ASUS ROG GX700VO – гейминг звярът с водно охлаждане и “настолна” производителност вече може да бъде поръчан от Laptop.bg\nFrom: LaptopMedia Team 11 Jan 2016 / 18:07\t | 8 Прочетено 3,320 пъти\nASUS не много отдавна разкриха своите планове да доставят по-мощна версия на техния гейминг флагман лаптоп – ROG G752. Подобрената версия, обаче, носи различно име и то с причина. ASUS ROG GX700VO-TRITON разполага с хардуер и производителност, присъщи за настолен компютър, както и допълнителна водно-охлаждаща докинг станция, която трябва да успее да смогне на по-мощния хардуер.\nТехническите характеристики включват мобилен Skylake процесор – Core i7-6820HK, който може да бъде овърклокнат, NVIDIA GeForce GTX 980 (8GB GDDR5) видеокарта (desktop версия), 32GB DDR4-2800 RAM и две 256GB SSD. Също така лаптопът притежава голямо разнообразие от портове – 3x USB 3.0, 2x USB 3.1 Type-C (един поддържа Thunderbolt стандарта), mini DisplayPort, HDMI и тн. На задната страна на машината се намират конекторите и тръбите за докинг станцията с водно охлаждане, за да може да се развие пълният потенциал на хардуера.\nДизайнът и функциите на лаптопа не са много по-различни от тези на оригиналния ROG G752, но определено си личи разликата в производителността. Машината вече е налична за предварителна поръчка в онлайн магазина на Laptop.bg.\n11 Jan 2016 at 22:04\nЗалагайте къщите…. !!!!!\n12 Jan 2016 at 05:53\nGTX 980 … Най-накрая 🙂\n08 Nov 2017 at 15:33\nКакво имаш предвид с това “GTX 980 … Най-накрая”. Най-накрая видеокарта за десктоп машина в лаптоп ли?\n12 Jan 2016 at 13:49\nТова не е лаптоп!\n12 Jan 2016 at 14:38\nАко си го купим,дали ще ни го докарат по домовете от Лаптоп.бг лично 🙂\n12 Jan 2016 at 15:32\nЧакаме ревюто на това “нещо”.\n16 Jan 2016 at 11:59\nОстава въпросът – Кой би си купил такъв лаптоп? И това лаптоп ли е изобщо.\n1. Цената е съпоставима с 2 МНОГО добри десктоп конфигурации\n2. Подобно на този на Razer (с външна видеокарта) – в момента, в който за да го пренесеш на друго място ти трябва кола това вече не е лаптоп.\n31 Jan 2016 at 05:51\nТоя машина върви със куфар с колелца(видях снимката в едно ревю).Такъв ползвам като пътувам най-вече за летището.Преди време един сам си беше направил водно за лаптоплаптоп,но беше само с две винчета от долу(кофа с лед и му държеше 30-40 макс градуса със клок и се пробваше за рекорди,100% му е излезнало няколко стотарки&щото като няма кофа с лед ползваше такова устроиство с затворен принцип и винтилатори).


