Чамкория - откъс от новата книга на Милен Русков - 168 Часа\nЧамкория - откъс от новата книга на Милен Русков\nПубликувано на: 07.02.2017\nОткъс от новата книга на Милен Русков, публикуван в сп. "Страница". Откъсът е някъде от средата на книгата.\nКойто е карал през Арабаконак, пътят до Чамкория не може да го уплаши. А аз съм карал. Като се върна оня шефьор до Сливен, викам им на хората от „Експрес”: „Нема ли некаква друга работа при вас?” Те провериха, казват: „Нема.” И таман да си тръгнем, сетиха се, та звъннаха в „Български експрес” – понеже те нали са вързани: „Експрес” им кара товарите, а „Български експрес” им движи пътническите превози. Провериха и викат: „А, имаме временно едно место там.” Понеже им се разболел шефьорът от Орхание, а другият от София не искал да върти и неговите курсове, че требвало да се спи в Орхание. Понеже те имат курс в 9 от Орхание, после в 12 от София, в 3 от Орхание и после в 6 пак от София. 70 км., 2 часа и полвина се пътува. Шефьорът им от Орхание въртел сутрешния курс в 9 и после в 6 се прибирал, а софийският им шефьор карал рейсовете от 12 натам и от 3 наобратно. „Ако искаш, викат, можеш да вземеш тия два курса, но ще требва да спиш вечерта в Орхание.” Пари за нощувка не дават, тъй че требва да се спи в омнибуса. „За една-две седмици, казват, докато се оправи нашия човек.” Викам добре, вземам го. И тръгнах на 1 април по тоя курс. Никога не почвай нещо на първи април! Нема да излезе добре.\nТа така, въртим аз Орхание – София и обратно, през деня си ходим вкъщи, вечер спим там. В омнибуса. Тоя си е закрит омнибус, класическа работа. Носим си одеяла, свивам се там на седалките, спим. Не бех минавал през Арабаконак. Това е завой до завой. Па е и баир. Спирам там на Руския паметник и на мините на братя Бакиш. Ако има некой де. Обикновено нема. У Орхание се запознах с един Рачо Джамбов, собственик на коларо-железарска работилница. Той решил каросерии да прави. Но не му върви, нема кой да ги купува. От „Български експрес” не искат. А сутрин ходим да закусвам в техната сладкарница „София”. Тя се нарича сладкарница, но те там правят много хубав катък. Викат му по друг начин, но то си е катък – вземат цедено млеко и слагат вътре парченца сирене и нарезани печени чушки, хубаво става. Аз кажи-речи всека сутрин това си закусвах там. И на 14-ти, братче, въртим последния курс от Орхание до София, техният човек се връща на другия ден, тъй че аз малко на уволнение съм го дал. Викам си: „Е, хубава беше тая работа, но па ми омръзна да спим в студения омнибус. Сега вече че можем да си спим вкъщи, на леглото!” И както карам, вече по нанагорнището на Арабаконак, къде започват острите завои, малко след полуразрушения изоставен кантон, не щеш ли една кола ни изпреварва. Това обаче бавно става, понеже тука трудно че караш с повече от 20 км, и аз с толко карам. И докато тя ни изпреварва, един човек се обади от омнибуса и възкликна: „Ами че това е Царя!” Аз погледнах по-внимателно в страничното огледало – верно бе, сам Царят! В неговия 6-местен „Щаер” с десен волан, седнал до шефьора и облечен с кафев ловен костюм. Говори през рамо с един цивилен човек, седнал зад него на подвижните седалки на втория ред. За тоя човек после разбрах, че бил Делчо Илчев, естественикът. Като познаха хората Царя, лепнаха се за прозорците отлево и почнаха да ръкоплескат. Царят се усмихна, свали си шапката и ни махна с ръка. После вече ни изпревариха. Хората се възбудиха много, викат „Гледай какъв късмет да видиме Царя!” Па некои казаха „Ами той всъщност често идва към Орхание, ходи тука край Арабаконак на лов за глухари”. Но пак си е голем късмет и редкост да видиш на пътя баш па Царя! Това да не ти е бай Петко фурнаджията! Така им викам на мойте хора в омнибуса, и докато обсъждаме нещата във вид на тая крайно редка случка, те ти булка Спасовден! Не са минали сигурно и 2-3 минути, откакто ни изпревари Царят, и се чуват пред нас едни гърмежи, едни бумтежи, една некаква страхотия, абе мани мани! Изстрели, па и бомби! Аз заковах на место, като магаре на мост направо! Рекох си: „Карам ли напред, че се наврем на вълка в устата! Нещо е станало, братче!” И тръгвам да обръщам рейса. Но това е там много трудно, пътят е в Арабаконак тесен, като нищо че се навреш в канавката, а ти мани нея, ами отдесно има един стръмен дол, в чието дъно тече един приток на Бебреш. Там па ако се хлъзнеш, съвсем си отекъл. Та значи аз въртим кормилото, едвам-едвам обръщам, през това време се чува стрелба зад завоя пред нас, сигурно нема и 500 метра дотам и кой знае какво става от другата страна. Хората крещят „Отвори вратата да слеземе, че ни избият като пилци в тоя омнибус!” Понеже мислят, че аз нема да можем да обърнем. То прочие и аз така мислим. Но продължавам да се опитвам от немай-къде. Обаче им отворих вратата, който иска, да слезе. Хората слезнаха, готови да бегат, ако се зададат разбойници откъм завоя. И аз таман съм завъртел колата под прав ъгъл към пътя, гледам иззад завоя изскочи един човек и тича към нас, това е сам Царят в ловния си костюм, дотича до омнибуса и вика: „Обръщай по-бърже, обръщай по-бърже!” А около устата и на брадичката му кръв, тоже и на пуловера му отпред, а и по ръцете му. Викам си „Ранен ли е този човек, какво е станало?” Хората и те много се уплашиха, като го видеха така, опръскан с кръв. А той скочи в рейса, дойде при мен и рече: „Стани, стани!” Аз станах, той седна и с една много опасна маневра обърна рейса. Верно че е добър шефьор Царят! А па и понеже се уплашил – бега, човекът! – дошла му смелост и направи тая много опасна маневра, която аз не смеем да извършим, за да не паднем в канавката. Той обаче я направи. Така е – като бегаш от едно, ставаш много смел за друго. Обърна, значи, рейса и вика на пътниците, които беха слезнали, за да бегат при нужда: „Хайде, добри хора, качвайте се бързо в колата!” Те се качиха и Царят отпраши обратно към Орхание. „Откъде, вика, се затваря вратата?” Аз му показах и той затвори. Тогава един военен, който пътуваше в омнибуса, дойде при нас отпред и както се държи с едната ръка за дръжката, с другата отдаде чест и рече:\n– Разрешете да се представя, Ваше Величество! Капитан Каролев от Орханийския гарнизон. Бех тръгнал в домашен отпуск, но съм готов да се поставя на Вашите заповеди. За мен ще бъде чест! – вика.\nЦарят кимна и каза:\n– Благодаря много, господин капитан! Моля седнете до мен, за да можем по-лесно да говорим.\nАз станах и капитанът седна на моето место отпред до шефьора, а аз застанах прав отзад, държим се за седалката и викам:\n– Ранен ли сте, Ваше Величество? – Той ме погледна учудено и аз требваше да се поясним: – Опръскан сте с кръв – викам.\n– А, това ли... – отвърна той и си изтри с два пръста носа, после поклати глава и каза: – Не, не. Потече ми кръв от носа. От напрежението. Не съм ранен.\nА през това време хората отзад питат:\n– Какво стана, Ваше Величество? Какво стана?\n– Атентат – отвърна Царят, като полуизвърна за кратко глава към пътниците, продължавайки да кара. – Попаднахме на засада.\nЕдна жена дойде, та му подаде некаква кърпичка, той си изтри кръвта по лицето и ръцете, не забрави и кормилото да почисти, и после повиши глас, за да надвика хората в омнибуса, които възбудено обсъждаха случилото се и всеки нещо пита – „Къде стана?”, „Кои беха?”, „Къде са другите?”, – повиши, значи, глас Царят и каза:\n– Добри хора, ще ви върна в Орхание. Ще ви оставя там, а с омнибуса ще отида до казармата. После ще го натоварим с войници и ще се върнем с него на местото на атентата. А вие ще требва да останете в Орхание и да чакате омнибуса отново да се върне и да ви вземе... Как се казвате? – обърна се той към мене.\n– Славе – отвърнах аз. – Славе Желязков.\n– Ще чакате – продължи Царят към пътниците – господин Желязков да се върне да ви вземе. Тогава ще продължите пътя си за София.\nПосле Царят разказа какво се е случило. Те се връщали от лов за глухари и малко след като ни изпреварили, на най-острия завой на Арабаконак, там, където отстрани пътят е изсечен в скалите, за да се увеличи широчината на завоя, некакъв човек излезъл на пътя с парабел в ръка, извикал „Стой!” и стрелял по тех. Те дали назад, но се блъснали в един телеграфен стълб. При това разбойниците, които се били скрили на ската отстрани, стреляли по тех, а хвърлили и бомби. „Мисля, че с един от спътниците ми се случи големо нещастие. Дано не съм прав!”, вика Царят. Във всеки случай останалите излезнали от колата, другите се прикрили зад нея и почнали престрелка с разбойниците, а Царят, като се сетил, че скоро са изпреварили нашия омнибус и ние идем след тех, решил да ни пресрещне и да доведе подкрепление на местото на нападението. След това се затичал в подножието на ската, отстрани край канавката, като се прикривал между храстите, така успел да стигне до завоя и свърнал благополучно зад него, където ни видел и дотичал до нас.\n„Голем късмет сте извадили, Ваше Величество!”, възклицават хората. „Че нашия омнибус иде зад вас!” – „Да, вика Царят. Това беше направо дар от самия Господ!”\nКато влезнахме в Орхание, отидехме направо в казармите. Царят отиде да говори с командира на поделението, а кап. Каролев тръгна да събира войници от помещенията, както двамата се беха уговорили да направят още по пътя. Хората слезнаха и се разбрахме с тех да ги вземем после от площада пред часовниковата кула, а аз останах на плаца да чекам войниците, с които че се връщам обратно. Това стана за нема и 10 минути. Дойде един взвод от 30 човека, начело с командира на поделението, Царят и кап. Каролев също се върнаха, и тръгнахме бърже обратно. Тоя път аз карах, а Царят, кап. Каролев и командирът направиха план как да действуват.\n– Разгърнете вашите хора във верига и тръгнете от север към местото на нападението – вика Царят, – а като дойдат гвардейците от София, те ще претърсят местността от юг на север.\nПонеже междувременно той се обадил в двореца и заръчал на адютанта си да вземе войници в два автомобила от охраната на Враня и по най-бързия начин да дойде на Арабаконак.\nКато стигнахме ние там, всичко вече беше утихнало. Аз отидех с войниците и Царя до местото на нападението. А там каква гледка, братче! Един човек лежи убит зад автомобила, това бил Делчо Илчев, с когото видех Царя да говори, докато ни изпреварваха, само 2-3 минути преди засадата. Как би могъл той да знае, че това са му на него последните 2-3 минути?! Какво нещо е животът!\nА освен него в колата още един убит, този беше потънал в локва кръв, проснат на задната седалка на „Щаера”. Кръвта се стича надоле по седалката и направила втора, по-малка локва кръв под нея. Брей, много кръв имало в човека! Не знаех! Човекът беше облечен в ловна униформа. Като го видех, сетих се, че аз съм го карал преди неколко дни до Арабаконак и тогава се учудих, че слезе той по тъмно на билото на прохода, при Руския паметник. Учудих се, но не много, понеже там наблизо има едни мандри, помислих си, че до тех отива, макар и в тоя късен час. А то било, както разбрах по-късно, за да се крие. Понеже това бил царският ловец Петър Котев. Ходел така предварително на местата, където Царят сметал да отиде на лов, за да провери има ли там дивеч. И се криел, за да не би некой да го види и по тоя начин да разбере къде че ходи скоро Царят на лов. Но изглежда тоя път некой го е проследил, видел го е. Както и да е, лежи човекът застрелян отзад в „Щаера”. Който впрочем беше паднал с двете си леви колела в канавката, предното стъкло разбито, каросерията тук-таме пробита от куршумите и очукана от осколките на бомбите, отпреде му стои една бомба одринка неизбухнала, която най-накрая военните взеха и отнесоха, зад него телеграфният стълб съборен, а досами колата стоят двама души – ротмистър Стаматов и шефьорът Лазар, по фамилия Цуцулов. Не го знаех него. Нито па ротмистъра. Тогава за пръв път видех ротмистъра, на Арабаконак се запознах с него. А сега има-нема всека седмица го виждам на Чамкория. Ама че запознанство, братче, при какви обстоятелства!