едно голямо постижение е свитъкът „Хижа на отшелник при планински ручей“. Впечатлява внушителната картина „500 ученици на Буда“.\nШколата „Кано“, която била създадена в края на XV в, от Кано Масанобу си поставила за цел да възпроизвежда всички детайли на природната даденост. Особено внимание се отделяло на декоративните особености. Монохромната живопис с туш разкрила своите големи естетически възможности в творческото дело на художниците Сесю, Дзосецю, Сюбун и др., които използвали линията и тушовата покривка. Най-характерен модел на групата била творбата „Буря“.\nМного голям напредък бил постигнат в музиката. Обогатили се трудовите песни, прославящи земеделския труд, засяването и прибирането на ориза. Особена прелест придобили песните, изпълнявани с акомпанимент на флейта и барабан. В семейните празненства нашироко навлезли ритуални и фолклорни песни. Специални песнопения възникнали при дворцовия церемониал и при богослужението на шинтоистките свещеници.\nЕпическите песни, които били създадени, образували друг важен цикъл на народното творчество. Под акомпанимента на лютня слепи певци изпълнявали в речитатив „Сказание за Тайра“, забележително поетическо произведение. Основен мотив в песните бил героизмът на борците, паднали във войните. От музикалните инструменти, които отразяват спецификата на музикалното изкуство на Япония широко разпространение получила триструнната арфа, превърнала се в популярен народен инструмент.\nЯпония пред прага на Новото време\nВ Япония, най-младата средновековна държава в Далечния изток, късносредновековният период започнал едва в началото на XVII, и приключил към средата на XIX в. Част от историците не приемат, че тя притежавала действително феодално социално управление, други поддържат, че била типично феодална държава. Научните проучвания показват, че към втората половина на XVII в. феодализмът започнал ускорено да запада. До средата на XIX в. процесите протичали сравнително бавно. Победата на революцията Мейджи от 1868 г. засилила процесите; шогунатът бил ликвидиран, а в императорската столица управлението било поето от правителство, свързано с новата епоха.\nВ историографията на европейските страни този период от миналото на страната обикновено се нарича „Късно средновековие“, но в японската научна литература го назовават: „Близка епоха“, „Епоха на Токугава“, „Епоха Едо“. В най-новите проучвания се акцентира върху единството на обществените явления, но се подценяват конфликтите, изпълващи историческия процес.\nВсеобщи тенденции в обществения живот\nШогунатът Токугава (1603–1867), третата поред военнофеодална династия на страната, регламентирал правата и задълженията на четирите съсловия, оформили се още през XVI в. — воини, селяни, занаятчии и търговци. Що се отнася до висшето съсловие на феодалите, то било едва 7,5 % от цялото население. Според размерите на годишния доход, който получавало, то се обособило в няколко категории. Най-едрите феодали собственици били едва 250. Те били длъжни да изградят шогунското селище Едо (Токио) и да живеят една година непрекъснато в него. Разполагали с наследствени имения. Фамилията на феодала нямала право да напуска шогунското имение в Едо, а когато това се налагало, било съпроводено с разорителен церемониал. Самостоятелна група образували васалите.\nНаред с посочените 4 групи население, били обособени още 3 групи. Една от тях, най-важната, образувала обкръжението на императорския дворец, друга — служителите на религиозния култ, духовенството на шинтоистката и будистката общност, а третата — париите била не само най-обезправена, но и най-презирана социална група.\nАристокрацията, която живеела при двореца, била поставена „над всички съсловия“. Взети били мерки тя да бъде изолирана от враждебни групировки и коалиции, насочени срещу шогуната. Върховният ръководител на страната, императорът, бил сакрализиран. Той бил смятан за непосредствен, пряк потомък на боговете. В традиционната религия на японците (шинтоизма) в негова чест имало разработен пищен култ, съпроводен с най-тържествен церемониал. В новата обстановка обаче императорът разполагал с ограничени права и му били предоставени само ритуални символични функции. Управлението на Япония се упражнявало от шогуна. Де юре шогунът бил обявен за верен поданик на императора, но де факто той разполагал с цялата реална власт. Правителството на шогуната станало орган на феодалната аристокрация. Самите шогуни били от родовете Минамото (1192–1333), Асикага (1335–1573), Токугава (1603–1867) и, опрени на едрите си поземлени имения, държали в ръцете си не само икономическата, но и огромна политическа власт. Правителството на шогуните, наричано „бакуфу“ („полска квартира“), отначало включвало 3 ведомства: стопанско, военно и религиозно, но разполагало с огромен щат от съветници с различни правомощия.\nПри управлението на династията Токугава се формирала военната прослойка на самураите — сложна, разнородна по състав, но привилегирована феодална групировка. Компактната група на самураите, т.нар. хатамото, били привилегировани васали на князете. Из средите на самураите се формирала част от интелигенцията. Някои от тях не разполагали с лична земя и получавали храна, по-специално ориз, от своя сеньор. Приетият кодекс на самурая уреждал въпроса с неговите права и задължения. Самураят бил длъжен да бъде верен на своя сеньор. Той можел да убие безнаказано всеки парий, проявил незачитане спрямо феодалния господар. Немалка група от самураите придобили поземлени имения и влезли в състава на едрата поземлена феодална аристокрация. Основното задължение на самурая било да изпълнява бойни задачи. Из тези среди бил кооптиран офицерският състав в армията и във военноморски флот, както и чиновническият апарат от различен ранг.\nЗа запазване на съществуващата социална структура бил създаден системен полицейски контрол, който следял не само проявите, но и помислите на поданиците. Контролът — явен и таен, бил осъществяван в неподозирани размери. Особено внимание се отделяло на селското население, което било разделено на групи за наблюдение. Ако старейшините в селата не донасяли първи на властите за възникващи закононарушения, подлежали на сурови наказание Целият живот на селяните бил регламентиран, включително и размерите на жилищната площ, формата на дрехите, съдържанието на храната, начинът на живот, битът, празненствата, поведението на личността в работата, семейството, обществото. С изключение на воините, никой нямал право да носи оръжие. Натуралната рента обхващала 80 % от добитата продукция. Закрепостяването на селянина към земята взело най-сурови форми. Под най-строг контрол бил поставен и животът на занаятчиите. Социалният статус на търговеца наподобявал този на селянина. Той зависел напълно от феодалния господар при снабдяването със суровини, при определяне на качеството на произведената продукция, при нейната реализация на пазара. Свое място в социалната йерархия заемали лихварите, обусловено от размера на богатството, което били натрупали.