Чартърни превози - публичен документ\nДоговорът за морски превоз на товари е основен правен институт, уреден в КТК. По смисъла на чл. 101 с договора за превоз на товари едно лице, наречено превозвач, се задължава срещу определено превозно възнаграждение да превози с кораб до определено или място товар, който му е предоставен или ще му бъде предоставен от друго лице, наречено изпращач, и да предаде този товар на трето лице, наречено получател или на упълномощено от него лице. Разглежданият договор се характеризира със специфичен терминологичен апарат, който не се среща при другите договори - например термините "коносамент", "демюрейдж", "диспач", "марджийн" и т.н.\nВ нашата литература от преди влизането в сила на КТК, който установи термина - "договор за чартърен превоз", тези превозни договори бяха окачествени като вид на договора за фрахтоване на кораб, наречен рейсов чартър или договор за фрахтоване на кораб за определен рейс, който по своето съдържание се считаше за превозен договор.Първата концепция е най - силно отразена в френския закон № 66 - 420 от 18 юни 1966г. Италианският кодекс за навигация различава три вида договори : за наем на кораб, за фрахтоване и за транспорт. В английското право и в правото на САЩ обект на регулиране със закон са само договорите за превоз на отделни пратки. Договорите, сключвани под формата на чартър, се уреждат според прецедентното право. Като един от двата вида договори за фрахтоване, договорът наречен чартър - парти , може да има характер на превозен договор, когато превозвачът се задължава да извърши определен превоз , но може да бъде сключен, като тайм - чартър, димайз - чартър и беър боут - чартър.\nВ руската литература е посочено, че при съвременната правна уредба на договора за морски превоз на товари, разграничаването между двата вида превозни договори - договора за чартърен превоз и договора за превоз на отделни пратки и се извъшва въз основа на елеметите от тяхното съдържание.\nПри договорът за морски превоз на товари, превозвача се задължава да превози с кораб по море от едно пристанище до друго пристанище или място товар, който му предотавя или ще му предостави изпращачът и да предаде този товар на получателя или на упълномощеното от него лице, а изпращачът поема задължението да заплати на превозвача определено навло.За да бъде договора международен не е неоходимо да е излязъл извън пределите на страната.Достатъчно е да е сключен по международните търговски правила.Договорът може да бъде двустранен и възмезден, реален или консенсуален. Реален е договора при който сключването съвпада с началото на изпълнението, а консенсуален е този, при който сключването съвпада с постигането на съгласие между страните. Подписването на договора съвпада с на чалото на изпълнението му - предаването на товарителницата. Договорът може да бъде формален и неформален. Формален е този договор, за валидността на който се изисква определена форма, а при неформалния няма изискуема задължителна форма. По този договор превозвача се задължава да превози предоставен пу от изращача товар от една до друга държава и да предаде този товар на получателя. Изпращача се задължава да плати дължимата сума(навло) Той не е формален.Наличието и съдържанието му се доказва с чартъри, коносаменти и др.\nЧартърът е най - старата от съществуващите форми на договора за морски превоз на товари. Той се е появил исторически с развитието на международната търговия и корабоплаване в периода на късното Средновековие. Чартърът е договор за бъдещ превоз (договор за фрахтоване на кораб), при което превозвача ще извърши превоза на товара с цял кораб, с определена част от товарното му пространство или в определено корабно помещение. Договорът за чартърен превоз може да бъде сключен за извършване на един или няколко рейса. Чартърните превози или така наречените чартърни проформи са типови форми на договора. Чартърните превози се прилагат в трамповото корабоплаване.\n- Да предостави мореходен кораб. Мореходността обхваща определени задължения, комплексно качество на кораба относно стъкмяване, корпуса и екипажа ;\n- Да имаме индивидуализиране на кораба ( посочване на определен кораб с който ще се извърши рейса. Корабът трябва да бъде предоставен в определено място и време. Изпращачът при чартърните превози има право да определя товарното пристанище;\nЗадължения на изпращача :\n- Предоставяне на товара - изпращача трябва да предостави товара на кея по протежение на кораба;\n- Правото на субситут(замяна) на товара;\n- Да предаде товарите със всички съпътстващи ги и необходими документи ;\n- Задължение на изпращача е да постави точните знаци и марки върху товарите;\n- Заплащането на навлото(превозна цена) - навлото е определено в пари дължима на превозвача престация по еквивалент на извършване или предстояща за извършване от него превозна или транспортна услуга.\nВ зависимост от условията, при които се фрахтува корабът, различаваме следните основни видове чартъри:\n- Рейсов чартър. С рейсов чартър се фрахтува кораб за превоз на товар по определен рейс или рейсове.