\nТе се качиха после с войниците на стръмния скат, откъдето стреляли атентаторите, и намериха там един вестник „Земледелско знаме”, с трохи и парченца сирене по него – явно са яли отгоре му, – както и некаква кутия цигари и кибрит. Забравили ги. „Какви са цигарите?”, питах аз, че ми стана любопитно. Войникът вика: „Арома”. Че вземем, рекох си, да запалим една, да видим какви цигари пушат атентаторите. Понеже аз нали не пушех тогава, бех ги отказал. Цигара като цигара. Нищо особено. Не ми хареса, обаче па ме поблазни, разколеба ми решението да не пушим.\nХеле след малко дойдеха с двата автомобила гвардейците от София, начело с капитан Скутунов, адютанта на Царя, и викат, че пътят бил чист, не срещнали никого по него. Явно ония са се омели. Можех, значи, да се връщам в Орхание и да вземем хората. Преди да си тръгнем, обаче, ако се продавах на пазара, щех да отбележим 100 % ръст в цената! Понеже сам Царят ми благодари и ми стисна ръката, па ми помни и името. Защото аз нали не можем просто ей-така да си тръгнем с омнибуса, поради липсата на друг транспорт за войниците от Орхание, ако нещо стане, та отидех при Царя и му казах:\n– Ваше Величество, аз сметам да тръгнем с омнибуса за Орхание да вземем пътниците. Ако не ви требвам още тука...\n– Да, господин Желязков, тръгвайте. Да не оставяме хората да чакат прекалено дълго. Тук вече всичко е спокойно. Благодаря Ви – казва – най-сърдечно за помощта!\nИ се ръкува с мен, стисна ми ръката човекът! Сам Царят на България! Колко души са си стискали ръката с Царя на България? Тия сигурно са по-малко и от шефьорите! Ако си си стискал ръката с Царя на България, ти си редка птица, ти си редък човек! А редък значи и забележителен, не се въргаляш като кило домати по щайгите, нема те там!\nПосле се върнах, взех хората от Орхание, по целия път им разправях какво съм видел, тъй че неусетно стигнахме, а като се прибрах в София и им казах на ония от „Български експрес” за станалото големо произшествие, те се хванаха за главата. Недоумеват, братче, учудени страшно! А аз им викам: „Това беше! Повече нема да се връщам там! Нали и така днеска ми беше последния ден, нека сега Стефчо вземе последния курс за Орхание, и без това той днеска не е карал.” Те се съгласиха, па и Стефчо, моят коллега на омнибуса, склони. Понеже заради закъснението двата средни курса отпаднаха и останаха само сутрешният и вечерният от 6. Един за мене, един за него. Така свърших аз работа за „Български експрес” и повече никога не съм се връщал при тех, нито па в „Експрес” съм ходил. Атентатът в Арабаконак ме направи мене самостоятелен, тъй да се каже. Рекох си: „Стига съм работил за други хора, виж в какви неща се въвличам! Ако че си трошим главата, поне да е по моя воля.” Па и вече беше наближил денят да отворим омнибусната линия за Чамкория, времето се беше стоплило – средата на април. Бех си дал още през януарий документите в общината и в министерството на транспорта, разрешителното ми излезна, докато карах курсовете към Орхание. Ходих един ден да си го вземем. Честно казано, още тогава си мислех, като ми свърши заетостта с линията до Орхание, повече да не търсим работа в „Експрес”, а да се захванем с моя частен бизнес, да бъдем пак самостоятелен, но този път не просто като шефьор на пиацата, а със собствена омнибусна линия. Колебаех се как да постъпим. Но атентатът в Арабаконак окончателно ми затвърди решението!\nА през целото това време моят човек е бил от другата страна! Направо се облещих, като ми каза това.\n– Да – вика той, – атентата в Арабаконак беше наша работа. Това беше най-големото ни начинание. Но за съжаление нещата там се оплескаха. Иначе щехме да променим историята на България!\nАз го питах защо са искали да убият Царя, а той отговори:\n– Никога не сме искали да убиваме Царя. Искахме да го заловим жив. Да го вземем за заложник. Ако искахме да го убием, щехме да го направим. Това е много по-лесно. Хвърляш една бомба пред колата и после откриваш огън по всички в нея. Наред с другите щехме да убием и Царя. Но това никога не ни е било цел. Работата беше по-сложна и точно затова и не стана.\n– Гледай ти! – учудих се аз. – Всички разправяха, че сте искали да убиете Царя. Цанков говореше това по вестниците. Че сте искали да убиете Царя, после комунистите да взривят „Света Неделя” и да избият правителството, и така целата държава да бъде обезглавена и вие да вземете властта.\n– Остави го Цанков! – вика моят човек. – Той не ги разбира тия работи. Плещи глупости! Ако бехме убили Царя, него щеха да го опеят в „Александър Невски”. А взрива е бил в „Света Неделя”. Никакво правителство не можеше да бъде избито в „Александър Невски”. За да се направи капан на правителството, е требвала некоя високопоставена жертва, но не най-високопоставената, понеже нея щеха да я опеят на друго место. Помисли малко.\n– Да – кимнах аз, – така е.\n– Впрочем ние не знаехме за атентата в църквата – продължи той. – Беха ни казали само да заловим Царя и да го държим за заложник. Мислехме, че работата е малко като с детето на министър Русев. Да хванем некого и срещу освобождението му да искаме освобождаването на политическите затворници. А тя работата била много по-дебела.\n– В смисъл? – попитах аз.\n– Това беше идея на комунистите – отвърна той. – Те се беха свързали с Икономов. Може би чрез Яко Доросиев. Двамата беха от Копривщица и се познаваха. А Яко беше голема клечка при комунистите. Беше в ръководството на Военния център на Б.К.П.-то и в това на Ч.К.-то. Там, където издават присъдите – поясни той. – Ч.К.-то. Изобщо Яко се занимаваше с мръсната работа. Но не ми се верва Икономов да е разбрал за атентата от него, понеже Яко го застреляха две седмици преди това при провала на улица „Русалка”.\n– Сещам се. Когато Марко Фридман избегал.\n– Именно – кимна той. – Нема как Яко Доросиев да е знаел две седмици предварително, че Царя ще ходи на лов за глухари на Връбница. Тъй че некой друг от големите началства на комунистите беше казал на Икономов. Така и не разбрах кой. Може и самия Коста Янков да е бил. Във всеки случай комунистите некак разбрали, че Царя е отишъл на лов при Арабаконак, и беха съобщили на Икономов. С изричната заръка непременно да гледа да залови Царя жив и да го вземе за заложник. А това им е требвало, както после се досетихме, заради атентата в „Света Неделя”. Сметали са, че като избият правителството и в същото време държат за заложник Царя, много по-лесно ще бъдат удовлетворени всичките им искания. А разбира се са си правели и обратната сметка. Понеже тия работи са рисковани, никога не можеш да си сигурен какво ще стане. Ако атентата в църквата не успее, както и стана, но те държат за заложник Царя, властта нема да смее да ги преследва толкова ожесточено. Така си връзват гащите. Вариант А, вариант Бе. И в двата случая е големо предимство да държиш Царя. Тъй че на тех Царя им требваше жив, и такава беше и нашата задача. Требваше да го уловим жив. Иначе не би имало смисъл. Е, ако при престрелката го бехме убили, здраве да е! Но целта ни беше да го хванем жив.\n– А защо не успехте? – попитах аз.\n– Героя провали работата – отвърна Алекси. – Изобщо той през целото време беше като не на себе си. В нощта на 13-ти спахме на паметника на Арабаконак. Имаше един много студен, направо бръснещ ветър от север. Сигурно затова и Царя не беше уловил нищо, понеже след нападението не намерихме нито един глухар в колата му. А ние прочее легнахме да спим нея нощ от южната страна на паметника, пó на завет. Героя през целото време ставаше, ходеше да пуши, върви напред-назад. Изобщо изглеждаше напрегнат. Като некой новак направо. Икономов даже му каза: „Спокойно, да не ти е за първи път. Какво ти става?” А Героя отговори: „От ветъра е. Не мога да спя при такъв ветър. Много шуми гората, дърветата скърцат. Пък и тоя паметник ми действува особено.” Ходил ли си на паметника? – попита ме моят човек.\n– Не – изненадах се аз. – Само съм минавал отдоле.\n– Наистина е особен – поклати глава той. – Искам да кажа, че човек се чувствува много особено там. Тоя стар паметник... Още руснаците са го строили. И наистина е хубав. С руския императорски герб отгоре. Двуглавия орел. Под него Георгиевския кръст. А отдолу има надпис: „В царствование российскаго императора Александра II”, и прочие. Това е точно от южната страна. Където ние спахме.\n– Мани го паметника – казах аз. – Давай нататък.\nИ той ми разправи. Те направили засада на крутия завой близо до билото на прохода, на оная висока стръмнина, която навремето строителите са изрезали в ската, за да се разшири радиусът на завоя. Трима души застанали на една тесна площадка между некакви ниски храсти на стръмнината, Икономов заел позиция на самия ѝ връх, а Героя требвало да изскочи иззад завоя с парабел в ръка и да спре колата. Когато Царят се задал с „Щаера”, към 9 и нещо, той така и направил. Изскочил иззад завоя и извикал „Стой!” Но много рано, колата на Царя още не била навлезла достатъчно в завоя, била твърде далеч. И не стига това, ами като извикал „Стой!”, Героя почнал и да стреля с парабела. Това объркало всички планове на засададжиите. Колата на Царя дала назад и от там открили огън. При това положение вече и атентаторите открили огън. Икономов хвърлил от върха на стръмнината две бомби-бухалки. Колата на Царя, като давала назад, се блъснала в един телеграфен стълб и се обърнала в канавката. Шефьора избегал, като прекосил шоссето и се хвърлил в стръмния дол от другата страна на пътя, където в дъното минава една малка рекичка. Ротмистърът и Делчо Илчев се укрили зад колата и започнали да стрелят от там с карабините си. А Царя побегнал по ската покрай канавката надоле по шоссето, откъдето идех аз с омнибуса и се мъчех да обърнем. Като видели какво става, тия приятели решили все пак да застрелят Царя, но това се оказало невъзможно, понеже той тичал по самия край на стръмния скат, точно от техната страна, и така се оказал под такъв остър ъгъл към тех, че те престанали и да го виждат.\n– Ако беше прекосил шосето – каза моят човек, – беше заминал! Илчев се опита така да прекоси шосето и да се укрие от другата страна, и тогава Икономов го намери с един куршум.\nПитах го за ловеца Котев. Той каза, че него го уцелили още в колата. Не знаел кой го е убил. Но не смути, усетих го. Какво странно положение беше това! Ние се намирахме в къщата на Котев, в развъдника на Царя. Тук Джина беше намерил убежище. Направо като игра на дявола!\n– Беше стигнал до Царя – напомних му аз. – Как му провървело, защото не се опитал да пресече шоссето. А Илчев се опитал и твоя другар Икономов го уцелил.