\nИзключително сериозен проблем създавала изолацията на Япония от чуждестранните държави. Със смъртно наказание били заплашени чужденците, пристигащи в страната, изповядващите християнството, излизащите зад граница японци. В историографията този факт намира най-различни обяснения. Част от историците виждат в него егоистичното желание на управниците да се съсредоточат в себе си, други търсят отговора в страха им да не загубят националната си независимост и да предпазят страната от разграбване от колонизаторите. Има автори, които оценяват положително разбиването на затворените врати на страната в средата на XIX в. за Америка и Европа. Приема се, че изолацията на Япония от останалия свят в продължение на 230 години я довела до откъсване от благата на световната цивилизация. Това разбиране не е лишено от основания.\nГенезис на централизираната държава\nОпитът на император Годайго (1318–1339) да ликвидира шогуна Минамото, пълководец от неговата армия, завършил безуспешно. Върховният владетел претърпял поражение, бил заловен и изпратен на заточение на остров Оки. Не минало много време и през 1333 г. императорът възстановил властта си, шогунът Минамото бил премахнат, а заедно с него и системата на управление. В новата обстановка император Годайго въвел абсолютизма като форма на ръководство на държавата, но съществуващите конфликти между аристокрацията и самураите продължили да бушуват. През 1335 г. Асикага Такаудзи (1305–1358), военачалник при един от управниците на Япония, организирал бунт и образувал втория шогунат в страната. Шогунатът приел неговото име — Асикага, но бил наричан и Муромати, както се именувал един от кварталите на Киото. Възглавил военното правителство, което поело властта, Асикага се провъзгласил за шогун. Следващата 1336 г. император Годайго избягал от Киото, но оставил за свой заместник на престола един от принцовете. В Йосино побягналият венценосец поставил началото на Южния двор. Начело на Северния двор Асикага поставил за император Комьо. По такъв начин в Япония било установено двуцарствие, просъществувало до 1392 г. През тази година двете династии се обединили и образували една политическа общност със столица Киото.\nЯпония обаче продължила да бъде разединена и да се разтърсва от противоречия и конфликти. Бушувала гражданска война. Двете династии, макар формално обединени, продължили да враждуват помежду си. В основата на противоречията били все още неразпределените земи в страната. Силните семейни кланове Сиба, Xасокава, Хатакеяма доминирали в цялостния живот на обществото и определяли позицията на правителството. Формално шогунатът Асикага продължил да държи в ръцете си органите на управлението. Династията Асикага поела властта, а страната изживяла известен период на криза, докато се стабилизира и ликвидира децентралистичните елементи. Това станало в началото на XV в. Още при шогуна Йосимица (1368–1394) императорът на Южната част се от казал от престола в негова полза. Шогунът поел управлението на цялата държава. Следващият шогун Есимоти (1394–1423) установил системата на абсолютизма, следвана повече или по-малко успешно от неговите приемници Йосикадзу (1423–1425), Йосинори (1429-1441) и др.\nВ цялостния ход на промените определено значение имала дейността на пълководеца Ода Нобунага (1534–1582), владетел на малко княжество в централната територия на остров Хонсю, което наследил от баща си. Присъединил последователно провинцията Овари, през 1560 г. разбил армията на княз Йосимото Имагава и включил неговото владение към своето. След като през 1567 г. преместил резиденцията си в замъка Гифу, провинция Моно, където се укрепил, той влязъл победоносно в град Киото, официалната столица на Япония. Това станало през 1568 г. В сраженията, които водил (1570–1573) с князете Асакура и Асаи, той разбил войските им. През различни периоди воювал с князете Текеда (1570–1582), Уесуги (1572–1582), Мори (1577–1582). Междувременно през 1573 ликвидирал последния представител на фамилията Асикага. Това укрепило изключително много неговото икономическо положение и политическа мощ.\nПридобил огромна власт, Ода Нобунага преместил резиденцията си от замъка Гифу в замъка Адзути и го превърнал в център на политическия живот. Без да си присвоява титлата шогун, той обединил през 1582 г. цялата страна. В същото време провел редица реформи, с които укрепил още повече държавната администрация и централната власт. Въвел кадастър за земите, единна парична система, взел мерки за изграждане на пътна мрежа. Ода Нобунага бил убит в храма Ханодзи от човек, изпратен от политическия му противник Мицухиде Акети. Така приключил един от етапите на обединяването на Япония.\nЦентрализирана японска държава\nОбективният процес на възстановяване на единната японска държава бил направляван от редица държавни дейци, пълководци, които се стремели да преодолеят политическата разпокъсаност на страната. Това било трудно и мъчително, защото японският архипелаг бил раздробен на около 150 княжества, които враждували помежду си. Мощен тласък на консолидацията дал шогунът Тойотоми Хидейоши (1536–1598), селянин по произход, пълководец, включил се като помощник на Ода Нобунага в многобройните му войни за обединяване и укрепване на японската държава. След като противниците на централизацията убили големия държавник, Хидейоши станал канцлер и продължил делото му на обединител. За тази цел той решил да проведе редица реформи. Една от тях се изразявала във възстановяване на крепостничеството. Описвани били обработваемите земи и било забранено на селяните, включени в поземления регистър, да се преселват на друго място. С друго решение Т. Хидейоши отнел от селяните лъкове, стрели, мечове и друго хладно оръжие. Владетелят основал град Осака, който се развил като голям пристанищен център. Водил неуспешни завоевателни войни срещу Корея и Китай (1592 — 1598). Намеренията му да разшири границите на Япония останали неосъществени. През 1592 г. възглавил 140-хилядна армия и завладял град Сеул, столицата на Корея, както и значителна част от страната. Китай се включил във войната в защита на Корея и настъплението на японците било спряно. След като през 1596 г. армията на Т. Хидейоши претърпяла поражение при р. Ялу, изходът от конфликта бил предрешен. При подготовката на нова офанзива през 1598 г. шогунът на Япония неочаквано починал. Войната не спряла, но успехи не могли да се постигнат.\nСлед смъртта на Т. Хидейоши през 1598 г. властта завзел политическият му противник Иеясу Токугава (1598–1605), владетел на провинция Канто. В качеството си на един от пълководците на О. Нобунага и на X. Тойотоми той участвал в мъчителните борби за укрепване централизацията на японската държава. Това му помогнало да натрупа опит в управлението и да застане начело на феодалната аристокрация, която воювала против сепаратизма и за консолидация на патриотичните сили. През 1603 г., след като императорът му присъдил титлата шогун, той поел управлението, но през 1605 г. отстъпил на сина си Хидетада управлението, макар да си запазил властта. Годината 1603 станала основополагаща. Шогунатът се оформил като своеобразна военнофеодална институция. Въведена била военнофеодална диктатура. Всяка съпротива била смазвана най-жестоко от военно-полицейския апарат, превърнат в могъщ ударен юмрук на новата власт.