\n- Тайм чартър. С тайм - чартър се фрахтува кораб за определен период от време за превоз на товари по море.\n- Димайз чартър. С димайз - чартър се фрахтува кораб за определен период от време за превоз на товари по море.\n- Дейли чартър. С дейли чартър се фрахтува кораб за превоз на товари по определен рейс.\n- Беърбоут чартър. С този вид чартър се оформя сключването на договор за наемането на кораб без екипаж.\nРейсовите чартъри са писмени договори за превоз на товари в цели корабни партиди между две пристанища, сключвани между корабосовственик и товародател( чартьор). На практика това е договор за услуга , за която товародателя плаща определена цена, без да поема никакви допълнителни разходи по канала на реализация, освен тези, предвидени в договора за покупко/продажба или извърени от него в резултат на негови едностранни действия. Превозвачът поема всички разходи по превоза на товара плюс , ако чартъра предвижда това - всъщност много рядка практика , разходите за товарене / разтоварване или само едната от двете операции. Съгласно общоприетата практика са разработени и се прилагат както универсални, така и специализирани чартъри, като:\n- Универсални: GENCON, основно версии 1967 и 1994; Scancon 56 - за работа със скандинавски чартъри; Nuvoy - 84 ;\nСпециализирани,например: Cubasugar - за захар, Grainvoy - за зърно, Worldfood - за хранителни продукти, Orevoy - за руда, Tankervoy 87, Shellvoy, Intertankvoy - за нефт и нефтопродукти, Africanfos - за фосфати от Африка и пр.\nКато документ рейсовият чартър не е обвързан със задължителна структура и клаузи, но чартърната практика е институционализирала определени норми и препоръчителен набор от клаузи, част от които са разработени в готови текстове и препоръчани от BIMCO. Съществуват както отделни препоръчителни (recommended) клаузи като клаузата за военен риск "Voywar 1993" на BIMCO, така и съвместно издадените от BIMCO, FONASBA (Федерация на националните асоциации на корабните брокери и агенти), CMI (Международна палата по корабоплаване) и INTERCARGO (Международна асоциация на товародателите) "Правила за интерпретация на сталийното време в рейсовите чартъри 1993" - Voyage Charter Party Interpretation Rules 1993" и предшествуваните ги Charterparty Laytime Definitions 1980.\nПри рейсов чартър за насипни товари, те са:\n- Имена и адреси на регистрация на договарящите страни;\n- Име на кораба, флаг, клас и характеристики;\n- Пристанища и кейови места за товарене и разтоварване;\n- Позиция на кораба в товарното пристанище (датите, между които корабът следва да се появи в товарното пристанище - laydays/ canceling dates или Laycan);\n- Точно описание на товара;\n- Норми, времена и условия за товарене и разтоварване;\n- Норми на демюрейджа и диспача, ако има такъв;\nЧартърни превози 9 out of 10 based on 2 ratings. 2 user reviews.


Ръководител проекти - гр.Шумен - обява за работа в Zaplata.bg\nОбяви за работа » Архитектура, Строителство и Градоустройство » Ръководител проекти\nМесторабота гр.Шумен / България Категория Архитектура, Строителство и Градоустройство\n„Автомагистрали-Черно море“ АД гр. Шумен е частно акционерно дружество с 50 годишна история, традиции и изградени стандарти на качество в строителния сектор. Изпълнява строителни обекти в страната и чужбина. Във връзка с развитие на дейността и увеличаване обема на работа предлагаме свободни позиции за\n· Да ръководите, контролирате и координирате всички проектни въпроси, свързани с проектирането и строителството на предварително възложен Ви строителен обект, с цел правилно съгласуване, последователност и стиковане на всички процеси.\n· Да координирате цялостния процес от прилагането на ПУП до въвеждането в експлоатация на даден обек.\n· Да отговаря за комуникацията между екипите на инвеститора, операторите, партньорите, проектантите, подизпълнителите, представителите на надзорните фирми, държавни и общински органи;\n· Изпълнява и други конкретно възложени задачи, свързани с длъжността.\nВие сте нашият кандидат ако:\n· Висше инженерно строително образование – степен магистър;\n· Натрупан професионален опит на сходна позиция, опит в работата при отчитане на големи проекти, групи проекти или проекти на части ще се счита за предимство;\n· Компютърна грамотност – AutoCAD, MS Office;\n· Личностни качества: отговорност, лоялност, организираност, инициативност, аналитично мислене, умения за работа в екип;\n· Свидетелство за управление на МПС – категория B\n· Възможност за мобилност и пътувания в централна и североизточна България.\n· отлична работна среда;\n· мотивиращо заплащане – основна работна заплата + бонусна схема;\n· възможност за кариерно развитие и усъвършенстване;\n. служебен автомобил и квартира;\n· постоянна заетост;\nЗа да се присъедините към нас от Вас се изисква да ни изпратите актуална автобиография. Обратна връзка ще бъде осъществена с кандидати одобрени по документи.\nИнформацията, предоставената от Вас, ще бъде използвана само за целите, за които е поискана, и в съответствие с правилата за конфиденциалност.