\n– Да, точно така – отвърна той. – Но и на ротмистъра му провърве. Издебна подходящия момент, когато всички се бехме обърнали към Героя, който до тогава беше залегнал на пътя, по едно време се изправи, стреля по колата и се затича към нас на ската. Точно в тоя момент ротмистъра притича през шосето. Имаше един момент да премине и той го уцели. После легна от другата страна, откъм дола, и от там продължи да стреля по нас. А Царя се измъкна. Заради ротмистъра и Илчев не можахме веднага да тръгнем да го гоним. А после се появи и ти с омнибуса и работата пропадна. Бехме много ядосани. Икономов викаше на Героя: „Как можа да изскочиш толкова рано на шосето! И защо почна да стреляш? Какво очакваш да направят, като почнеш да стреляш?” А Героя само повтаряше: „Съжалявам много! Съжалявам много! Моя е вината!” Икономов се държеше за главата и викаше: „Направо не мога да повервам, че с тебе ми се е случило такова нещо!” Но какво да се прави, станалото – станало. Като избега Царя, ротмистъра също изчезна. Спре да стреля и се спусна надолу в дола. Ние отидохме до колата, взехме оттам ловната пушка на Царя, бинокъла му – много хубав бинокъл с инкрустирани на него инициали, после го намериха у Икономов, като го застреля полицията. Намерихме в колата и три хубави нови жълти мушами против дъжд и една раница, пълна с храна. Намерихме и легитимациите на Котев и Илчев, така разбрахме кого сме убили. После Героя прочете всички броеве на списание „Природа” и „Ловец”, заради статиите на Илчев в тех. Казваше, че статиите му били много хубави. Особено некакви статии за прелетните птици. А Нешо Тумангелов, сигурно го знаеш...\n– Вестниците гърмеха с него – казах аз. – „Бандата на Тумангелов”.\n– Да – кимна той. – Те мислят, че той ни е бил началник. Идиоти!... Та Тумангелов, който също беше с нас и е наистина много опак човек, веднъж му каза: „Ти си виновен! Заради тебе убихме тоя буболечкар!” Защото нали Делчо Илчев бил ентомолог, занимавал се с насекоми. Пък отгоре на всичко се оказа и съмишленик на земледелците. Като Тумангелов. Той и това натякна на Героя. От тогава двамата не можеха да се понасят.\n– Каква бъркотия, Джин! – поклатих глава аз.\n– Ами да – каза. – Такъв е живота.\nАз не отговорих нищо.\nНо ако на другите го е объркал, па дори и прекратил, то на мене атентатът в Арабаконак ми оправи живота. В смисъл вкара го в ред. Почнах да правим, каквото бех намислил, а не каквото дойде. На 15-ти си взех колата от гаража на Авторемонтната работилница, заредих я с бензин и масло и отидех на „Св. Неделя”. Седим си на пиацата с открития си омнибус. Не че се надевам некой да ме наеме, а така, да ѝ свикнем на колата, да се почувствувам като у дома си в нея. Мине се не мине, правим едно кръгче около „Св. Неделя”, даже до Орлов мост ходих и обратно, ей така на собствени разноски, за свой кеф. Абе „Шевролетът” си е „Шевролет” и големото си е големо! Че изкарам така, рекох си, още полвин месец, разрешителното ми за омнибусната линия е издадено, но първо требва да пуснем реклами из вестниците, че ще открием линията от 1-ви май, па и малко съобщения да разлепим по таблата. Като разглеждах колоните със съобщения, за да си изберем най-подходящата, при Халите ми падна погледа върху една реклама на цигарите „Картел”. Ей, как ми се допуши! Викам си: „Аз требва да се възнаградим некак за това големо премеждие, което преживех в Арабаконак, редно е по един или друг начин да отпразнувам благополучното си разминаване с тая страшна опасност.” А улиците пълни с хора, понеже Съюзът на запасните офицери организира манифестация по случай благополучното отърваване на Царя. Хората минаха през Двореца и после се пръснаха по улиците, и всеко второ захапало цигара, пуши.\nЧудих се, чудих се, па си купих една кутия „Картел”. Пак пропуших цигари. „Не си вреди на здравето, и че живееш вечно!” Е, явно аз нема да живеем вечно. А е жалко от друга една страна. Колко години по-малко че живеем? Пет? Десет? Петнайсет? Сега си мислим, че ако тия години съвпаднат със старините ми, нема какво толкова да съжалевам. Какво му е толкова хубавото да живееш старини? Но не знам дали като станем на стари години, пак че мислим така. Може и да не мислим, може и да си променим мнението. Требва, казвам си, да помислим сериозно за това. Запалих една цигара и се замислих по тоя въпрос. Опитах се да си се представим като стар. Некой дедо с бастун, застанал некъде да го огрева слънцето, както аз седим сега. Какво че мислим тогава? Що за човек че бъдем аз след 20, след 30 години? Знам ли, сега това ми се види цела вечност. Струва ми се, че това време никога нема да дойде, че въобще нема такова време, а ако има, аз никога нема да го доживеем, по една или друга причина. Ами ако го доживеем? Какво че правим, когато то дойде? Какъв човек че бъдем, за какво че мислим? Никога не можеш да си представиш. Така като гледам, светът се променя коренно на 20 години. Как да си представиш какъв че бъдеш ти след 30? Не само ти, ами и светът че е съвсем друг. Само „Св. Неделя” може би че е същата. Сградите, нещата – те може и да останат същите. И Витоша отсреща. Тя че си остане същата. Реките, планините... Но аз че съм съвсем друг. Кой знае дали тогава нема да си кажем: „Ах, защо не отказах навремето цигарите! Оня ден, кога мислих за това, докато се припичах един следобед на слънчице край „Св. Неделя”, защо не отказах тогава цигарите! А сега съм вече стар и болен и не можем да направим нищо!” Хвърлих цигарата. Айде марш! Може да ги откажем пак. Че помислим после пак. Чекай сега да дръпнем колата два метра напред, че тук почна да пада сенка от кубето. Да отидем пак на слънчице, да се погреем още малко.\nПривечер таман да си тръгнем, гледам един гаврош тича с вечерните вестници подръка и вика: „Декларация на нелегалната Б.К.П.! Атентата срещу Царя!” Взех си един вестник и там четем:\n„Ц.К. на Б.К.П. съобщава, че никакво решение за атентат срещу царя не е взимано от негова страна и никаква заповед за подобен атентат не е давана. Вероятно инцидентът е от случаен характер. Напразно сговористко-банкерската клика, узурпирала властта и суспендирала всички политически правдини, се старае да използва случая за защита на своята удавена в кръв политика на усмирение. Основната причина за инциденти, подобни на горния, е именно тая презряна клика, която нема никакви корени в масата и се крепи изключително върху щиковете на войската.\nНе омиротворение носи този режим, а разрастване на въоръжените борби с техния логичен край – масово въоръжено въстание срещу режима на банкерите съзаклятници и терористи.\n15. IV. 925 Ц.К. на Б.К.П.”\nДървесния вика на Комуната:\n– Комуна, кажи честно, вие ли бехте?\n– Не сме ние – разправя Комуната и тупа с ръка вестника. – Па и защо изобщо мен ме питаш – вика, – като там са намерили вашия вестник? „Земледелско знаме”. На Коста Тодоров вестника. Това е ваша работа, не наша.\nОставих ги там да умуват и се прибрах вкъщи. Жената веднага ме надуши и ме пита защо миришем толко на цигари.\n– Ами пропуших по случай Великден – казвам.\nПонеже нали след неколко дни беше Великден, това в Страстната седмица става, във Велика среда. А тя вика:\n– Сега да не вземеш и да се пропиеш по случай Гергьовден. Хубав ден Великден, още по-хубав Гергьовден!\nАз го бех забравил тоя лаф. Па той е хубав лаф, защо съм го забравил? Хубав ден Великден, още по-хубав – Гергьовден! Виж народът как е казал. Защото на Великден се пости, а на Гергьовден се яде курбан. Е това му е всичкото на народа в главата. Ама па и народът е един, мани мани!... На единия ден че е скромен и набожен и че пости, на другия ден че лапа курбан и че се налива и че пиянствува и че си дере гърлото като разпран! Какво да каже човек... После го мачкотели военните и капиталът. Верно че го мачкотят. Но па и да го мачкотят, виж го и него какъв е! Нема ни смелост в него, ни кой знае какъв морал. Верно че е народът по-чист по душа, но те и зверовете в гората са чисти по душа. Лошото е, че военните и капиталът са същите животни, но отгоре на това разполагат и с грамадна власт. Е това е лошото! Хем изедници, хем подтисници, хем в крайна сметка едни тути кванти, едни шменти капели! Банкерът Буров с разкопчения дюкян и с големото мъдруване. Недей мъдрува, закопчей си дюкяна! България спасявали от болшевизма! Да бе, да! Спасявате си вие задниците и привилегиите, вашта мамка лъжлива и престъпна! Парвенюта, дето вика Царят... Понеже тогава не знаех как стоят нещата, мина ми през ума: А дали па те самите не са гръмнали върху него? Да си намерят повод да се разправят с Единния фронт? И затова не са го убили нито него, нито ротмистъра, че е техен човек, военен... Но и тогава това не ми се верваше. Много е рисковано. Не биха направили такова нещо. Това е сложно, иска голема тънкост, требва да разделяш сухото и мокрото като по конец, това не ти е тебе като да лъжеш и да налагаш народа. Народът е прост, лесно че го излъжеш, а и нещо да сбъркаш, че застреляш още 100 души и той че си затрае. Никой не ще да е сто и първият.\nДжина прочее ми е разправял как анархистите направили „допитване до народа”. Обиколили през нощта едно село с тая цел.\n– Минахме – вика – по къщите, тропахме на вратниците и като излезе стопанина, питаме го дали има некой, на който иска да отмъстим от негово име. А те само дето не побегваха, като ни видеха. Който познава Стефан Иванов, защото го познава, а който не го познава, понеже ние сигурно сме изглеждали доста страшно – трима непознати и некак видимо съмнителни мъже да ти се изправят през нощта на вратата... Бехме Стефан Иванов, аз и един Гарджоолу. Обиколихме така целото село и навсекъде това питаме. Не сме чукали на всека къща, по-богатите ги заобикаляхме, понеже сметнахме, че в тех ще живеят думбази, тех нема защо да ги питаме такива неща. А некъде така и не излезе никой на вратника. Но сигурно на всека трета къща сме питали. И не намерихме ни един човек, който да поиска да отмъстим некому от негово име. Стефан беше много разочарован. Това „допитване до народа” беше негова хрумка и му се струваше много добра. А никой не пожела нищо да направим за него. После Стефан вика: „Ебем ти народа! На него всички му харесват.” След това помисли малко и каза: „Нема повече да правим допитване.”\nАз се засмех. А Джина се усмихна и продължи:\n– Стефан беше такъв човек. Не беше голем ум. Но затова пък беше убиец. Имам предвид буквално. Беше убил навремето некакъв учител Камбуров, заради което го осъдили на смърт. Но той избегал от затвора през ’20-та година, още при земледелците.\n– А защо го е убил? – попитах аз.\n– Не разбрах точно – отвърна Джина. – Той не обичаше да говори за това. Но веднъж се беше напил и каза: „Мръсната гад! Разпрах го с ножа за риба.” Защото преследвал учениците в дюкяна си. Имам предвид учителя. Той имал същевременно и дюкян и преследвал учениците там. Така и не разбрах за какво по-точно става дума. Но Стефан го убил, осъдили го на смърт и той избегал от затвора. Неколко години се беше крил из сливенските села, аз го познавах още от тогава. Виждал съм го и в Джиново, в нашето село. Живееше като разбойник. А след преврата 23-та година се обяви за анархист. И наистина изпълняваше заръките на федерацията. Пращаше пари на централата за закупуване на оръжие, печаташе позиви, участвуваше в околийските срещи на анархистите и изпълняваше решенията. Даже толкова се беше вживел, че от време на време събираше селяните некъде и им държеше речи за анархията. Комунистите затова напуснаха. Отначало комунистите беха при нас, но после напуснаха и си основаха собствена чета. Девет човека. Не беха малко.\n– Не са искали да минават за анархисти – кимнах аз.\n– Неее – наклони глава Алекси. – Не ме разбра правилно. Не затова, а защото ги беше срам да го слушат. От техния окръжен комитет ги беха скастрили защо са напуснали, а те отговорили: „Срам ни беше да го слушаме. Като почнеше да държи речи пред селяните, идеше ни да потънем в земята от срам!” Понеже Стефан наистина говореше големи глупости. То през повечето време не му се разбираше какво казва, но когато се разбираше, това беше некаква страшна глупост.\n– Защо – викам, – какво говореше?