\nВ началото на обединителния процес обаче се извисява фигурата на Иемицу Токугава (1623–1651), третият поред шогун от едноименната династия. Като държавник той повел борба за смазване на своеволията на феодалите и за укрепване на централната власт. Много усилия положил И. Токугава за потушаване на въстанието на Симебара недалеч от Нагасаки през 1637–1638 г., вдигнато от селяните-християни. Към тях се присъединили градски занаятчии и лодкари, но 100-хилядната правителствена армия ги смазала. За да обезсили политическите си противници, Иемицу Токугава конфискувал имуществата им, а феодалите задължил да прекарват по една година при двореца на шогуна в Едо и по една година в своите имения, като оставят за заложници членове на семейството си. В Япония той допущал само холандци, китайци и корейци — на останалите чужденци забранявал да влизат в островната държава, а на японците изобщо не разрешавал да пътуват в чужбина. През 1633, 1636, 1638 и 1639 г. издал укази за затваряне на страната. В резултат на цялостната му дейност централизацията на японската държава напреднала и укрепнала.\nПрез 1639 г. И. Токугава обнародвал кодекс от закони — конституция на японското феодално общество, според който представителите на аристокрацията и самураите били привилегировани, а обществото се обособявало в четири групи: първата — военни, втората — земеделци, третата — занаятчии, четвъртата — търговци. Групите имали точно определени привилегии, права и задължения. Показателно е например, че четирите съсловия имали право да носят дрехи от памучен плат, но им било забранено да се обличат с копринени дрехи и да се хранят с ориз, оценяван като храна, предназначена за аристокрацията. Цялата власт била предоставена на шогуна, обитаващ резиденцията в Едо, докато императорът живеел в двореца си в Киото. Управлението шогунът осъществявал с подкрепата на полицията. Многобройната полиция, тайна и публична, контролирала цялото общество: не само селяните и занаятчиите, но и аристокрацията.\nПри тази система на управление селяните, които били 80 % от населението, обеднявали, недоволството им от многото данъци и налози нараствало. На фона на разкоша и разхищенията на аристокрацията в градовете, мизерията в селата контрастирала и засилвала ропота и негодуванието. Засилили се опитите за възстановяване на императорската власт, която изглеждала по-приемлива и демократична за населението.\nВ системата на шогуната императорът запазвал до голяма степен представителни ритуални функции. Фактически той бил изолиран от управлението на страната и имал влияние главно в областта на религията. От и в името на бога той санкционирал разпорежданията и законите на шогуната, но с реална власт не разполагал. Номинално той владеел земята, но с нея се разпореждал шогунът, който се превърнал във върховен владетел на Япония. В решенията на шогуна се реализирала приемствеността в управлението. Това намерило израз в известната фраза, изразяваща фактическото положение: „Нобунага замеси тестото, Хидейоши изпече баницата, а Иеясу я изяде“.\nШогуните намирали социална опора в оформеното мощно военно съсловие, възглавявано от съответния диктатор, разполагащ с 1/4 от територията на Япония. Династията Токугава, победила в бушуващата повече от 250 години междуособна борба, успяла да обедини княжествата в единна силна централизирана държава.\nПри управлението на шогуните от династията Токугава органите на държавната власт на висше, средно и нисше равнище укрепнали и засилили своята административна оперативност. Княжествата, традиционна форма на управленска организация, запазили своето вътрешно съдържание като административни и стопански средища. Докато през 1614 г. те били 200, през 1732 г. достигнали 262, а през 1813 г. — 258. В княжествата бил наложен най-строг контрол. Огромният брой замъци, превърнали се в крепости на феодален сепаратизъм, бил значително намален. По такъв начин била гарантирана социалната стабилност в обществото. В миналото правна регламентация получили само две социални групи — на воините, от една страна, и на народа, от друга. В новите условия на живот законов обществен статус придобили воините, селяните, занаятчиите и търговците. Това узаконяване на съществуващите социални групи имало голямо значение за по-нататъшния възход на социално-икономическия и обществено-политическия живот. Военното съсловие, поради милитаризирания характер на Япония, имало йерархическа структура. Най-високо в йерархическата пирамида бил шогунът, след него идвали „вътрешните князе“ (тадзама), огромната маса феодали и такива, които не били преминали през фазата на васалитета. В структурата на военното съсловие особено важно място започнали да заемат самураите, една част от които били на служба при правителството, друга — при отделните княз. Те представлявали около 6–7 % от цялото население. Самураите били групирани в градовете, а също и в резиденциите на князете.\nШогуните не били само върховни владетели на Япония, но администратори и военни професионалисти. Между тях се срещали интелектуалци, покровители на науката и културата (меценати). Наследникът на княжество Мито — княз Мицокуни Токугава (1628–1700) привлякъл в двореца си група историци и организирал подготвянето на специализиран труд по история на Япония, единствен по рода си в историографията на страната. Произведението било завършено окончателно през 1720 г. под името „Дайнихон си“. С неговата поява било поставено началото на самостоятелно направление в хуманитаристиката, известно като „Школа на Мито“. В „Дайнихон си“ шогунатът се подлагал на критика заради узурпацията на властта, отстоявала се тезата за божествения произход императорската институция. По такъв начин школата на Мито формирала самостоятелно опозиционно политическо течение, насочено против шогуната. Привърженик на традицията, княз Мито извършил промяна на религията в своето княжество: разрушил будистките храмове и наложил шинтоизма като официално религиозно изповедание.\nКато голям меценат се наложил друг владетел — шогунът Цунайоси Токугава (1646–1709), който финансирал развитието на науката, изкуството и културата. Той бил член на една от сектите на будизма и установил сурови наказания за онези, които убивали животни и птици. Улеснил изграждането на дворци и храмове, отличаващи се с великолепие и изящество. Осмият шогун Йони Токугава (1716–1745) ограничил разхищенията на държавния апарат, дал простор на развитието на селското стопанство, съживил изграждането на иригационни системи. Той забранил да се изнасят от Япония произведения на изкуството и науката, но разрешил вноса на европейски технически книги.