Инстаграм стратегии - как да превърнем последователите в клиенти\nВ света на рекламата всичко се случва динамично. Брандовете искат мигновени резултати, но позиционирането на даден бранд на пазара като успешен отнема години. Граденето на добър имидж сред подходящата аудитория е дълъг и добре премислен процес, изискващ голяма доза доверие. Поглеждайки през призмата на купувачи, не сме ли всички ние обект на дългогодишно облъчване по всички рекламни канали?\nТочно поради тази причина не бива да подценяваме тийнейджърите в Инстаграм като аудитория. Именно те са нашите бъдещи клиенти!\n72% от българите в Инстаграм са под 35 години, а цената на рекламата в платформата е от 3 до 5 пъти по-ниска. За нашите дългогодишни клиенти Galleria Stara Zagora и Galleria Burgas се заехме със задачата да предоставим на последователите интересно, модерно и закачливо съдържание. Използвахме паралелно различни механики, като: модерни гридове с известни цитати, кроскампании, дизайнерски сторита и други интересни стратегии, за да увеличим последователите и ангажираността.\nИзползвахме гридове с фрази на известни цитати, които перефразирахме по забавен и заинтригуващ начин.\nРазбира се, заложихме и на добрите изпитани стратегии за спечелване на нови последователи с “Giveaway”, като съчетахме подаръка с цветната визия на текущата ни кампания “Summer Sales”.\nПо страхотната идея на нашите клиенти, направихме кроскампания на име “Code: InstaMusic”. Механиката се състоеше в това, че клиентите взимаха своя код от кутия в Galleria Stara Zagora и ни го изпращаха на лично съобщение, след като са последвали инстаграм профила на клиента. Кампанията протeче 4 седмици, като всяка седмица раздавахме по 2 портативни музикални тонколонки. Успяхме да задържим интереса им и предотвратихме отследването им, като включихме в условията, че запазват правото си на участие при всяко теглене. Така те един месец ни следяха, за да видят дали печелят, а ние се радвахме на интереса им.\nДруга супер успешна стратегия се оказа правенето на кроскампании с партньорски брандове, които имат позитивен имидж и сходна таргет група. Подобен пример е Galleria InStyle, която обединява продуктите на множество различни брандове, които биват тагвани в публикациите. Тези публикации в последствие биват пресподеляни като постове и сторита от съответните популярни брандове и стигат до многократно по-голямата обединена аудитория на всички участници. Крос кампаниите с партньорски брандове са win-win възможност всички печелят, а последователите се наслаждават на добър продукт.\nЕдин от най-успешните подходи, които сме ползвали, е: Celebrity takeover, или иначе казано – популярна личност, която управлява профила на бранда за определен период от време, като е уведомила фен базата си. По този начин гледаемостта на сторитата се покачва двойно, а последователите започват да ни следват с интерес. Поканихме известни влогъри, които подканиха своите фенове да дойдат в поредица от сторита и в своя профил. Снимаха как пътуват, раздаваха награди и споделяха най-забавните и вълнуващи моменти от събитието. Един от тях беше влогърът Боян Т, който присъстваше с майка му, а феновете буквално полудяха и скандираха имената им, а нашите последователи се увеличиха със 100 за ден.\nЗа успешния бизнес се изисква постоянство. Ежедневното публиквуване на сторита е изключително важно. Всеки ден в Instagram се споделят над 95 милиона фотографии и видеа и над 300 милиона стори-та по цял свят.\nИскаме нашите последователи да научават за новите колекции, намаления и нови тенденции. Показваме им разнообразни забавления, модни находки и лайв видеа на събитията, които се провеждат. Така нашите последователи винаги са в крак с актуалното, модерното и виждат, че в мола винаги можеш да си прекараш страхотно.\nВключихме и готини дизайнерски сторита с известни модни цитати, които всички момичета обожават.\nДобавихме и закачливи дизайнерски сторита – кратки истории, а кой не ги обича?\nУспешно използваме стори истории за да промотираме новите си кампании. Обвързахме основната визия с кратка история за повече лятно настроение.\nРазвиване на профила извън Instagram – използваме другите по-развити канали в социалните медии, за да пренасочим последователите си от Фейсбук в Инстаграм, като ги приканим да ни последват, включим добавена стойност, раздаваме награди и им предложим по-различно съдържание от това, което публикуваме във Фейсбук.\nВажно да сме в крак с иновациите, трендовете и желанията на нашите по-млади потребители, показвайки им един модерен прочит на рутината в ежедневието ни. 34% от инстаграмърите в България са милениъли, използват средно по 32 минути Instagram на ден. Следете ни, за да научавате все повече интересни подходи и инстайти от работата ни. Не спирайте да вдъхновявате своите последователи и да растете заедно с тях. И не забравяйте да ни последвате в Instagram , за съдържание свързано с екипа ни и много behind the scenes моменти.