\n– Не мога да ти го възпроизведа – отговори Алекси. – То е невъзможно да се повтори. Спомням си само едно изречение, което той обичаше да казва. „Аз не мога да бъда полезен на отечеството си и затова ще бъда враг на самата държава!”\n– Това има некакъв смисъл – казах аз.\n– Некакъв смисъл има – съгласи се Алекси, – затова и съм го запомнил. Но какъв по-точно, не мога да ти кажа. Защо, ти сещаш ли се?\n– Смътно ми е ясно – отговорих аз след малко.\n– Е – отвърна той, – смътно и на мене ми е ясно. Но какво по-точно значи, дявол го знае. И това му беше най-смисленото изречение, имай предвид. Другото беше нещо страшно! Като бълнуване на лунатик. Пък той се и въодушевяваше отгоре на всичко. Въобще, не беха големи умове нашите хора там. Половината беха престъпници, а имаше и убийци. Динко Попето, заместника на Стефан, също беше убиец. От цивилния живот, искам да кажа. Беха избегали от Сливенския затвор заедно с Пачарков, убиец и той. Пачарков после предаде четата и ятаците. Петдесет души отидоха на съд заради него. Но остави това. Исках да кажа, че там имаше много диви хора. Тези тримата беха убийци, а още 7 беха криминални, избегали от Сливенския затвор и те.\n– Мале мале! – казах аз.\n– Да – кимна той. – С тех видех какви ли не странности. Никога нема да допуснеш, че е така, ако не го видиш. В смисъл Динко Попето може да беше убиец, обаче си падаше много морален по женската част. Възмущаваше се дълбоко от това, че Стефан има незаконна жена. Той ходеше от време на време при нея или пък тя идваше при нас и двамата се усамотяваха некъде. Това страшно възмущаваше Попето. „Този развратник – викаше. – Ще го убия!” Човек би си помислил, че това е, защото той немаше жена и завижда, но въобще не беше такава причината. Най-искрено се възмущаваше, че Стефан има незаконна жена, а отгоре на това спеше от време на време и с една наша ятачка. Попето направо побесневаше от това и му се заканваше, че ще го убие. Все повтаряше: „Тая мръсна развратна сливенска буга!” Всичко това зад гърба му, разбира се. Но Стефан знаеше, че оня му се заканва, беха му донесли. И може да беше глуповат и избухлив, но никога не каза нищо на Попето. Не му даде и най-малък знак, че знае как той му се заканва. Беше достатъчно съобразителен да се сети какво ще стане в такъв случай.\n– Да ти кажа, прави са биле комунистите, че са си тръгнали – поклатих глава аз. – На тия хора в главата им е била страшна каша!\n– На некои от тех, да – кимна Алекси. – За комунистите това беше върха на неоправията и глупостта. Те презираха Стефан. А най-интересното е, че и той ги презираше. Често говореше на срещите на анархистите против Единния фронт, и в частност против комунистите. Присмиваше им се, че имат Централен комитет, който им спуска заповеди и те изпълняват като войници. При нас решенията не са задължителни, а само препоръчителни. Затова той ги сметаше за некакви дървеняци и доброволни слуги, хора без собствена воля. Те знаеха това, но въпреки всичко, и макар че го презираха и го сметаха за неук разбойник, редовно го търсеха за съвместни акции. Имахме неколко такива. Комунистите са делови хора. Те си поставят некаква цел и почват последователно и неотклонно да я преследват. Евалла за това! В това има некаква дървенящина, но има и дисциплина на ума и характера. Ние сме съвсем други хора. Нашата работа е прихватничава – днеска едно, утре друго. На един хрумнало това, на друг онова. Но в края на краищата ние това и искахме. Да бъдеме свободни. За нас това беше най-важното. Все едно какво ще ни струва. При нас всеки можеше да си тръгне, когато пожелае. Можеше да каже „Не ми се стои повече в тая чета, напускам я”, и да си тръгне. Щехме да го оставим да си отиде, въпреки че имаше голема опасност да ни предаде. Понеже като си тръгне, той можеше да си отиде вкъщи, там полицията щеше да го спипа, а с нея нещата не са доброволни. Въпреки това щехме да го пуснем. Защото в края на краищата това не е сигурно, а той е свободен да постъпи, както желае, ако това не ни застрашава. Ако ни предадеше, щехме да му издадем присъда. Тя също не е задължителна, никой не се натоварва с нея. Изпълнява се, само когато некой пожелае доброволно да го направи. Но рано или късно некой некъде ще го застреля. Както застреляха Пачарков например.\n– А ти виждал ли си некой доброволно... – викам.\n– Да – отвърна той. – Така застреляха помощник-кмета на Бинкос. Той беше виновен за смъртта на мъжа на една наша ятачка при септемврийските събития ’23-та година. Тя настоя да го убием и ние му издадохме смъртна присъда. Доста време така си стоя. Но една вечер, докато бехме на лагер край Бинкос, дойдоха две момчета от селото да ни донесат храна и между другото споменаха, че помощник-кмета бил в кръчмата. Тогава се изправи един Сивилата и каза „Аз ще отида на тоя да му видя сметката”. Стефан Иванов и Фантома също тръгнаха с него. Отишли в селото, влезли в кръчмата и Сивилата попитал: „Кой е тука Циганина?” Понеже така викаха на тоя помощник-кмет. Оня вдигнал ръка. Тогава Сивилата си извадил парабела, стрелял и го ударил във веждата. После и Стефан стрелял два пъти в него. Да си опита пистолета, както казваше. Понеже той тъкмо си беше взел един нов пистолет. Нов в смисъл нов стар. Стефан обичаше големите, дълги пищови. Такива се намираха трудно, понеже беха излезли от въоръжение. От федерацията ни пратиха съвсем нови, модерни малки маузери, по-мощни и по-малки, но Стефан не взе неговия. Като го придумаха да го опита и му го сложиха на кръста, той се погледна и каза: „Махнете го това нещо! Все едно ми е кацнала бълха на хълбока.” Стефан беше много едър човек, като мечка, и искаше да има голем и дълъг пистолет. Най-сетне си намери такъв и тогава именно го беше изпробвал върху телото на Циганина. Да види как се стреля с него на месо, тъй да се каже. А след това дръпнал на селяните в кръчмата една 10-минутна реч за анархията. Циганина лежи на земята с разбит череп, Йорго им говори за анархията. Представи си после те какво ще мислят за нея! Затова в крайна сметка и аз напуснах Стефан Иванов и отидох при Икономов и Героя. Те беха съвсем други хора, много различна класа. Беха нормални, умни и образовани хора. И двамата беха изкарали по една-две години в Университета, Икономов право, ако се не лъжа, а Героя химия. Но разбрали, че науките не са за тех, и се отказали. Пък и политиката ги беше завъртела, Героя беше застрелял плевенския полицейски началник, а и Икономов се замесил в разни неща покрай снабдяването на анархическата федерация със средства. Така накрая двамата се оказаха в гората. Но те беха наистина съвсем други хора. Беха и далеч по-опасни за властта. Ако си решил да вдигаш революция, по-добре да я правиш с хора като Икономов и Героя, отколкото с такива като Йорго и Попето.\nНо ето че при Арабаконак и те се провалиха. Обаче па, от друга страна, никой не се сети за тех. Комуната вика на Дървесния: „Това е ваша работа.” Пането отговаря: „Не е наша. Немаше да убиеме Делчо Илчев, той е наш човек, земледелец. Сигур вие сте биле.” Комуната отвръща: „Не, не сме ние. За какво ни е на нас да убиваме Царя? Това са вашите простотии. Затова са и толкова нескопосано направени.” И понеже мен ме хващат сто пъти да им разказвам какво съм видел, беше ми приятно, че можем да важничим, но па накрая ми писна, братче, едно и също да говорим, и си викам „Чекай да отидем до Сливенското училищно настоятелство да си вземем сливенската „Правда”, да видим Мински какви щуротии е писал в събота във вестника”. Че аз нали ходим всека седмица да си вземам от там вестника, а тая още не бех отишел. И като отидех, секретарят им Сапунджиев направо плесна с ръце и вика: „Славе, тебе сякаш Господ те изпраща в тая най-напрегната минута!” Понеже те тръгнали да ремонтират сградата на „Цар Освободител” 2 и изнасят всички мебели, разнасят ги по домовете на членовете на Сливенската дружба, докато свърши ремонта. У един оставят едно, у друг друго. И аз жужим 4 часа – от 10 до 2, от едно место на друго – тука това оставиме, там онова. Сума ти курсове направих. Понеже ние работата я вършиме по българо-сливенски, тъй да се каже: Нема да натовариме колата с целия багаж и после да караме от едно место на друго и там да разтоварваме, а първо се кара да речеме един голем дъбов гардероб, аз докато го оставим на адреса, Сапунджиев говори по телефона с некой друг там да се остави бюрото, аз като се върнем от гардероба, гледам го, че той седи пред къщата и пуши цигара, защото е времето хубаво, слънцето приятно напича, и разправя „Айде, уредихме бюрото, карай го на „Иван Шишман”, аз ще звънна сега да видим папките и масите къде да оставим”, и аз карам бюрото, а той през това време звъни за масите, и прочие. Сливенското настоятелство има пари – аз въртим курсове, то плаща. Т.е. то по начало нема пари, но в случая има. Па аз даже и намаление им направих. И като минавах вече накрая през „Иваш Шишман”, гледам пред № 39 една голема сюрия, много народ, па се сетих, че това че е за погребението на ген. Коста Георгиев, дето го застреляха на 14-ти вечерта до „Свети Седмочисленици”. Него вече комунистите го застреляха, че нали е шеф на Демократическия сговор в София. Това прочее в същия ден на атентата в Арабаконак, у вторник. А днеска в четвъртък му е погребението, в „Св. Неделя”. Гледам пред къщата и министър-председателя Цанков, тъкмо излезна от вътре и говори с некого. Аз бех решил след тия курсове със Сливенското настоятелство да си ходим вкъщи, че тъй или иначе бая пара се изкара за днеска, но си викам: „Чекай да отидем до „Св. Неделя” да позяпам малко погребението. Държавни мъже, братче, и прочее.” Понеже ги видех и други министри тука. Па и много народ се събрал. Където има много народ, аз обичам да ходим. Интересно ми е. А вкъщи какво да правим? Да се разправям с жената, най-много кокошките да гледам. Та отидех на „Св. Неделя” да чекам шествието. Първо дойдеха военните и отцепиха площада от южната страна, пред тамошния вход на църквата, съставиха пушките и чекат. По едно време се зададе и шествието. Мале, бая народ. Поне 500 души се събрали за погребението. Най-отпред до ковчега върви Цанков с неговия вечен балтон, тоя път го разкопчал, че отгоре грее едно чудесно топло слънце – много хубав ден. Най-отпред Цанков и роднините на генерала, отзад министрите – военният Вълков, вътрешният Русев, абе всичките. Само Царя го нема. Що го нема?\n– Той сигурно по-късно че дойде – разправя Пането. – Специално, един вид. Това е цар, не е баба Гана от мегдана! Нема с министрите да върви.\n– Я дойде, я не – вика Комуната. – Той е днеска на погребението на своите спътници от Арабаконак. Първо ше ходи на погребението на ловеца си в Бели Искър, после на това на Делчо Илчев в „Свети Седмочисленици”.\n– Че дойде за генерал Георгиев – поклатих глава аз.