\nВ страната на изгряващо слънце през късносредновековния период производителните сили се развивали с нарастващи темпове. През XII в. населението наброявало 10 млн., през XVI в. то вече било 16–17 млн., за да стигне през XVII в. 25–26 млн. Това било обусловено до голяма степен от нарастващия материален стабилитет на островната империя. Много бързо се увеличили и площите на обработваема земя. През XII в. те били 920 000 тьо (1тьо е равен на около 1 ар) през XIV в. нараснали на 940 000 тьо, а в края на XVI в. достигнали 1 600 000 тьо.\nЗакономерно нарастващата площ на култивираните селскостопански земи, които след обединяването на страната се увеличили още повече, била естествен резултат от цялостното развитие на социално-икономическите и обществено-политическите отношения. Териториите, напоявани с крачно водно колело, се разраснали. Броят на изградените водни хранилища се умножил. От най-добре обработваните земи селяните прибирали по три реколти.\nНастъпили промени и във формата на собственост. Губела почва традиционната дребна частна собственост, изтласквана и ограничавана от едрите феодални латифундии. Земята принадлежала на императора, но няколко едри феодали фактически започнали да разполагат с нея и я разпределяли между средните и дребни феодали, воини-самураи. Манастирите и храмовете на шинтоизма и будизма имали огромни площи земя, обработвана от селяните.\nОт втората половина на XV в. насетне в Япония намерили прием нови селскостопански култури: памук, картофи, захарна тръстика. Продължило отглеждането на ориз, пшеница, ечемик, чай, цитрусови растения, различни видове овошки.\nЯпонските градове — и старите, съществуващи в предишните столетия, и новите, които възникнали, наподобявали средновековните градове в Европа. Старият град Сакаи на остров Хонсю бил наричан от европейските мисионери „Венеция на Япония“. Управлявал го Съвет от 36 членове, избирани сред най-богатите граждани. Градът разполагал с войска. В него се развивала оживена занаятчийска дейност. Търговците му поддържали връзки с Китай и редица други страни на Изтока, а по-късно и с тези на Запада. Новите градове Хирадо, Нагасаки, Киото, Камакура, Нара, Осака, Хаката, Цуруга и др. се превърнали в занаятчийски и търговски центрове, в които кипял духовен живот. Според изчисленията на специалистите в Япония през XIV в. имало 40 града, през XV в. — 85, в края на XVI в. — 269. Нарастването на техния брой свидетелства за бурен растеж на производителните сили.\nЕдна част от градовете, най-развитите, се специализирали в отделни области на занаятчийското производство: железообработване, текстил, добив и обработка на злато, сребро, мед. Средища на копринени и памучни тъкани станали развитите градове Киото, Сакаи, Хаката, Ямагути. Рудодобивът процъфтявал в Хонсю, Бунго, Сацума. Произвеждали се мечове, търсени по източните пазари, огнестрелно оръжие, порцелан, лак, ювелирни изделия, хартия, грънчарски произведения.\nПревръщането на градовете в занаятчийски и търговски центрове било съпроводено с появата на пазари. Външнотърговската дейност се оживила с непознати дотогава темпове и мащаби.\nЕвропейците и Япония\nПривлечени от сведенията на Марко Поло за несметните богатства на Япония, тук започнали да пристигат европейци от различни националности още през 40-те години на XVI в. През 1542 г. португалски моряци претърпели корабокрушение и попаднали на остров Танегасима, разположен южно от Кюсю. Японците ги посрещнали радушно. Местните жители разглеждали с огромен интерес мускета на борда на кораба. На следващата година пристигнал португалецът йезуит Мендиш Пинту. Той посетил провинция Бунго. Мисионерът подписал с местния княз Отомо договор за ежегодно доставяне на острова на португалски стоки: сукно, копринени тъкани, оръжие, барут, злато, сребро. Голям интерес предизвикало огнестрелното оръжие, нещо ново за островната държава.\nПрез август 1549 г. в Япония пристигнала делегация на Ордена йезуитите в състав Франциск Ксавие, Коме де Торес и Ж. Фернандес, посрещнати в столицата на княжество Сацума гр. Кагосима. В Япония Ксавие останал две години, след което с група японци отпътувал за Лисабон, а после за Рим. Пристанищният гр Нагасаки станал опорен пункт на християнските религиозни мисии, развили огромна дейност.\nПрез 1580 г. било поставено началото на търговските контакти с Испания, през 1609 г. — с Холандия, а през 1613 г. — с Англия. Продължавали икономическите връзки и взаимоотношения с Тайван, Филипините, Тайланд, Малайския полуостров, остров Бор и останалите страни на Югоизточна Азия. Разривът между Япония и империя Мин през 1549 г. разкрил широки възможности за оживени търговски контакти с Португалия, Испания, Холандия, Англия. Европейските търговци внасяли огнестрелно оръжие за армията. Католическите мисионери активизирали дейността си. Толерантни и гостоприемни в началото, японците се стъписали пред агресивността и безцеремонността на европейците. Сериозно безпокойство предизвикало обстоятелството, че католическите проповедници подкопавали устоите на официалната за Япония религия - шинтоизма. Пламналото през 1637–1638 г. въстание в Симабара (5 месеца 30 000 селяни се сражавали с правителствените войски) било подкрепено от мисионерите и от флота на Холандия. Правителството издало укази (1612, 1613, 1618 г.) срещу дейността на християнските мисии. През 1638 г. шогунът Токугава забранил на японците да напускат страната си, а на мисионерите и търговците от Испания и Португалия наредил да напуснат Япония. Това се отнасяло и за всички чужденци с изключение на холандците, установили се в Нагасаки. Разпореждането, възобновявано многократно, останало валидно до 1853 г. Това крайно решение било продиктувано и по фискални причини. Чрез него се предотвратявало изнасянето на злато и скъпоценни камъни, ликвидирала се конкуренцията от страна на чуждестранните търговци спрямо местната занаятчийска промишленост. Най-важното съображение на шогуна било от политическо естество. Владетелите искали да се избавят от влиянието на чужденците, които формирали отрицателни настроения у населението срещу официалната власт.\nСлед смазването на въстанието на остров Кюсю през 1637 г. правителството стабилизирало положението, възстановило реда. Книгите, в които се давала информация за Европа, били изгаряни. Служителите на култа се натоварвали да следят настроението на вярващите. При все това отрицателните последици от изолацията на Япония от Европа били повече от положителните. Преустановяването на оживените търговски връзки предизвикало остра криза в стопанските отношения, в начина на живот. Запазили се най-консервативните форми на феодалните порядки. Япония изостанала от развитието на световната цивилизация, от постиженията на науката и техниката. Установен бил деспотичен режим, смазващ всяка свободна мисъл и дело. Населението изнемогвало под тежестта на недоимъка, мизерията и данъчните тегоби.\nМакар и с бавни темпове, развитието на Япония продължило. Връзките с Китай били възстановени. Развивало се производството на памучни тъкани, хартия, порцелан. Усъвършенствала се продукцията на манифактурното производство. Нараснал търговският капитал. Парично-стоковите отношения не признавали прегради.