Канада | Риболовни експедиции\nНай-голям град – Торонто\nВалута – Канадски долар (CAD)\nОфициален език – Канада е двуезична държава с официални езици английски и френски.\nНаселение – около 35 000 000 души\nАдминистративно деление – Канада е разделена на 10 провинции и 3 територии, които образуват региони. Провинциите са Онтарио, Квебек, Нова Скотия, Ню Брунсуик, Манитоба, Британска Колумбия, Остров Принц Едуард, Съскечуан, Алберта и Нюфаундлен и Лабрадор.\nВизов режим – Канада прилага визов режим по отношение на българските граждани. За да посетите страната, е необходимо да имате паспорт, който да е валиден поне шест месеца след датата на влизане в страната и виза. Заявления за визи за притежатели на обикновени паспорти се подават и получават чрез канадския изнесен визов център в София. При пристигането имиграционните власти на границата уточняват още веднъж причината за посещението (гостуване, туризъм, учение, работа и т.н.) като определят срока на престоя, който при гостуване и туризъм е максимум шест месеца.\nДен на Канада – 1 юли\nДен на труда – първи понеделник на месец септември


7 факти за любовта, които вероятно не знаете\n21 Септември 2018, Петък, 22:30 ч.\nИма ли любовен елексир или не?\nВ онлайн пространството има милиони материали за това как да се влюбите или да прекратите една връзка. Много от вас вероятно търсят съвети от познати или подобни четива как да разгорещят любовния си живот или как са задържат човека до себе си. Любовта е сложна емоция, която поне веднъж е била предизвикателство за всеки жив човек. За да я разберат по-лесно, учените са направили различни проучвания имат интересни теории по темата.\nЕто и малко любопитна информация, която може да ви изненада:\nВлюбването е подобно на еуфорията, която наркоманът изпитва, когато получава кокаин. Според проучване, наречено "The Neuroimaging of Love" мозъкът на влюбеният човек произвежда по-големи нива на адреналин, окситоцин и домапин. Това води до усещане за екстаз, сходно с провокираното от кокаинов прием.\nЯпонците празнуват Свети Валентин 2 пъти\nНа 14 февруари дамите глезят половинките си, а месец по-късно има друг „празник“ – Уайт дей (бял ден), в който господата връщат жеста със скъпи дарове.\nПсихологът Робърт Стърнбърг е развил теория през 1985, според която „романтичната любов“ е комбинация между интимност, страст и отдаденост. Ако дори една от тези съставки липсва, човек става заклещен в друг тип любов – приятелска, платонична, състрадателна, пристрастеност…\nМного хора вярват, че на безименния пръст на лявата ръка (годежният пръст) има вена, която е свързана със сърцето. Но учените развенчаха това твърдение- няма нито една вена, която директно да е свързана със сърцето.\nСпоред учените е възможно някой да се привърже към друг от пръв поглед. Мозъкът решава за много кратък период от време дали да се привърже към някого или не.\nВлюбеният човек губи фокус\nИзследвания показват, че когато човек е влюбен, неговата продуктивност силно намалява.\nПреди много време хората са вярвали, че потта е важна съставка от любовните отвари. Дамите са имали навика да нося обелени парчета ябълка под мишниците си, които да попиват потта им. Те подарявали тези ябълки на мъжете с надеждата, че ще отблъснат друго жени.\nПамела Андерсън зарадва феновете с чисто голи СНИМКИ 18+ Луна на празен ход, не предприемайте нищо ново! Трагедията е голяма! Почина създателят на соковете БББ Това са най-злите зодии - ще съсипят живота ви, бягайте далеч Мениджър на Шумахер изригна с дълго чакана новина!\nАз пък не се развеждам ,но дефакто си живея като разведен ,за да създавам погрешно впечатление на обществото!