\nА през това време тълпата влиза в църквата. И пак българска работа, нема никога да я сбъркаш! Хем тия са високопоставени хора! Високопоставени или не, като стана тапа на входа, некои, за да изпреварят другите, не чекат отпред на алеята и стълбите към площадката, ами цепят отстрани през градинката, дето тъкмо я беха разкопали, прескачат през оградата ѝ и от там па рипат на площадката пред църквата, и ей ти ги на вратата! Некои от опашката им се карат, но тия не им обръщат внимание и цепят през градинката. То по тая причина отпред на входа стана чудо, всичко се блъска, хората едвам-едвам влизат. Аз че кажем, че ако това беха германци, те щеха да влезат около три пъти по-бърже, като всеки просто си стои на опашката и си чека реда. Но не, братче, Ганю е изобретателен! По едно време си викам: „Дай да се включим и аз, нема да можем да влезем, егати!” Комуната и Пане казват: „Ти си луд, къде че се буташ в тая страшна блъсканица! Дай да ходиме да ядеме кебапчета на Банята.” Но аз искам да видим опелото. Прецапах през градинката, скочих на площадката и малко по малко влезнах. Викам си: „Че бутам буржоата, хак им е!” Обаче па и буржоата яко се бутат, не са вчерашни! Хеле накрая влезнах, но вече един от последните, близо до входа останах. Едвам виждам олтара от това место. Те сложили ковчега до владишкия трон, от едната му страна застанал митрополит Стефан с един дякон, от другата страна семейството, а пред ковчега се строили, доколкото можем да видим, в първата редица министрите. Тръгна един човек – висок, слаб, в черно расо – да им раздава свещи. Това е тукашният клисар, аз съм го виждал и друг път. Но Царя го нема. И тия се бавят. Чекат ли го, какво? Голема тъпканица, мани мани, нема къде яйце да падне! Всеко те тъпче по краката, като че ли си ти некой дървен истукан. Вашта мамка, докато е жив човек, нема да си мръднете пръста за него, но когато умре, че се съберете като на разпродажба, мамка ви и хора! Много задушно, не се търпи направо, не моем да издържим тука! Не моем да останем. Че се задушим! Интересно ми е, но не моем да издържим. Язък! Бех се нагласил да видим тая служба. А па и Царя го нема. Аз исках него да го видим, да видим как изглежда след атентата. Спомням си го с разкървавения нос... Но него го нема. Само къде се разкарвах, вместо да си отидем вкъщи. Ония двамата беха прави. Какво се бутам тука? Я да излезем да изпушим една цигара и да вземем малко въздух.\nНа излизане пак видех голем зор, но нали вече не влизат хора, па и аз бех близо до входа, хеле измъкнах се! Ааа, че хубаво нещо бил най-обикновеният природен въздух! Поех дъх с пълни гърди и направо като новороден се почувствувах. Чист въздух, отгоре грее слънце, светъл пролетен ден, а площадът пред църквата празен, само в края му и по парапета на градинката наседали войници. Слезнах по стълбите пред входа, отидех по алеята на средата между църквата и Духовната академия отсреща и запалих една цигара. Па в същата минута ме хванаха угризенията и си викам: Гледай какъв хубав въздух, заради него излезнах от тая задушна църква, а сега сам си го тровим с тия пусти цигари! Че проявим сега воля, воля че проявим, че хвърлим тая цигара, че я стъпчем и че ги откажем веднъж завинаги!\nПосле си викам: Не, че проявим воля утре. И утре е ден. Светът нема да се свърши до утре, не бой се! Винаги има време кога да проявиш воля: утре, вдругиден, пó вдругиден... Животът е дълъг... И как си мислим така и съм се обърнал с гръб към църквата и си пафкам с големи угризения цигарата: БА-А-АМ! Мани мани, вълната ме блъсна отзад и ме събори на земята на неколко крачки нататък. Като пиле летим! Гледай впрочем тогава как се случи: ако не бех излезнал да палим цигара, щех да си умрем вътре. Или кой знае какво щеше да ми се случи. Цигарите ми спасиха живота тогава. Ето, факт! Не бех ли излезнал заради цигарите, въпреки задухата и тъпканицата можеше да останем в църквата, и тогава бачо ти Коста Янков щеше да ми свети маслото!... Ааа, това беше нещо страшно! Посипаха ме дребни парчета камънак и мазилка като пръстта, коя лети от бомбите, сякаш с картечен огън от чакъл ме обстрелват. Некакво по-големо парче ме тресна отзад по гърба, понеже яко ме заболе. Отсреща на Духовната академия стъклата се пръснаха и част от тех се изсипаха доле връз войниците, дето си беха разставили пушките, па и пушките им изпопадаха. А тътенът беше такъв, че си викаш кой знае какво стана, аз и на фронта не съм чувал толкова силен гръм. Край тебе летят и свирят отломъци от тухли, камък и бетон от църквата, аз си покрих главата с ръце да се предпазим, и добре направих, понеже забарабаниха отзад по дланите ми едни ситни парченца дребен чакъл, сякаш град вали, а после се изсипа отгоре ни облак от бел прах, като лиснат с кофа направо. Едвам се вижда от този бел прах, като мъгла стана, но когато се изправих на колене и се обърнах към църквата, на нея ѝ се виждат очертанията под облак черен дим, който се вдигнал на едно 20 метра над южното кубе, а него самото колкото и да се вглеждам, не можем да го видим – нема го! До него вдесно големото централно кубе с разбити стъкла се килнало назад като килимявка на селски поп, южният вход затрупан от камъни, плочата върху него паднала, войниците, дето беха наседали по парапета на градинката, изпопадали в нея и по алеята, и както в един момент си даваш сметка – никой не излиза от тая църква бе, братче! Тогава вече си даваш сметка какво е станало, като ти мине тая мисъл – никой не излиза! Тя дими, пуши нагоре, надоле полвината срутена, и никой не излиза! Викам си: „Край, правителството падна! Коста Янков че вземе властта! Ония са избити вътре! Чудно какво ли че стане сега?” Междувременно войниците от почетната рота се строяват в две редици, гледат към църквата, чудят се и те какво да правят, ако питаш мен. И в тая минута от входа излезна една жена! Провре се некак между камъните, излезна и тръгна със залитане по площадката, препъва се в отломките, целата засипана от бел прах, като некое привидение! Войниците като я видеха, втурнаха се към входа, па и аз с тех. Отзад некакви хора се опитват да излезат, провират ръце и крака между камъните от падналата входна плоча, а под нея се виждат поне двама души, затиснати като лепенки едва ли не, на единия му се показват краката, на другия рамото и ръката. Кой знае дали нема некой отдолу, от който па нищо не се вижда. Подполковникът, дето командваше почетната рота, заповеда:\n– Наредете се в индийска нишка и разчистете камъните от входа, от ръка на ръка!\nТака и направихме. Ония отпред вземат камъните от входа и от ръка на ръка ги предават нататък, докато разчистиха проход на хората отвътре да излизат по-лесно. И те почнаха да излизат, целите в прах и мнозина в кръв по лицето, понеже камъните от купола им разбили главите. Дойдеха и други хора да помагат, първо пожарната, после и роднини, идват да си търсят близките. Настана голема бъркотия. Войниците и пожарната пробиха път и почнаха да изнасят от вътре трупове и агонизиращи, много ранени – един по-леко, друг по-тежко, – който е излезнал жив и здрав от църквата, бега в безредие по улиците, навсекъде се щукат хора, тия, дето можеха да вървят, тръгнаха към аптеката на Пенчев отсреща, там стана страшен калабалък, но мнозина са ранени и требва да се карат до болницата, товарят ги на коли и файтони, аз отидех до омнибуса и викам:\n– Давайте ги тука. Че ги закарам до болницата. Само кажете коя.\nШефът на ротата дойде при мене, вика:\n– Аз съм подполковник Маринополски, командир на почетния отряд. Карайте ранените към Александровската болница, там още не е пълно.\nТе напират да тръгваме, братче, роднините им сиреч, но на мене омнибусът ми не е докрай пълен, може още хора да побере, казвам им „Чекайте да качиме и други ранени”, а те викат „Тръгвай, тръгвай, ще ни умре в ръцете!” И тръгвам, къде че ходим! Те плачат, мани, страшна работа! Добре че омнибусът се пълни бързо! Добре в известен смисъл. Завъртех неколко курса до Александровската болница, но много бавно, не си е работа, улиците пълни с хора, файтони и коли, всеко си върви, как си знае, бърза, не спазва нищо, па по едно време и некакви военни колони се появиха, само те липсваха, тръгнаха бежешком да овладяват кръстовищата и входно-изходните пунктове на града. Блокада! Аз свирим през целото време, па и на мене ми свирят, как не сгазих некого, и аз не знам. Е, поне щех да го закарам веднага до Александровската болница. Веднага прочее е силно казано, понеже поради тая чудовищна бъркотия аз едвам пълзим из града. По едно време, докато товарим следващата партида, тъй да се каже, от „Св. Неделя”, гледам шефа на пожарната Захарчук застанал в средата на площада и вика към файтоните и колите:\n– Не карайте вече към Александровска болница. Напълнила се е. Карайте към Дивизионната. Към Дивизионната.\nДобре, че карам към Дивизионната. Но тя е малко по-далече, още по-бавно се стига. През целото време си мислим: „Че вземе некой да издъхне в колата ми, хич не ми се ще!” Па некой може и да е издъхнал, знам ли. Некои ги качваха в такова състояние, че не знаеш жив ли е, умрел ли е. Той не мърда, но роднините му викат: „Жив е, жив е.” Па жив ли е, кой го знае. Понеже, неприятно ми е да го кажем, но да караш мъртви хора си е живо разхищение. Заради него нема да закараш некой, който е жив и може и да оцелее. А мъртвият заема место. Па и роднините на ранените заемат место, но искат с тех да пътуват. В мене се събудиха войнишките навици, като на фронта се чувствувам. Едни страшни работи гледам, братче! Но не се плашим, а много-много не се и трогвам. Ти почваш по друг начин да чувствуваш и разсъждаваш в такива обстоятелства. Абе като на фронта. И там бех така, карах хората. Добре поне, че тука не стрелят по мене. А иначе дума да нема, че колата ми стана на нищо. Още като я видех, направо ме сви сърцето. Прозорецът счупен от некоя отломка, вътре се посипал камънак, целата кола покрита с прах, а каросерията очукана от парчета камъни и тухли от църквата като от шрапнели. Това че струва бая пари да се поправи. Но пак сравнително леко се разминах, понеже я бех паркирал пред западния вход, точно срещу камбанарията, и там тя е останала относително незасегната. А иначе който е бил от южна страна и дори от югозапад, югоизток яко е пострадал. Един например го беха убили в бирария „Радост” на ъгъла. Ама па и той какъв карък! Некакво парче от купола, некъде колкото тухла, попаднало в бирарията, разбило прозореца, влетело вътре и ударило тоя човек по главата. И го убило! Той се води за една от жетвите. Ама че късмет! Както си пиеш бира, прас, една тухла влиза през прозореца, бам по главата, и айде бегай! Е какво е сега това, кажи ми! Некои хора просто са родени с лош късмет.\nНе и аз. Аз извадих голем късмет! Първо, останах жив и здрав, понеже излезнах от църквата, и второ и колата ми остана сравнително незасегната. Ударена, но върви!\nНекъде към 5 часа целата работа свърши – извозването на ранените и разчистването на църквата. Разчистването на църквата даже свърши некъде към 4 и 30, но извозването на ранените продължи още малко. В 5 часа обаче като се върнах от Дивизионната на площада, вече немаше никой ранен. Немаше и хора. Само военните стоят отпред, продължават да подреждат на отделни купчини отломките. Подполковникът вдига ръце, вика:\n– Това беше. Нема други.\nОттам отидех до Авторемонтната работилница при мойте приятели, взех един маркуч и измих седалките от кръвта и прахта. До 7 часа съм си играл да мием колата. Много мръсна. Сложихме с мойте хора и друго стъкло. Изчукването че го оставим за следващите дни. Оставих колата там и се прибрах пеш. Жената и децата се беха доста притеснили, тя разправя:\n– Като се забави, помислих да не ти се е случило нещо. Нали ти там стоиш... Тъкмо щех да излизам да те търся по болниците.\n– Нема страшно – викам, – черен гологан се не губи!\nИ ѝ разказах как съм оцелел благодарение на цигарите, като излезнах да запалим една. Тя се смее. Но радостна, щастлива. Брей, мислим си, мене ме обича жена ми, това не мое да бъде! Е, по-добре с мене, отколкото без мене! Не е ли така? Така е! За пръв път от години да се почерпиме с нея. Наточих малко ракия от избата, тя нареза сланинка, седиме си на масата и си пиеме, аз си и пушим, тя нищо не казва, не възразява. Ето това е да имаш семейство! Така ако беше, аз щех да съм съвсем доволен. Щех да бъдем образцов съпруг, па и баща. Но това много редко се случва. Комунистите требва да хвърлят цела църква във въздуха, за да се случи такова нещо.