\nРелигиозният живот в Япония по онова време бил сравнително пъстър и разнообразен. Шинтоизмът — традиционната религия на японците — бил свързан с развития култ към императора Микадо, обявен за свещена личност, за пряк потомък на богинята Аматерасу, създателка на Япония. Когато начело на политическия живот стояла династията Токугава, официална религия станал будизмът. През 1614 г. със специален указ било забранено християнството като „враг на държавата“, като „дяволско и разрушително учение“. Конфуцианството също имало своите последователи.\nВъв феодална Япония абсолютистичната монархия обявила за официална религия неоконфуцианството, пренесено от Китай през XIV в. Разпространили го монаси от Дзенбудистката групировка. В условията на промените при династията Токугава неоконфуцианството било модифицирано до степен да съответства максимално на политическата система на японския абсолютизъм. Този абсолютизъм се съдържал в принципа „вярност до гроб и готовност да умреш за идеите на господаря“.\nБележит проповедник на конфуцианството бил Ямадзаки Ансаи (1618–1682), който като послушник живеел в будистки манастир. Там проявил непослушание и възникнала опасност игуменът да го прогони от братството. След разговор игуменът го пощадил. Ансаи възмъжал, овладял основите на будизма и приел монашеството; проучил основно произведенията на Конфуций (552/551–479) на Менцзи (IV—III в. пр. Хр.), направил опит да съчетае конфуцианството с принципите на шинтоизма и патриотичната етика на самурайството. Така той синхронизирал неоконфуцианството с шинтоизма и ги превърнал в привлекателна религиозна система, украсена с богати церемонии и ритуали.\nЗа свързването на неоконфуцианството с практическите нужди на японското общество дали своя принос, освен Ямадзаки Ансаи, Кумадзава Бандзан (1619–1691), Ямага Сако (1622–1685) и др. При изучаване на конфуцианския канон и теоретичното учение на школата Чжу Си (1130–1200), философ, учен енциклопедист, К. Бандзан осъзнал необходимостта от цялостно реформиране на Япония — стопанско, политическо, административно. Своите възгледи споделил в писмо до шогуна. Писмото дало основания на владетеля да заключи, че подателят е свободомислещ и следователно опасен за обществото, затова наредил да го арестуват и пратят в затвора. Ямаго Сако, другият реформатор, бил военен, преподавал на самураите, но също се занимавал с изучаване на теологически трактати и по свой път стигнал до мисълта за превъзходството на японския дух и за необходимостта от подчиняване на феодалния господар. Схващанията си споделял със самураи. Макар по-късно шогунът да ги възприел, в началото те го смутили и авторът им престоял тъмница 10 години.\nДруга религия в Япония бил будизмът. В условията на кризата будистките бондзи загубили влияние по много причини. Една тях се крие в обстоятелството, че правителството престанало да подкрепя материално будистката общност. Ода Нобунага и Т. Xидейоши подкопали и сринали финансовата мощ на организацията. Д. Сенс пише, че „причината за внезапния упадък на будизма е труднообяснима", макар авторът да се досеща, че в периода на кризата бондзите погазили принципите на будизма, като се превърнали в полицаи, бранещи шогуната. Поради тази причина населението не обичало бондзите, а „образованите хора се отнасяли към тях с презрение“. Според друг автор будистката философия била продукт на друга епоха и в новата обстановка вече не можела да бъде „съзидателна сила“.\nПри управлението на Иеясу Токугава били отменени забраните за контакти със Запада и търговските отношения се възстановили. Оживила се и проповедническата дейност на различни мисии, като особена активност проявили францисканци, доминиканци, августинци, йезуити. Нагасаки станал център на католиците и си извоювал славата на Рим на Далечния изток. Точният брой на християните никой не посочва. Според едни те били 200 000, според други — 2 млн. За страна с население около 26 млн. това са внушителни цифри. Мерките, взети срещу разпространението на християнството, като че ли не оказали особено влияние върху организацията на църквата.\nСравнително тежките условия на живот — междуособици, изтребителни войни, повече от два века изолация на страната от света — забавили развитието на културата. При все това под влияние на връзките с Китай и на многовековните традиции духовнокултурният процес напредвал, създавали се ценности на науката и изкуството.\nВ цялостния развой на японската култура трите столетия — XVI, XVII и XVIII в. — били епоха на единство и конфликти между обективното и субективното, материалното и духовното, гражданското и теологичното начало. Ако през XVI в. доминирала теологията, след XVII в. се забелязва секуларизация на мисълта и науката. Налице били качествено нови явления в различните области на хуманитарните и природните науки. По онова време се развиват основните клонове на обществознанието. Творили историци, философи, теолози, поети, писатели, художници и архитекти.\nХарактерна особеност на духовния живот била появата на различни школи, обединяващи интелектуалци с различен профил. Наред с известната „Историческа школа“ в Мито Мицукуни, създала „Голямата история на Япония“ („Данихонци“), основана била школата „Отечествени учени“ начело с Када Адзумамаро (1669–1736). В съответствие с вековните традиции на Япония членовете на школата подлагат на критичен анализ опитите да се идеализира Китай в древната и средновековната история на японския народ и да с подценяват мястото и ролята на собствената им страна. В това отношение се утвърждавало значението на японския език, на японската народност, религия, държава, форма на управление. Историческата школа се борила против инвазията на европейските мисионери и търговци.\nВ страната се извършило преразпределение на научните и културните центрове. От Киото, където се намирал дворецът на императора, културните средища се преместили в Едо и Осака, които станали важни центрове на стопанския живот, на науката и обществените отношения. В тях били открити печатници с подвижен шрифт. В началото на XVII в. били отпечатани 757 книги с разнообразна тематика: историческа, философска, етическа, теологическа... Появило се известното Петокнижие на конфуцианския канон - „Книга на промените“. Формирала се японска школа на енциклопедистите. През 1715 г. Араи Хакусеки (1657–1725) обнародвал „Забележки за страните на Запада“ — труд, в който се проследява стопанското, политическото и правното състояние на различни страни по света. Отбелязала възход и географията: била съставена „Обща карта на всички страни“, снабдена с обяснения в „Картини от живота на 40 страни“.\nОткрити били учебни заведения за подготовка на специалисти на висше, средно и нисше равнище. Учредени били университети в Осака и Едо. Изучавали се философия, история, литература. Предмет на обучение било и конфуцианството. Съществувало обучение по военно изкуство и фехтовка, подготвяли се духовници. Била основана библиотеката Сьококан — съкровищница на японската книжнина.