Ася Мишева и Пирин - една любов от пръв поглед\nНачало Българи юнаци Ася Мишева и Пирин – една любов от пръв поглед\nот Кремена Бедерева 10/02/2016 3 коментара\nAsya Misheva Photography\nВече ви срещнахме с фотографите, влюбени в Малка България. Представихме ви Чавдар Чернев, Андрей Андреев, Ивайло Маджаров, Емил Рашковски, Албена Маркова, Пламен Андреев, Асен Великов, Ивайло Петров, Емилиян Евдокимов, Милен Добрев, Петър Тодоров и техните невероятни снимки от България.\nСега ще ви запознаем и с още един талантлив фотограф – Ася Мишева.\n„Фотографията е страст, която се разгаря в мен все повече и повече с всяко едно следващо посещение в планината“, казва 29-годишната Ася.\nЕто какво още сподели пред LittleBG за България, фотографията и…\nОт кога се занимавате с фотография, как се запалихте?\nФотографията винаги ме е „следвала по петите” и някак си, все напомняше за себе си, без да среща отзив от моя страна. След завършване на средното си образование в Националната професионална гимназия по полиграфия и фотография, не продължих в същата насока, а се отдадох на рисуването.\nНо с всяко едно изживяно пътешествие в последствие, красотата на местата, които посещавах, ме подтикваше към това да хвана фотоапарата отново. На тази симбиоза се подчиних преди година и половина, когато влечението към фотографията ескалира и вече не можех да си помисля за варианта да отида в планината, без фотографско оборудване.\nБългария е едно прекрасно място – накъдето и да поемете, ще откриете красотата й. Но слабостта за мен е планината. През 2009 година за първи път се „сблъсках” с нейната притегателност и от тогава разбрах, че ще се срещаме все по-често за напред. Това е като любовта от пръв поглед. Хубавото е, че няма разочарования след това.\nВ България всяко кътче е прекрасно и носи своята харизма. Любимите ми места за снимане са главно в Пирин – може да ме оставите със седмици там, няма да ми омръзне. Също така Рила и Стара планина, а за магията на Родопите – всеки се прекланя пред нея – удивителни места, носещи индивидуален и неповторим заряд!\nЛюбимата снимка е проекция на любимото място – при мен те са две. Намират се в Пирин. Това са заслон Тевно езеро и околията около връх Вихрен.\nСърцето на Пирин\nКакво мечтаете да снимате в България?\nМечтите почти винаги са свързани с неща, до които не сме се докосвали, или такива, които са ни скъпи и искаме да опознаем в различните им „лица”, до този момент скрити от нас. На този етап, за мен това е зимната планина – тази завилата се в бяла премяна, подканващата… Разбира се, погледът ми е насочен и към планини извън пределите на държавата ни.\nЕто и снимки на Ася Мишева:\nПанорама на завоя – яз. Кърджали\nИзгрев на яз. Кърджали\nУтро над Лакатник\nОще снимки на Ася Мишева може да видите във Фейсбук страницата й.\nАся МишеваБългарияВихренМалка БългарияПиринпланинаснимкаснимкифотограффотографияз. Кърджали


Театърът и променящото се общество – Homo Ludens\nНачалоТеатърът и променящото се общество\nТеатърът и променящото се общество\nРазговор с участието на:\nПламен Дойнов – поет, драматург и литературен изследовател\nГалин Стоев – театрален режисьор\nСтефан Иванов – поет и драматург\nАсен Терзиев – театровед\nКамелия Николова и Николай Йорданов\nКамелия Николова: За този брой на сп. “Homo Ludens” решихме, че особено актуална е темата за връзката между театъра и променящото се общество. Едва ли е необходимо да кажа, че съвременният свят не само се променя, но той и изключително бързо се променя. Достатъчно е да споменем само някои от най-ярките или по-скоро драстични събития като войните в Украйна и в Сирия, като проблема с бежанците, като Брекзит, като избора на Тръмп. Става въпрос всъщност за една наистина, много динамична, задъхано движеща се картина на света, в който живеем. Така че един от основните въпроси би бил как театърът днес рефлектира на това бързо променящо се и вече твърде различно общество. Нещо повече – въпросът е не само как театърът реагира, но и как той участва (и изобщо участва ли) в случването на това променящо се общество? В какви форми и по какъв начин?