„Дом за нашите деца”-Нашият дом-Полезно\nНачало / Полезно - Нашият дом / „Дом за нашите деца”\nМладото семейство трябва да живее отделно. Да има собствен дом, местенце, където да гради своите ценности, устои и любов. Да се купи нов апартамент! Какъв да е той, обаче, колко да е голям, в кой квартал, на кой етаж и още много въпроси стоят пред младите преди да се сдобият с бленувания дом.\nНа всеки му се иска при покупката на жилище да се застрахова от различните, не много приятни изненади, да избегне излишните загуби, като време и пари. Познаването на основните принципи ще оптимизира процеса по намиране на нужния апартамент. Една от най-важните стъпки е определянето на нуждите ви към бъдещия дом, определянето на приоритетите.\nТози фактор силно влияе на стойността на апартамента. При избора на местоположението на бъдещия ви дом е най-добре да се ориентирате според рейтинга на района. Всеки район се отличава по социално обкръжение и инфраструктура. Освен това дори и вътре в един район цените на апартаментите могат сериозно да се различават. На избора ви може да повлияе екологичната ситуация в квартала, мястото на работата ви, обичайният ви начин на живот. Често се взимат под внимание такива фактори като наличието в близост на детска градина, училище, транспортна мрежа, местожителството на роднините. Препоръчваме ви да направите списък с кварталите, които ви харесват и да ги подредите според предимствата им за вас.\nИзбирайки бъдещото си жилище, задължително трябва да определите какъв размер - квадратура е оптимален за вас, хубаво е също да си поставите и максимални и минимални размери на площта. В зависимост от ситуацията можете да имате претенции и към броя на помещенията, обща баня с тоалетна или отделни, две или три стаи. Не забравяйте, че при една и съща обща квадратура на апартаментите може да получите различно разположение на стаите. Затова винаги обръщайте внимание на конфигурацията на жилището, прозорците, носещите стени (особено ако искате да правите промени).\nНастаняването, ремонтирането и реконструкциите са от факторите, които влияят на избора за жилище, в процес на строеж или готово. Може да се спрете на апартамент, който вече е готов и да се нанесете веднага или да търсите такъв, който още се строи. Това зависи изцяло от вас, колко можете да изчакате, за да заживеете в новия дом, дали искате да участвате в процеса на строене и да организирате пространството по ваш вкус.\nНяма как да не се обърне специално внимание и на въпроса какво строителство да изберем - ново или старо. Пазарът на новото и старото строителство е различен. Ако за вас не стои на преден план бързото пренасяне и можете да отделите повече от година на това, то може да вложите парите си в строящо се жилище. Тук сложността идва в проблема да се оценят техническите характеристики на бъдещата сграда. Положителното обаче е, че наблюдавате процеса на строене и имате възможност да променяте (доколкото е възможно) проекта за апартамента - разпределение на стаите, стени, настилки. Накрая вашето жилище може да се различава много от това, което е представено в плановете и чертежите. Обработването и изготвянето на документите е един от най-сложните моменти в процеса на покупка. Затова винаги се препоръчва да се допитвате до специалист, за да вложите парите си в мечтаното жилище.\nЗа разлика от новопостроения блок, процесът на търсене на готовия дом може да отнеме много повече време и да се окаже много по-трудоемко. За да намерите подходящия апартамент, трябва ежедневно да преглеждате пресата и специализираните сайтове за недвижими имоти. За съжаление добрите предложения на пазара не се задържат дълго, затова е нужна подготовка и бърза реакция. Трябва да умеете да намирате нови и интересни варианти. За щастие в тези моменти винаги можете да се обърнете към брокер.\nСлед откриването на апартамента с главно „А" предстоят преговори със собствениците, договаряне за стойността, оформянето на договора за покупко-продажба. Когато купувате „старо" жилище, трябва да знаете, че то си има история и минало. Подсигурете се с компетентна юридическа проверка, за да сте сигурни, че документите са изрядни.\nИзточните райони са предпочитани, заради по-лесната комуникация на живущите с населените райони извън София. По-голямата част от населението е на Изток от София и идвайки да живеят в столицата, предпочитат източни и южни райони. За да се предвижат по-бързо по родните си места. Така те избягват пресичането на цяла София.\nЮжните райони са предпочитани заради това, че там се засели по-богатата част от населението на София и заради пряката връзка с центъра, посредством двата големи булеварда - булевард България и булевард Черни връх. Фактор в избора е и близостта с планината - панорама към София.\nХора, които искат да инвестират в недвижим имот, така също и младите семейства предимно търсят двустайни жилища, тъй като те са по-бързо ликвидни за отдаване под наем от една страна, а и достатъчни за живеене на едно средностатистическо семейство. Тристайните апартаменти са с по-висока цена, но пък в дългосрочен план са по-добрата инвестиция. Едностайните са малки за едно бъдещо семейство с деца, но затова пък се търсят от възрастни или самостоятелни млади хора.\nНай -високите цени са във Варна, а след това София.\nКогато купуваме жилище, трябва да обърнем най-голямо внимание на правната страна на сделката. Препоръчително е да се посъветваме с юрист. Представените ни документи за собственост трябва да са актуални. Съгласие за продажба трябва да има от всички собственици на имота, ако той е съсобствен. Трябва да са платени дължимите данъци на жилището и режийните разходи към месеца на сделката.\nВторото, на което трябва да обърнем внимание, е местоположението на имота. В това влизат лесният достъп: какъв е транспортът, етажът и изложението (за по-високите етажи е желателно сградата да е с асансьор). За предпочитане е сервизните помещения да гледат на север. Видът на строителството може да е тухла, панел или ЕПК. Годината на строителство е от много голямо значение, особено за имоти, закупувани с кредит.\nВажен фактор в новите сгради са чистата площ и идеалните части, разпределени към жилището. Те трябва да са в размер между 12-15 кв.м. За панелните и по-старите жилища е хубаво да имаме саниране - изолация, подмяна на щрангове и кабелна инсталация. Всички тези фактори формират цената на имота.\nКонсултант: Любомир Станимиров, брокер Имоти БГ ООД


ФИЛИБЕТО | Новините на Пловдив, хороскопи, нови книги, фолклор, култура | Страница 900\nЛекари-фантоми и болници-пиявици източват Здравната каса\nНЗОК да направи проверка за лекари-фантоми в пловдивските болници, настояха от Реформаторския блок. Според председателя на България на гражданите в Пловдив д-р Димитър Шишков само 5 -6 болници в града не източват Здравната каса.\nВ останалите здравни заведения на работа се водели лекари, които отдавна били емигрирали в чужбина.\nРеформаторите се обявиха за реално въвеждане на здравната карта и спиране на издаването на разрешителни за нови болници. Д-р Шишков настоя и за финансова равнопоставеност на болниците като даде пример с входната такса, която имат право да вземат в частните заведения, докато в държавните и общински това не може.\nСпоред него тази такса или трябва да се премахне, или да може да се взема навсякъде. За премахването на несъответствието между болници и броя на потенциалните болни настоя и председателят на Регионалната колегия на Лекарския съюз д-р Георги Кръстев. /р.Пловдив/\nДенонощни репетиции преди премиерата на международната продукция „Бохеми”\nСедмица преди премиерата на „Бохеми” репетициите в Операта продължават до 20 часа, а техническите служби довършват детайли по новите декори и костюми. Режисьорът Мария Елена Мексиа е изключителна професионалистка и е наложила желязна дисциплина за гостуващите солисти от Италия и целия състав на Държавна опера Пловдив. Родена в Мадрид (Испания), тя учи сценични изкуства в Нова академия за изящни изкуства в Милано. Сценограф и режисьор е на „Травиата” в Гърция, „Трубадур”, „Риголето” и „Фалстаф” в Италия, „Травиата” в Испания, „Бохеми” в Италия и Еквадор.\nЕкипът на „Бохеми” е наистина звезден. Диригентът Марио Мореско работи с редица оркестри в Италия, сред които Симфоничния оркестър в Абруцо, оркестър „Б. Марчело” и Симфоничния оркестър на Консерваторията и оркестър „У. Джордано” във Фоджа, оперните оркестри в театрите на Маручино и Терамо.\nИзтъкнатата сценографка Кармен Костаньон последно е сътворила декорите за „ Електра”, „Бал с маски” и ”Таис” за Оперния фестивал в Овиедо (Испания) и на „Кармен” за Буенос Айрес. Тя е носител на награда от Кралската академия в Испания.\nПрез дългата си кариера, художникът на костюмите Стив Алмериги е имал привилегията да облича такива оперни величия като Лучано Павароти, Мирела Френи, Райна Кабаиванска, Пласидо Доминго, Катя Ричарели и др.\nПремиерата на „Бохеми” е последна от цикъла на Държавна опера Пловдив „Женските образи в творчеството на Пучини”. Либретото за операта Бохеми е по сюжета на „Сцени от живота на бохемите“ на френския писател Анри Мюрже и среща публиката със съдбите на безгрижни студенти в артистичен квартал в Париж. Драматургията на новата постановка се фокусира върху бедната шивачка Мими и идеята за крехкостта на живота. „Животът продължава и няма връщане назад – това изглежда е урокът на „Бохеми” и добре е да научите, че съществени са детайлите и моментите. Тези елементи са крехки като Мими в един свят, в който празните идеали ни заробват и ни карат да виждаме една виртуална реалност, която не е това, което изглежда.”, споделя Мария Елена Мексиа.\nСлед премиерата в Пловдив на 21 и 22 март в Дом на културата „Борис Христов”, продукцията „Бохеми” тръгва на дълго европейско турне със състава на Държавна опера Пловдив и няма да се играе повече през сезон 2013-2014 на родна сцена. Билети се продават на касата на Концертна зала.\nНай-младият асистент по хирургия работи в Пловдив\nНай-младият асистент по хирургия е 25-годишният Любомир Паунов. Младият лекар наскоро е завършил Медицинския факултет на Медицинския университет в Пловдив и вече работи в Клиника по специална хирургия към УМБАЛ „Св. Георги” в града.\n„За мен работата в областта на медицината е една голяма отговорност, която приемаш още щом се захванеш с изучаването на науката”, твърди д-р Паунов.\nТой е трето поколение лекар и никога не се е колебаел какво да учи. Твърди, че хирургията е в кръвта му и още от дете е искал като порасне да стане лекар.\n„Тази професия е свързана със спасяването на човешки живот, което е едно голямо предизвикателство всеки ден, още повече, че винаги има какво да научиш и да приложиш, за да спасиш човешки живот”, казва най-младият асистент у нас.\nСкоро Любомир ще започне да специализира хирургия. В момента взима участие в различни операции всеки ден. Дава дневни и нощни дежурства. По време на всяка смяна му се налага да се справя с тежки случаи.\n„Всеки пациент е уникален сам по себе си, няма два еднакви случая. Непрекъснато трябва да мислиш за точната диагноза и други заболявания, протичащи със сходни симптоми, да назначиш правилната консултация, изследвания и лечение.”, казва младият лекар.\nЛюбомир Паунов се гордее с качественото образование, което е получил като възпитаник на Медицинския университет в Пловдив.\n„В университета се научих да анализирам и да съпоставям. Смея да твърдя, че МУ-Пловдив е една изключителна база за обучение, от която са излезли едни от най-големите имена в българската медицина”, твърди д-р Паунов.\nСлед 10 години най-младият асистент у нас вижда бъдещето си в България.\n„В България завърших, в България започнах да работя и след 10 години отново се виждам тук. Независимо от проблемите със здравеопазването, които има държавата, негативното отношение на хората към докторската гилдия, което за мен е напълно неоправдано и фактът, че заплатите на българските лекари са несравними със средните за Европа, считам, че всеки камък си тежи на мястото, а моето място е тук в България.”, казва най-младият асистент у нас.\nТой е благодарен на родителите си за подкрепата, на началника на клиниката професор Ангел Учиков и на колегите, с които работи в момента.\nЕлитни флористи се състезават на изложението „Цветна пролет“ в Пловдив\nНа снимката: Състезанието за флористи, организирано от холандското посолство, за първи път ще напусне столицата и ще се проведе в Международен панаир Пловдив по време на изложението „Цветна пролет 2014“.\n„Цветна пролет“ и „Природа, Лов, Риболов“ са част от Дните на семейството, свободното време, хобито и модата в Международен панаир Пловдив. Те включват още: Изложба на общините (19-23 март), Eвропейски панаир на социални предприятия и кооперации за хора с увреждания (20-23 март), презентиращ облекло, обувки, трикотаж, изделия за дома, Италиански фестивал на красотата и прическата – международно изложение за фризьорство, козметика, грим, парфюмерия (21-23 март), Международни киноложки изложби (22-23 март).\n„Напоителни системи“ в Пловдивско се включват в националния протест\nРаботещите в държавното дружество „Напоителни системи“ обявиха десетдневни стъпаловидни протести, които започнаха днес. Причината е, че 1800 работещи в предприятието от три месеца са без заплати.\nСлед пърмия протест, който се състоя в Благоевград, утре недоволството си ще изразят и работещите в пловдвския клон на дружеството.\nВ интервю за Радио Пловдив лидерът на синдиката „Подкрепа” в града Атанас Кръстев обяви, че всички пловдивски служители на „Напоителни системи” би трябвало да заведат съдебни искове за забавените си заплати. Според него в пловдивско се касае за около 400 потърпевши работници. По думите на Кръстев, предприятието би трябвало да бъде обявено в несъстоятелност.\nСлужителите от „Напоителни системи” – Пловдив ще проведат протестен митинг утре по обед пред административната сграда на дружеството. В Пазарджик колегите им предвиждат блокиране на пътища. /р.Пловдив/\nДадоха зелена светлина за продажбата на стадион „Христо Ботев“\nС 46 гласа „за”, 1 – „въздържал се” и нито един „против” Пловдивският ОбС даде старт за продажбата на 42 дка общински терен на стадион „Христо Ботев”. Припомням, че инвестиционното намерение бе заявено преди около 10 дни от ръководството на ФК „Ботев”, които представиха пред администрацията и проект.\nС днешното решение обектът се включва в общинската програма за разпореждане с общинско имущество, на база на която предстои имотът да бъде оценен, и в случай че общинските комисии дадат „зелена светлина” за продажба чрез явен търг, имотът ще бъде продаден.\nКметът на Пловдив Иван Тотев обаче подчерта, че темата е чувствителна за града и трябва за бъде решена в интерес на гражданите. „Ако ръководството на „Ботев” има намерение за дългосрочно обвързване с интересите на града, нормално е те да имат желание да закупят стадиона, тъй като това им дава и по-голяма сигурност за реализиране на инвестициите, отколкото при сегашните условия на концесия“, подчерта още Иван Тотев. Според него тръжната процедура би могла да стартира в началото на лятото.\nМотивът, с който футболният клуб поиска да купи терена е, че вложените инвестиции надхвърлят доста заложените в концесионния договор параметри. Припомням, за стадиона тече 35-годишна концесия с минимално заложено инвестиционно задължение от 14,5 милиона лева, което беше увеличено до близо 18 милиона. /р.Пловдив/\n← Предишен 1 … 899 900 901 … 908 Следващ →


Протестър влезе в съда заради бунта срещу горивата - Rodopi Smolian\nHome общество регион top Протестър влезе в съда заради бунта срещу горивата\nПротестър влезе в съда заради бунта срещу горивата\n24rodopiavtor май 24, 2019 общество, регион, top,\nОбжалва наказателно постановление за блокирана улица\nРодопчанин влезе в съда заради протеста срещу високите цени на горивата през ноември м.г. Мъжът обжалва наказателно постановление, което му било издадено заради блокадата на булевард в Смолян. Шофьорската му книжка била отнета за един месец, а наложената му глоба била в размер на 50 лева. Мъжът отказал да се подчини на полицейско разпореждане и да премести автомобила си.\nВсичко се случило на 18 ноември, когато стотици жители на областния град излязоха в автошествие в Смолян срещу високите цени на горивата. Нарушението на водача било, че преградил с автомобила си улица и спрял движението в района на бензиностанция.\nОколо 150 автомобила се включили в протеста. Превозните средства били спрени, а протестиращите играели хора и развявали знамена край тях в рамките на час, за колкото бил планиран протестът.\nДве коли били паркирани напречно на пътя. Полицаите предупредили водачите да ги преместят. Единият го сторил, но другият отказал. Именно на него било издадено наказателно постановление.\nСмолянчанинът обжалва санкцията, а съдът в Смолян я отмени.