\nМатематикът Секи Такакадзу (1623–1708) е известен с разработките си в областта на алгебрата, диференциалните и интегралните уравнения, автор е и на забележителното проучване „Закони на окръжността“, получило висока оценка от специалистите през следващите столетия. Хаяси Радзан (1583–1659) създал ботаническа градина. Ино Дзякусуй (1655–1715) съставил енциклопедия на флората и фауната на Япония. В Едо била построена астрономическа обсерватория.\nПоради фундаменталния си характер и значение се развила и историческата наука: пишели се хроники, специализирани съчинения по история. През 1638 г. будисткият свещеник Тьосанъи Ринъан издал „Беседи в храма Кийомидзу“, в която под формата на диалог се сблъскват будистки и конфуциански схващания, конфронтират се рационализмът и фидеизмът. В хрониките се анализират проблеми от гражданската история. „Записки за Нобунага“ (1611) пресъздават живота и дейността на Ода Нобунага. Подвизите на Тойотоми Хидейоши са описани в „Записки за Хидейоши“ (1626). Историкът Мотоори Норинага (1730–1801) написал „Коментари към „Кодзики“ — едно от най-солидните изследвания в японската историография. Камо Мабути (1697–1769) подложил на критика възгледите на китайски историци за миналото на Япония.\nФилософите Каибара Екикен (1630–1714), Муро Кюсо (1658–1734), Ито Дзинсай (1627–1705) дали насоки на хуманитарните науки, обосновали граждански тенденции в политологията, етиката, обществознанието. Възгледите, защитени в техните трудове, оказали благотворно влияние върху развитието на японската народностна наука.\nХудожествената литература (проза и поезия) достигнала забележителни висоти в творбите на Ихара Сайкаку и на Мацунага Тейтоку, на Китамура Кигин и Камидзима Оницура, на Мацуо Басьо. И. Сайкаку поставил началото на специфични повести — нов жанр в японската литература. Основна тема в неговото творчество е любовта. Правото на мъжа и на жената да следват зова на сърцето според автора е свещено. Освен в романа „Мъж“ и повестта „Жена“ тази вечна тема е засегната и в сборника разкази „Пет жени, предали се на любовта“ (1686). В „Записки за предаване на войнското изкуство“ (1687) и в „Повести за дълга на самурая“ писателят пресъздава събития от миналото и извайва образа на рицаря-воин. Сюжети с рицарски подвизи са разработени и във „Вечната съкровищница на Япония“ (1688) и в „Заветни мисли за това, как най-добре да се живее на света“ (1692).\nВ стихове Мацунага Тейтоку възпява природата. Неговият ученик Китамура Кигин, поет и филолог, е автор на сатирични съчинения. Мацуо Басьо в тристишия разкрива душата си и пресъздава картини от природата, възпява величието на човешката личност. Изпод перото му излизат знаменитите дневници за пътешествия „Странстване по Касима“ (1687), „Странстване по Сарасина“ (1688), „По тропиците на Севера“ (1689).\nОткритият през 1603 г. театър „Кабуки“ дал живот на редица драми и комедии. Тикамацу Мондзаемона (1653–1724) е автор на множество пиеси на съвременни и исторически теми, сред които особено се открояват „Наследници на братята Сага“ (1683), „Победоносният Кагекийо“ (1685), „Самоубийството на влюбените Сонедзаки“ (1703). Връх в творчеството му е „Самоубийство на Острова на небесните мрежи“ (1720).\nИзобразителното изкуство процъфтяло през XVII и XVIII в. Художниците били групирани в няколко школи: „Школа Ямато, „Школа на импресионистите", „Школа Маруяма Сидзьо“... Дълбоки следи в културната история на Япония оставили Хонами Коецу, Товаря Сотацу, Огата Карин от „Школа Ямато“.\nСилен тласък в развитието на архитектурата дало строителството на дворци, храмове, манастири. Забележителен е дворцовият ансамбъл Кацура при Киото (около 1620–1658), манастирът Мьокиан в Киото (1582), замъкът в Осака (1583), замъкът в околностите на Кобе (1580), дворецът-замък Нидзьо в Киото (1602). Доминирали замъците — типични средновековни сгради, отразяващи икономическата мощ на феодалната аристокрация. Градели ги по модела на европейските отбранителни съоръжения. Чайните павилиони станали характерна подробност от градския ландшафт.\nВ късносредновековна Япония по време на шогуната била създадена уникална абсолютистична монархическа система, една от най-ярките форми на феодализма. Преодолявайки сепаратизма на феодалните князе, шогунът запазил императора като символ на традицията, а сам поел реалната власт и създал силна централистична система на управление. За това свидетелства тогавашното законодателство: Правният кодекс от 1639 г., „Указ от 100 статии“ (1742). Те определяли пълномощията на шогуна, васалните отношения, уреждали фискалната практика, наказателната и пр. Градовете Едо, Киото, Осака и други центрове на феодалните княжества имали население от 360 000 до 500 000. Занаятчийството достигнало високо равнище. Селското стопанство се модернизирало с отглеждането и на технически култури: наред с традиционните фасул, моркови, тикви, дини, спанак, за промишлени цели се садели тютюн, памук и захарна тръстика, произвеждало се за пазара, развивали се парично-стоковите отношения.\nЗа разлика от Европа, а до голяма степен и от останалите страни на средновековния Изток, в Япония феодализмът не пораждал разединение, а консолидация благодарение на нарастващата икономическа мощ на шогуната. Той черпел сили от спецификата на японския феодализъм и пазел своята самобитност от инвазията на колонизаторите. Срещу сепаратизма на князете се изправила крепнещата мощ на градовете, заинтересовани от формирането на единен национален пазар и подкрепящи интегративната политическа стратегия на шогуната. Князете, предизвикващи разделение, обаче не били ликвидирани — била им дадена възможност да приведат икономическата си база в съответствие със законите и закономерностите на пазара. Пренастройването им протекло не като противодействие, а в съгласие с настъпващите промени и с особеностите на японския феодализъм.\nСтраната на изгряващото слънце съумяла да създаде уникална система на обществено устройство и управление. Повече или по-малко последователно провежданата политика на изолация на страната от Европа, продължила над две столетия, забавяла развитието на социалните отношения. Военнофеодалната аристокрация, съчетаваща икономическата си мощ с политическата власт, управлявала страната така, че да улесни функционирането на политическата система на феодализма. Владенията на династията Токугава били огромни: от всичко 68 провинции тя владеела 47. По такъв начин върховният владетел, сюзеренът, бил най-големият поземлен собственик, феодал земевладелец. Своята власт той реализирал, като се опирал на три родствени княжески фамилии: Кии, Мито и Овари. Същевременно императорът, Микадо, имал само религиозни функции. Формално той бил собственик на цялата земя в Япония, но шогунът раздавал поземлени участъци на васалите.\nВ историографията концепции за японския феодализъм имат немски, канадски, японски, руски изследователи. Това означава, че проблемът предизвиква, широк научен интерес, мотивацията за който трудно може да бъде оспорена.