\nНиколай Йорданов: Още един нюанс към тези въпроси. Поне на мен ми се струва, че в годините на новия век, т.е. през последните десет-петнайсет годни, театърът някак си цикли в стратегиите си за осмисляне на обществото, които, най-общо казано се свеждат до критика към глобалния капитализъм, към „хипермаркета“ във всеки един смисъл на тази дума. И почти нищо над това, а пък се оказа, поне от моя гледна точка, че това е крайно недостатъчно, дори в някакъв смисъл неадекватно на случващото се през последните години. Така ли е според вас? Дали има някакви други парадигми и посоки, в които театърът би могъл да осмисли динамиките в обществото?\nПламен Дойнов: Не съм сигурен дали не е спекулативно да се търсят връзки между онова, което се случи през 2016 година и театъра. Обикновено трябва да се изчака да възникне времева дистанция, за да видим дали и как изкуството и по-конкретно театърът реагират на случилите се събития. Левичарските идеологии, които доминират днес в театъра, пък и изобщо в изкуството на 21 век, стигнаха своя предел. Продължават да дълбаят във формата, и дотам. Но в тях критиката на обществото остава предварително лимитирана. Същевременно тя е удобна, защото не носи особени рискове. От една страна, ти си поместен в хипермаркета на обществото, а от друга страна, го критикуваш, разбира се, без никакви последствия за самия теб. Но последните процеси в Европа и света сочат друго. Показват, че сякаш не сме живели през 20 век. Фашизоидната вълна, която се задава и която вероятно все повече ще нараства и може би един ден ще ни удари, лесно би помела тези невинни левичарски или ляволиберални идеи. Изведнъж може да се окаже, че сме в ситуация, в която трябва да се борим с фашизоидното, като предварително сме се отвратили от левичарското. И какви идеи ще противопоставим на това?\nГалин Стоев: Аз се хващам за това, което казваш за ситуацията, в която трябва да се борим с надигащите се фашистки настроения, като вече сме се отказали от левичарските идеи. И си мисля, че се намираме, колкото и парадоксално да звучи, в ситуация на идеологическа война, но ползвайки идеологии или идеологеми, които не съм сигурен, че функционират в новите условия – ляво-дясно, либерално настроени, крайни националисти и т.н. За мен едно от най-непоносимите неща напоследък, когато говорим за театър, са т.нар. европейски тип представления, които могат да се гледат с тонове на всеки фестивал или във всяка програма на някой по-голям театър в Европа. Представления, които ни показват как всичко вече е съсипано и как няма абсолютно никаква надежда и как консуматорското общество е унищожило човека. Цялото това усилие и този патос, с който се прави, прилича на блъскане и опит да се разбие врата, която отдавна е отворена. Това създава една умора както при правещите, така и при гледащите, без някой да може да артикулира или да назове ясно, че този тип стратегия на поведение не работи или не носи никаква идея за Exodus или въобще за някакво разрешение. В този смисъл проблемът се пласира на няколко различни плоскости и нива. От една страна, има го това желание театърът задължително да бъде адекватен на съвременността и да може да я коментира или да носи силен политически смисъл, от друга страна, театърът се задъхва под едно такова изискване, защото той не може да се държи като преса или като ежедневник, който да дава бърз фийдбек на нещо, което се е случило. В този смисъл – аз мога да говоря най-вече за големите фестивали и програмиращи центрове в Западна Европа, защото там имам малко по-голямо наблюдение – тези големи фестивали и сцени са точно толкова доктринерски, колкото през 80-те години бяха тук в България. Мисля, че това е така, защото всеки се е вкопчил в своите идеи, всички там са гошисти или левичари, и те са толкова вкопчени в това, че всичко друго за тях е краен национализъм или фашизъм. Те не могат да допуснат, че има хора, които примерно предпочитат да живеят в съобщност с подобни на тях, и ако тези хора обявят открито това, веднага се приема, че нарушават т.