В голово шоу Хебър (набор 1980) не прости на Хебър 1918 – 5:3 – Ние пазим традициите в пазарджишкия футбол!\nВ голово шоу Хебър (набор 1980) не прости на Хебър 1918 – 5:3\n11/06/2017 13/06/2017 hebarfc Новини Leave a comment\n3:5 завърши приятелският демонстративен мач между настоящия представителен тим на Хебър 1918 и батковците им от набор’1980, които през 1997 г. се наредиха трети в крайното класиране на републиканското за юноши.\nВ головото шоу зрителите, които дойдеха на стадион „Георги Бенковски” въпреки топлото юнско време, видяха повечето от някогашните надежди на пазарджишкия футбол. Очаквано голяма част от тях бяха видимо напълнели и със сребро в косите, но въпреки това показаха, че все още не са забравили футбола. В най-добра форма разбира се бяха все още действащите професионални футболисти и бивши национали на страната – Йордан Минев и Александър Тунчев. Макар и спрял с футбола преди около 5 години, добра форма на вратата показа и някогашният младежки национал Славчо Тошев.\nЗа отбора на Начко Василев се пуснаха още Красимир Консулов, Ангел Юруков, Краси Иванчев, Борислав Димитров, Георги Василев, Димитър Иванов, Димитър Димитров, Ангел Караколев, Мирчо Димитров, Красимир Василев, Георги Манчоров, Лъчо Рошлев, както и външните подкрепления Николай Харизанов – Пикси и Димитър Трифонов. От сегашния състава на Хебър липсваха повечето футболисти, които като треньора си Танчо Калпаков използваха кратката почивка за атака на морските и планински курорти. Все пак поканата уважиха вратарят на юношите Спас Видев, Константин Атанасов, Георги Георгиев, Цветелин Тонев, Спас Милушев, Красимир Здравков, Никола Грозданов и Ангел Лачов, Заро Гулачки, Илиян Марчев. За Хебър се пусна и Спас Гигов – Фокера, който ще бъде сред новите треньори в ДЮШ-а на клуба. В отсъствието на Калпаков треньор на хебърци беше домакинът на Хебър и някогашен наставник на Ботев (Черногорово) и Шипка (Драгор) Петър Гълъбинов.\nРезултата в мача откри Цветелин Тонев в 6-та минута, но 5 минути по-късно той беше изравнен от Димитър Иванов, който бе задължен да вкара на празна врата. Ангел Лачов изведе Хебър 1918 отново напред, но в края на първото полувреме равенството беше пак възстановено за 2:2 от Краси Иванчев. Втората част започна с хубав гол от пряк свободен удар на Красимир Здравков, малко по-късно обаче от дузпа „ветераните” достигнаха до 3:3. Точен от бялата точка беше голаджията на Чико-Бунара Георги Василев.\nДо края на мача Хебър’1980 вкара още два гола. Най-напред се разписа Борислав Димитров, а след него точка на спора за крайното 5:3 сложи Николай Харизанов – Пикси.


В Карнобат ще се проведе Балкански фестивал на изкуствата – Destination Bulgaria\n← Северното Черноморие привлича турски туристи\nСТО: Туризмът е сред най-важните отрасли за стабилизирането на световната икономика →\nВ Карнобат ще се проведе Балкански фестивал на изкуствата\nОт 26 до 29 юни в Карнобат ще се проведе първото издания на Балкански фестивал на изкуствата, който ще посрещне около 200 участници от чужбина и над 300 от страната. Програмата на събитието ще събере традиционните фолклорни изкуства на Югоизточна Европа с модерните стрийт арт форми като пой, скейтинг, брейк, бийтбокс и хип-хоп.\nФестивалът ще обхване целия град, като събитията ще се случват на 3 различни сцени, съобщават организаторите. Иновативният проект ще даде рестарт на традиционния за града национален музикален конкурс „С песните на Стайка Гьокова”, като за първи път ще се проведе надсвирване на сватбарски оркестри. Ще бъде възроден и известният в миналото Карнобатски панаир.\nФестивалът ще започне с Дефиле на всички участници и концерт „Добре дошли“ на 26 юни. На 27 ще продължи с брейк батъл, бийтбокс и надсвирването на сватбарски оркестри. Събота – 28 юни, стартира с жонгльори и пой, детска програма, фолклорни игри на участниците от Турция, Молдова, Македония, Гърция и България, и приключва с рок-концерт.\nПрез дните на фестивала ще бъдат организирани Часове по майстория, в които всеки желаещ може да се потопи в изяществото и обработката на керамика и грънчарство, плетене на вълнени изделия, бисеро-плетене, дърворезба, кошничарство и др. Изложба на изработеното през дните в Часовете по майстория ще бъде открита в последния ден на фестивала. За финала е предвидена шоу-програма на фолклорните ансамбли.\nПубликувано на Новини на Български и тагнатоЮгоизточна Европа, изкуства, карнобат, музикален конкурс, рок- концерт, фестивал. Запазване в отметки на връзката.


Тенис: Федерер се завърна с успех\nФедерер се завърна с успех\nРекордьорът по титли от Големия шлем Роджър Федерер започна успешно защитата на трофея си от турнира в Базел, който е от сериите „АТР 500” и е с награден фонд 1 838 000 евро. Поставен под непривичният №3 в схемата той се наложи над Потито Стараче от Италия със 7:6(3), 6:4 в първия си двубой след US Open.\nФедерер започна доста неуверено. Сервисът му не вървеше, непредизвиканите грешки също не бяха рядкост. От своя страна Стараче беше стабилен и с лекота печелеше подаването си. Закономерно се стигне до тайбрек. В него бащата на близначки поведе с 4:1 точки. При 6:3 стигна до три сетбола и реализира още първия с уинър от форхенд.\nУспокоен от успеха, Роджър направи първия пробив в мача още в началния гейм. При 5:3 швейцарецът стигна до мачбол, но италианският му опонент го спаси. След това вече Федерер сервираше за спечелване на срещата. Той поведе с 40:0 и реализира втората си възможност.\nПоръждясалият голям шампион завърши с четири аса и пет двойни грешки и 66 процента вкаран първи сервис.\nНа осминафиналите Роджър Федерер очаква левичар. Това ще бъде победителят от мача между Ярко Ниеминен (Финландия) и Томас Белучи (Бразилия).\nВъведено от Ragnar Rokr на 2011-10-31\nТаг: федерер, базел, стараче,


Накъде навръх Хелоуин?\nНакъде навръх Хелоуин?...\n30 Окт 2014, 01:00 2952\nПразникът Хелоуин (Halloween) чука на вратата.\nТой е един, а поканите - десетки. Градът е голям и изкушения дебнат отвсякъде. Накъде да хукнеш навръх Вси светии?\nНа гости на граф Дракула изглежда чудесно предложение. Популярният столичен клуб "Ялта" ще посрещне празника в нощта на 31 октомври с тематична зловеща атмосфера, вдъхновена от един от най-страшните и легендарни образи. Когато падне нощ и луната блесне, пред заведението ще се сблъскаме с най-страшните си кошмари. Една легенда ще оживее пред очите ни – легендата за зловещ владетел, живял недалеч от тук – жив мъртвец, който не диша, но мисли, ловува и убива. Граф на име Дракула, с кървави очи, зловеща усмивка и остри зъби, жаден за безсмъртие и прясна кръв. Партито е тематично наречено Find what you love and let it kill you с един призив – убий идола си. Ако това е Жената котка, нека бъде с надрано лице, ако ли пък е Супермен - нека наметалото му бъде скъсано, а очите – насинени. За чудовищното настроение в Room 1 ще се погрижат Stefan Popov, Runo и Pavel Petrov, a в потънало в непрогледна тъмнина подземие на Room 2 ще ви посрещнат момчетата от Takeover – Liubo Ursini, Valdy и Philip Chernikov. Билети могат да бъдат закупени в клуб "Ялта".\nНа Helloweed (x2) пък канят H.M.S.U. и Renesanz. Ветераните организират съвместно парти в двете зали на столичния парти център "4 км". Басерите от H.M.S.U и техно специалистите от Renesanz застават рамо до рамо в оформянето на грандиозно хелоуинско парти, обещавайки за всекиго по нещо - в едната зала е подготвена програма с разнообразие от техно стилове, в другата - дръм и басс феерия. Поканени са и специални гости. Дръм- ен- бейс дуото от Херфордшир, Великобритания - Amoss, изгрява на световната сцена през 2010 с издание за Cyclone Recordings. Следва рилийз за престижния Renegade Hardware през 2011, което изстрелва проекта на челни позиции на световната сцена. Започва серия от участия по световни клубове и редица издания за лейбъли като Horizons, Dispatch и др. Чували сте ги. Ще ги чуете и на живо. Отличават се с характерен минималистичен стил и интересни отклонения в сетовете си. Немският диджей и продуцент с псевдоним Phuture Traxx е добре познат от десетките си съвместни тракове със Citizen Kain, както и с лейбъла си Neverending. Участва в повечето големи немски фестивали, както и на редица събития по целия свят. Дебютният му албум, продуциран заедно с Тoby Rost, скоро ще бъде издаден за легендарния Italo Business. Тoby Rost от Дюселдорф, който е вторият хедлайнър на техно сцената, е представител на твърдото немско звучене. Резидент е на редица ъндърграунд клубове в родината си. Впечатляващият му дебют в България беше преди близо година и всеки, който го е чул тогава, със сигурност ще иска да види отново лудия германец зад пулта.\nЛокалното участие също е на ниво. В дръм и басс залата се работи по двойки или казано на роден английски език - back to back. Ще чуем ЕХо и Bzzzt (HMSU, Mirizma), което означава, че ни очаква селекция от дълбок, плътен и на места доста крив басс. Същата линия, но поднесена по уникалния за тях начин, ще бъде представена и от артистите на FSS - Phirah & PreSize. Зад пулта ще се срещнат и PreSize (HMSU) & DTK (Soho), които ще допринесат с мрачно настроение към минорните щрихи на празника. За финал Ogonek & Ruji ще покажат защо MetafiziQ Recordings е истинско превъплъщение на тъмната страна.\nВ техно залата ще видим ветераните Balthazar и JackRock, участията на които се очакват винаги с нетърпение от родните фенове. Двамата имат непрестанно изяви в чужбина и родната публика ги приветства при всяка възможност. Участие в тази зала ще вземат още Vladin и BD, Fartech и дуото Sajet и Izabella. Билети - в мрежата на Eventim в цялата страна.\nПовече за събитието -на :\nСредновековни кръвопийци ще намерят убежище в нощта на 31 октомври в Bedroom Premium Club. По традиция за поредна година заведението организира необикновен Хелоуин, като сега той ще бъде посветен на митичните герои от миналото. Кръвожадните същества опипом ще отместят капаците на ковчезите си, ще оголят остри зъби и със заплашителна походка ще тръгнат на лов из старинната зала, в която ще бъде превърнато заведението. Ще тръгнат на лов за свежа плът и кръв! Една история на ужасите, в който ще има от всичко по-много, за да бъде атмосферата достатъчно страховита – мрак, паяжини, тарантули, вещици, зомбита… Сред вцепенените от очакване на страховитата развръзка ще се промъкнат 10 жадни за кръв модерни вампирки, всъщност не толкова страшни, колкото секси. Мнооого секси дори... Телата им ще се заизвиват в ритъма на техния вампирски ритуал, ще се заусукват около пилона в центъра на вапмирското и вещерско сборище. Ако старите келти техните ирландски потомци подобно на нашите кукери са гонели нечистите сили в деня на Вси светии със страховити маски и буйни огньове, в Bedroom Premium Club няма да бързаме да гоним вампирите, гоблините и таласъмите. Вместо това ще извършим един специален магически ритуал. Тримата магьосници – диджеите Dimo BG, Andrew и C-fusion – чрез своята музика ще призоват Духа на купона. Той има само едно условие, за да се появи – вампирите да си тръгнат чак на зазоряване от Bedroom Premium Club.\nDJ Еsquire - eдин от най-популярните диджеи и продуценти във Великобритания, пристига за първи път в България за сет в :PM Club този петък. Познатият с ремиксите си за Daft Punk, Robin Thicke и Laidback Luke обещава разтърсващо и дяволски добро Хелоуин парти в клуба, който ще бъде тотално променен и декориран в духа на празника. А от управата на заведението гарантират суперсаунд и магическа обстановка, обитавана от духове, вампири, зомбита и митични същества. Lee Squires (a.k.a DJ eSQUIRE) пък се зарича да разгони духовете с взривяващ хаус сет. От Ливърпул до Лисабон, Виена, Прага и Дубай, от Лондон до Москва, Хонг Конг и мегатурнета в Бразилия и Австралия, британският топдиджей е световнопризнат за таланта си и следван от многобройни почитатели извън родния му Ливърпул. Хаусът е първата му любов и остава негова страст и до днес. Запознат с историята на хаус музиката и всички знакови тракове в този стил, в петък вечер 29-годишният артист ще вдъхне с ремиксите си нов живот на някои позабравени парчета от миналото и ще ни остави без дъх на дансинга. Наред със специалния гост в нощта на Хелоуин, музикални диктатори ще бъдат резидентите DJ Vasquez, Simon и Jassen Petrov.