С рисуване започва почивката\nПрез последните седмици редом с най-новите книги в книжарниците се наредиха и оцветявките за възрастни. Започнаха с „Мандали” на „Колоритания” и същите продължиха с „Мозайки” и „Витражи „Тифани”. „Софтпрес” не се забавиха и предоставиха на жадните да оцветяват прекрасните „Тайната градина” и „Омагьосаната гора”.\nВероятно се питате откъде дойде целият този интерес? Картинките за оцветяване са изградени на принципа на мандалите – кръгове, изпълнени със симетрични, но различни по вид форми. Рисуването и оцветяването им представлява един опростен и в същото време изключително ползотворен метод за медитация. Не изисква никаква предварителна подготовка и не е необходимо да стоиш в неудобна поза и да си повтаряш една и съща мантра непрекъснато. Просто се снабди с комплект моливи и с една от красивите книжки (мандали можеш да си принтираш и директно от интернет), избери си уютно ъгълче и започвай. Отпуска напрежението и освобождава мисълта, това можем да гарантираме, а и е изключително приятно занимание за плажа.\nСтажанти на "Под Моста"„Музикална аналог-ия“ - дебютна изложба на Chilla Goods21.06.2018


Франк Горенц участва в учение на авиобаза Граф Игнатиево — KMETA.bg - ПОРТАЛЪТ НА БЪЛГАРСКИТЕ ОБЩИНИ\nФранк Горенц участва в учение на авиобаза Граф Игнатиево\nКомандващият на Върховните военновъздушни сили (ВВС)на САЩ за Европа и Африка ген. Франк Горенц присъства на международното учение в авиобаза Граф Игнатиево.Той заяви, че "Тракийска звезда" няма нищо общо с повишеното напрежение на източния фланг на НАТО, заради кризата в Украйна.\nПо думите на главнокомандващия ако се наложи да се предприемат някакви действия по въздух, заради обстановката в Украйна българските и щатските военновъздушни сили може да действат заедно. Според него пилотите на двете страни са подготвени да летят заедно и демонстрират по време на ученията добра съвместимост, независимо, че българските машини не са оборудвани с техниката за комуникация, каквато има на борда на щатските самолети.\nАмериканският командващ обясни, че има много начини за поддържане на връзка между екипажите, включително и чрез компютрите, които са в машините.\n"Благодарение на тези учения българските Военновъздушни сили (ВВС) продължават да са конкурентни", заяви командирът на ескадрилата от Граф Игнатиево майор Методи Орлов. От своя страна военният министър Ангел Найденов обяви по време на учението, че България трябва да започне проектът за закупуването на нов боен самолет, вместо да се ремонтират и модернизират старите изтребители.\nПо думите на министъра на отбраната, този проблем стои пред Военновъздушните сили (ВВС), като е бил отлаган дълго време и трябва да бъде решен. "Добре е да се заделят малко средства, с които да се поддържат изтребителите, а през това време да се стартира сделката за нова техника. Закупуването на нови самолети ще струва на правителството над 500 милиона лева, като с тези пари могат да се закупят 8 плюс един изтребители за учебни цели. Но ВВС се нуждае поне от една ескадрила между 16 и 24 изтребители", подчерта военният министър.


Севиля - Леванте: Прогноза за мача 26.01.2019\nСевиля приема Леванте в опит да се върне към победите в първенството\nСевиля - Леванте 26.01.2019 14:00\nПрогноза за Севиля - Леванте - 26.01.2019 14:00\nВ събота от 14:00 ще има ранен мач в Испания между отборите на Севиля и Леванте.\nВ последния кръг Севиля сдаде третото си място на Реал Мадрид, като загуби гостуването си на „Бенрабеу“ с 0:2. Преди това отстъпи със същия резултат и като гост на Атлетик Билбао и навъртя три поредни загуби, в които не успя да се разпише. През седмицата обаче отборът отново имаше поводи за радост и сложи край на тази серия, побеждавайки като домакин Барселона с 2:0 в мач за Купата на Краля. Остава сега този успех да помогне и за връщането на победния път в първенството. Като домакин в шампионата Севиля се представя силно и има шест победи, две равенства и само една загуба. При последния си мач у дома в Ла Лига направи равенство 1:1 с Атлетико Мадрид.\nОтборът на Леванте\nЛеванте се върти около средата на класирането и за момента е на десетото място. В последния кръг успя да спечели с 2:0 домакинството си на Леванте. Иначе загуби последните си две гостувания, които бяха срещу Атлетико Мадрид и Райо Валекано. Вече пет поредни визити в първенството тимът няма успех, но интересното е, че за последно спечелиха навън с 2:1 срещу Реал Мадрид. Друг интересен факт е, че Леванте има отбелязани с един гол повече от Севиля, но и допуска доста попадения и е с една от най-колебливите отбрани в шампионата.\nСевиля прекъсна кратката си серия от загуби с добра победа през седмицата. Сега ще гледа да запише нов успех и в първенството, а и като домакин отборът се представя доста добре. Леванте изпитва известни проблеми в отбрана, което сега също може да повлияе в тази трудна визита. По-рано през сезона Севиля победи същия противник с 6:2 като гост, така че и сега победа за домакините изглежда много вероятна.\nКоефициент: 1.53 Коефициент: 1.56 Коефициент: 1.53