\nСкелети, зомбита, ангели, вампири, медицински сестри, пирати и така нататък до края на нощта – досещате се за какво говорим, нали?, ще се микснат на специалното парти в столичния клуб Blender. Купонът навръх Вси светии е толкова легендарен и зрелищен, че или сте били част от него, или сте чували страховити истории за него, припомнят от управата на заведението, канейки за четвърта поредна година посетителите да се потопят в магическата атмосфера на празника. Този път главно действащо лице в Pretty Pink, която ще разбуди духовете с убийствените си тракове.\nСамхайн - древният езически празник, в който се корени денят на Вси светии, разсича на половина "светлата" и "тъмната" част на годината и премахва булото между света на живите и този на мъртвите, пък ще бъде отбелязан в столичния Jet Rock Club от 21.00 ч. на 31 октомври. Този период на бурни явления и бушуващи енергии е изключително подходящ за провеждане на поредния дуум метъл ритуал в мрачна София. Освен превърналата се в традиция синергия между Upyr и Obsidian Sea, решилите да посетят ще могат да се срещнат и с най-мрачното от сравнително младите, но безсъмнено самобитни и оригинални Vokyl. Специалното събитие, решено в подобаващ визуален ключ, има идеята да премине отвъд границата на обичайния метъл концерт и да пречисти душите. Преходът между есенното равноденствие и зимното слънцестоене ще посрещнем в последния петък от месеца. Цената на билета е 10 лева.\nUPYR през изминалата година затвърди позициите си на една от най-активните и вглъбени родни банди със своя почернен дуум метъл. След отзвука от демото "Altars/Tunnels" и паметни концерти с банди като Kylesa (US), Windhand (US) и Whitehorse (AUS), Upyr стават все по-силни в затвърдения си състав Brodnik – вокали, V.B. – барабани, Spasm – китари, Mora – бас, Vedmak – китари. На Samhain Eve бандата ще представи едно от новите си излияния, част от потенциален бъдещ сплит с funeral sludge чудовищата от Мелбърн, Австралия – Whitehorse.\nОBSIDIAN SEA са вече добре познати на дуум общността в България със своето олдскуул отношение и силно живо присъствие. Триото в състав Антон - вокал, китара, Божидар - барабани и Ивайло - бас е създадено през 2009. През 2012 излиза дебютът "Between Two Deserts", издаден от чуждестранен лейбъл и превърнал се в култ в ъндърграунда. Бандата завърши записите на новия си албум, част от него може да чуете на soundcloud профила ѝ.\nVOKYL е мелодик/прогресив дет банда от София в състав от 2010 досега: Явор Василев (бас и глас), Никола Огнянов (китара), Явор Мечев (китара) и Здравко Петров (барабани). Групата има няколко десетки участия и дебютен албум, издаден през април 2014. "Аз търся човек" съдържа седем авторски парчета, създадени през изминалите 3-4 години и записани в Zero Project Studio. Всички те представляват смес от тежки мелодични рифове и акустични пасажи. Текстовете на песните са само на български език. Дискът се издава с лични средства и усилия на членовете на бандата и се разпространява единствено от тях.\nВ случай, че решите да се отбиете в бар Rock Iт, ще попаднете в компанията все на рожби на "тъмната страна", но и сред купонджиите почитащи Пецата и приятели. Скелети, горгони, дяволи и зомбита, обединявайте се, приканиха организаторите! Очакват ви: специална промоция за спиртоманите, томбола с награди за най-интересно преоблечените и не на последно място - неуморимия Пецко и неговата банда, които ще леят от сцената български рок-енд-рол и метъл класики. Bushmills има специални комплименти за най-красноречивите на тостове, а от томболата с награди може да попаднете на маски от Metal Heaven, красоти от магазини Gorgon и "Яко"и... билети за концерта на Таря Турунен.\nNight Оf The Monsters (A Birthday Party) пък предстои в "Тънка червена линия". Както е добре известно, двата празника - Halloween и рожденият ден на бара, трагически съвпадат всяка година. А сега още по-трагически, тъй като датата се пада в петък. Това означава, че от "Тънка червена линия" канят на рождения си ден с уговорката, че в началото на вечерта всички около вас ще изглеждат като чудовища. Добрата новина е, че след полунощ всички ще ви се струват неустоимо привлекателни. По няколко причини... Чудовищно ще бъде и музикалното оформление. За него ще се грижи Краси Москов, а това, което може да очаквате от селекцията му, е неприлично шумна музика на чудовища като Marilyn Manson, Alice Cooper, Rob Zombie, Ministry, Rammstein и други герои, които никога не са били фаворити за награди за красота и добро възпитание. А, ако тайно плачете на музиката от филми като The Crow, Judgment Night, Spawn и прочее любовни истории, със сигурност ще намерите разбиране и съпричастност на скромното тържество. Очаквайте и специалните предложения от бара! Възможни са и специални предложения от някои посетители... Начало: 21.00 ч. Вход - свободен, изход - безпаметен. Дрескод: да сте маскирани като чудовища или да пиете като чудовища.\nЕ, ние издадохме (почти) всичко, остава само една загадка - вие как ще се маскирате?


Снежно и забавно съботно утро с Радио Шумен -\nСнежно и забавно съботно утро с Радио Шумен\nпубликувано на 07.02.20 в 17:08\nДългоочакваният тази година сняг вече е факт. И въпреки, че създаде и проблеми на места, то определено му се зарадвахме всички – и възрастни и деца. Малчуганите най-вече заради възможността да правят снежни човеци и да се пускат с шейни по заледените баири. За детските забавления след първия сняг тази зима ще ви разкажем в „Оттука започва денят“ в събота сутрин. Ще отидем и в тутраканското Старо село, където ще се проведе поредното издание на конкурса за домашни вина. И след като в началото на февруари първите продавачи на мартеници вече изнесоха своите щандове, ще говорим и за този традиционно български символ, с който в началото на март ще закичим близки и приятели. Но затова как се изработва автентична българска мартеница, ще ни разкаже Виктория Денева от Силистра. Тя е автор на изложбата „Одежди и мартеници-вълшебства и багри“. Бъдете с радио Шумен в съботното утро на 8 февруари, с мен Невена Николова и музикалния редактор Диана Лазарова.


Ританки за бебета изработени от 100% мек, памук. Ританките са най-удобната и необходима дрешка за малкото ви съкровище през първите месеци. Произвеждаме ги в различни модели, за да бъдат удобни и на бебето и на вас. Предлагаме и промоционални сетове на изгодни цени.\nРитанки с интересни щампи и забавни надписи са подходящи за подаръци по всеки повод на бебе.\nЩампите се изработват от еко бои, които са сертифицирани от водещи европейски лаборатории. Бебешките ританки могат да бъдат ръчно или машинно изпирани, без това да повреди материята или щампата.\nМожете да използвате ританките, за да направите комплектче с боди, камизолка или елече. Предлагаме ви и създадени от нас бебешки сетове.\nПри нас можете да си направите ританки с ваша картинка или надпис, като ни ги изпратите на лични съобщения в нашата страница във Фейсбук или на имейл: info@lingerie.bg и ние ще ви я отпечатаме. За връзка с нас телефонът ни е 032 63 24 05\nБебешки ританки Майки маншет жълто\nБебешки ританки Майки маншет зелено\nБебешки ританки Майки маншет мента\nБебешки ританки Майки маншет розово\nБебешки ританки Майки маншет синьо\nБебешки ританки Маус панделка маншет бяло


Задържани са четирима, единият от тях –В.С. /45 г./, по прякор Комара, е известен наркопласьор в столицата, регистриран за грабежи и кражби. Към неговото задържане е пристъпено след продължително разследване и наблюдение на адреса, на който живее. Снощи към 19.00 часа служителите в столичния сектор “Наркотици” го изчакали да излезе от дома си и да се качи в колата. Потеглили след него, а половин час по-късно го засекли на кръстовище в столицата при червен светофар. При вида на полицаите В.С. опитал да се спаси като заключил вратите на колата. Това наложило служителите на реда да счупят стъклото на предната дясна врата и да използват белезници при задържането му. Последвало претърсване на автомобила му, където на задната седалка в кутия за обувки полицаите открили найлонов плик с бяло прахообразно вещество, реагирало при полевия тест на амфетамин. Същата дрога те намерили и в дома на В.С., откъдето е иззет и мобилен телефон. Общото количество на иззетия наркотик е около половин килограм.\nДруги двама мъже на 29 и 30 години, също известни на полицията, и 27-годишна тяхна позната са задържани за притежание на 250 грама амфетамин. Те се предвижвали с л.а. “Ауди-80”, когато снощи около 22.00 часа на бул. “Освобождение”в Хасково били спрени от служителите на реда за проверка. Единият от пътниците опитал да изхвърли през колата хартиен пакет с бяло прахообразно вещество, обвит с тиксо. И тримата са от Кърджали, информират от областната дирекция.\n| Tags: автомобила, адреса, амфетамин, вещество, грабежи, кола, колата, полиция, сектор, стража, телефон, територията, тест, часаskt-magazine\n← Пожарникарите извършиха близо 1000 тематични проверки в цялата страна\nСофиянец бил спипан вчера от полицията за подобна кражба →


Китайските потребители обвиняват Apple в расизъм » Сайт за смартфони, инструкции, съвети, оценки.\nКитайските потребители обвиняват Apple в расизъм\nКитайците имаха няколко въпроса към Apple, след като се оказа, че Face ID работи в тази държава изобщо не толкова надеждно, както Крейг Федериджи заяви на презентацията.\nПо-специално се съобщава за момче, което е успяло да отключи iPhone на майка си без никакви проблеми. Случаят се разигра в Шанхай. Бащата видя, че синът си играе с телефона на жена си, който е защитен с Face ID. Оказа се, че смартфонът работи чудесно и на двамата членове на семейството.\nСпоред Apple това е изключително рядък случай и не трябва да се насочва. Китайските потребители обаче са загрижени, тъй като това далеч не е първият път iPhone X да обърка китайския. Apple започна разследване след получаване на доклада – и друга интересна история излезе наяве.\nПреди няколко дни жена успя да отключи смартфона на колегата си. Тя, разбира се, го занесе в Apple магазина, за да съобщи за проблема. Персоналът каза, че това е дефектен модул TrueDepth и предложи замяна. Изглежда, че проблемът е решен – но не толкова прост.\nЕдин колега успя да отключи втория, нов iPhone. Те отидоха отново в Apple магазина – и откриха, че една жена може да отключи буквално iPhone X в магазина. И това въпреки факта, че те се различават значително по прическа и черти на лицето. Ето защо китайският интернет Apple започна да обвинява в расизъм. Най-вероятно това е грешка в софтуера, която ще бъде затворена при една от следващите актуализации iOS.


Слънцето, но тя достига до почти 68 милиарда километра. До момента са открити два планетоида отвъд Пояса на Кайпер. Учените не знаят колко други подобни тела може да има, още повече, че досега се е смятало, че между Пояса на Кайпер и Облака на Оорт няма нищо.\nИма теория, че отвъд Пояса има и нещо по-голямо. Според някои учени там се намира планета, която е била изхвърлена от вътрешността на Слънчевата система и е привлякла тези планетоиди със себе си.\nНовата планета VP113 и откритата преди няколко години планета Седна имат общи характеристики, които предполагат гравитационно влияние на по-голяма планета. Компютърни симулации показват, че това може да е неоткрита планета, която е пет пъти по-голяма от Земята. Засега обаче това е само теория и въпреки че учените вярват, че нещо се случва в отдалечените ъгли на Космоса, то трябва да бъде доказано от откриването на още много планетоиди като VP113.