• Виж темата - Важно: Телефонен указател vol.2!!!\nДата и час: 24 Май 2019, 02:57\nВажно: Телефонен указател vol.2!!!\nЗаглавие: Важно: Телефонен указател vol.2!!!\nПубликувано на: 30 Авг 2006, 10:54\nДругарки и другари, скъпи съотечественици,\nв предишна тема се зароди идеята да се направи истински телефонен указател на форума. Ето моето предложение за такъв:\nЗа да няма злоупотреби и да не висят телефонните номера в публичното интернет пространство, сайтът ще е достъпен само за регистрирани потребители. Който желае да се регистрира - да заповяда! Идеята е това нещо да заработи и в WAP вариант (търпение - работи се по въпроса) за да е достъпно и през мобилни телефони. Очаквам мнения и препоръки за добавяне и на други екстри за да стане указателя полезен и удобен за употреба.\nПубликувано на: 30 Авг 2006, 11:16\nИма какво да "откраднем" от offroad-bulgaria.com\nотносно Мобилната спасителна служба.\nЕ там нещата са малко по сложни предвид това какво карат\nНо в общи линии е добре да има на кой да се разчита.\nПубликувано на: 30 Авг 2006, 11:24\nТва е добро като организация вече...\n1. дай да намерим някой по кратък адрес, да се помни по лесно.\n2. ако ти спретна един по стегнат дизайн, ще можеш ли да го нарежеш и нагласиш?\nПубликувано на: 30 Авг 2006, 11:31\nОтносно адреса - за сега е на този, защото само това имам под ръка като регистрация и като място за хостване. А за дизайна - няма проблеми да се смени с по-убав.\nПубликувано на: 30 Авг 2006, 11:32\nПубликувано на: 30 Авг 2006, 11:43\nБраво! Така наистина ще е по-добре. Във WAP версията също ли ще трябва да се влиза ка име и парола?\nПубликувано на: 30 Авг 2006, 12:03\nПак да кажа - ще ми трябва малко време за да го направя и в WAP вариант.\nПубликувано на: 30 Авг 2006, 12:16\nЗа градове като София, може да е по-добре да се напише\nкой в кой квартал се намира, да може по лесно да разбереш кой ти е най-близо.\nПубликувано на: 30 Авг 2006, 12:20\nЗа това с кварталите мисля, че излишно ще се усложни работата. И без това в списъка са 250 града. А който иска може да си напише квартала в бележките.\nМОЛЯ ПИШЕТЕ СМИСЛЕНИ БЕЛЕЖКИ И САМО НАЙ-НЕОБХОДИМОТО. В ПРОТИВЕН СЛУЧАЙ ЩЕ БЪДАТ РЕДАКТИРАНИ ИЛИ НАПРАВО ТРИТИ.\nНе ми работи бутона лог аут с файърфокс.\nПубликувано на: 30 Авг 2006, 12:35\nСтранно! Аз също с файърфокс тествам и всичко е ОК. Това за логаут-а не бива да те притеснява защото като затвориш браузъра и сесията със сървъра се прекратява (все едно си излязъл с logout).\nEdit: Мисля, че установих проблема. Сега би трябвало да работи.\nПубликувано на: 30 Авг 2006, 13:47\nСофия zr7s ИВО 000\nхубав телефон е дал\nПубликувано на: 30 Авг 2006, 13:48\nПредупреден е и изчаквам малко да се поправи преди да му затрия акаунта. Следващите които се регистрират с такива данни направо ще бъдат трити без предупреждение\nПубликувано на: 31 Авг 2006, 18:56\nАз ли нещо оглупявам, или имам deja-vue?\nТова упражнение не го ли правихме преди 4-5 години?\nче тогава даже имаше някаква схема за mass-SMS с разделяне на потребителите....\nуеб интерфейс, на който се регваш, пишеш откъде си и за кой/кои регион/и искаш да получаваш СМС-и. И когато някой закъса някъде изпраща смс до определения район (примерно София) и всички които са абонирани за него го получават, който може идва и помага...Схемата работеше доста време, доста хора я използваха и за лиготии разбира се, но имаше и няколко случая (катастрофи с мотористи) в които буквално за няколко минути се събирахме на дадено място в Сф 20-30 човека...\nМисля че Mutant (и още някой) се занимаваше с тази схема...Ромеец, ако искаш ша го питам да 0дари едно рамо със софт/хардваре...\nАз също мога да помагам за хостинг/мейлинг/смс-инг и де да знам кво още...\nОБАЧЕ: помислете от сега кой ще поддържа системата. защото, миналия път там се издънихме...в началото ентусиазмът беше голям, всички бяха запалени и идеята се реализира...След това обаче има постоянно работа - сгъне се базата, някой си забрави паролата, друг си смени телефона и/или града в който живее, и кви ли не още щуротий...та ако и този път ще правиме нещо, което ще работи само 2 месеца аз няма да си давам много зор\nПубликувано на: 01 Сеп 2006, 09:43\nАз определено тази стара система не съм я виждал. Нагърбих се да правя подобно нещо от чист ентусиазъм и наличие на свободно време в момента. Относно администрацията - старая се по такъв начин да зидам нещата, че да се налага минимална намеса от страна на админ от гледна точка на това, че не винаги ще разполагам с толкова свободно време, а не съм си мислил да ангажирам някой друг да се занимава с администриране. За хостинга определено бих се зарадвал ако има къде да се премести нещото на истински сървър, щото за момента си го хоствам в къщи, но сериозния хостинг струва пари, а не ми се вадят кинти за нещо с възвръщаемост 0, пък и тате не е Рокфелер.\nПубликувано на: 01 Сеп 2006, 10:19\nТова, за което говори Вилко с СМС-ите звучи прекрасно... Що се отнася за по-хубав домейн и за хостинг едва ли е проблем да се съберат пари - в крайна сметка го правим за нас си, а и не е кой знае какви пари.\nПубликувано на: 01 Сеп 2006, 12:05\nако ви харесва моя домейн /tatau.org/, не е проблем да се направи субдомейн.... да речем moto.tatau.org .... или нещо подобно. Хоста така или иначе го плащам а и имам фриитрафик на корем.\nПубликувано на: 01 Сеп 2006, 14:08\nОпре ли въпроса до пари съм сигурен, че голяма неразбория ще настане, а не се плаща еднократно, обикновено за хостинг таксите са на месец. Кой би се заел с подобна организация за събиране на пари? Аз опредлено не. За хостинга още едно пояснение - трябва да се поддържа PHP 4.x на което съм добавил някои екстри (не всеки който предоставя host ще се навие да си бърника настройките на php-то заради един клиент), както и MySQL база данни която да е настроена за работа с кирилица. Те такъв free hosting нема!\nПубликувано на: 01 Сеп 2006, 14:34\naз тея ползвам: http://www2.icdsoft.com/\nмисла всичко тва го има, па и нема да ви взема пари... най-много 2-3 кебапчета.. годишно:)