нар. политическа коректност и много лесно могат да бъдат характеризирани като крайни националисти или фашисти. Проблемът е, че крайните националисти или фашистите имат абсолютно същата логика, при тях политическа коректност е никога да не кажат нещо хубаво за противниците. В Америка тези, които гласуват за Тръмп, според тяхната политическа коректност, не биха могли да признаят абсолютно никаква положителна черта в поведението на Хилъри Клинтън или на които и да било от другата страна. И в този смисъл всъщност разделението се задълбочава все повече и повече в обществото, на всяко едно ниво, заради вкопчване в парадигми или представи, които според мен вече не функционират. Затова е и толкова трудно днешното време, защото, от една страна, има някакви нови енергии, които се опитват да се манифестират в нашата реалност, но няма никакви структури, включително и имена, които да ги поемат и да ги направят видими. И затова е много трудно да се работи и да се живее в такова време именно поради липсата на ориентир. От друга страна, такова време би могло да бъде и най-интересното, защото то потенциално носи възможността за всичко, което все още не се е манифестирало и имаме възможността да го търсим, да го опитваме и да го формулираме под една или друга форма. И тук мисля, че театърът би могъл да има някаква роля, но тя не е пряко свързана с никаква политическа ситуация, защото не мисля, че театърът има потенциала да реагира адекватно на случващото се при условие, че има преса, телевизия, кино, ако искате, риалити предавания и т.н. В този смисъл театърът не може по никакъв начин да се състезава с тях, но пък би могъл да осигури едно привилегировано пространство, в което тези теми да бъдат обсъждани или обживявани по качествено различен начин от всичко това, което медиите биха могли да направят. Но не мисля, че театърът се справя с това в момента, защото статуквото не го позволява. Ако погледнем и програмите на големите театри и фестивали, те са вързани много повече с моди или с тенденции, които се измислят концептуално от съответните директори, отколкото с някаква по-дълбока критическа мисъл, която да задава тази рамка и да предлага възможност за дебат.\nСтефан Иванов: Първото, което си мисля, е за кой театър става въпрос? Дали става дума за национален театър, ако това понятие в момента въобще значи нещо, за репертоарен театър, за някакъв ъндърграунд театър, за независим театър, за свободен театър… Защото има много театри, почерци и драматургии, и нови, и стари. Още от Античността има драматургии, които могат да бъдат реактивирани спрямо това, което се случва в момента, и могат да звучат актуално. Ето това, което Галин Стоев каза за своеобразни кураторски и концептуални политики, които се случват в театъра. Сега Национален театър – Лондон са поканили Каръл Ан Дъфи, настоящия поет-лауреат на Обединеното кралство, да съшие драматургичната нишка на стотици часове разговори, вербатим разговори, които са провеждани и отразяват реакциите на всевъзможни граждани на Великобритания, от столицата и големите градове, през малките градчета до селата – така се е натрупал грандиозен по своя обем материал. Това е една реакция на това, което се случва в Англия след Брекзит. Ако трябва да говорим за левичарство, то по-скоро бих говорил за човешки права, защото миналата година имаше и поредна годишнина от приемането на Декларацията за правата на човека. Това би могло да надскочи някаква бинарна опозиция ляво-дясно, някаква неолиберална критика или каквото и да е, като нещо по-универсално и по-споделимо, макар че естествено, има и права, които надскачат човешките и това са планетарните, екологичните и всичките останали, които също са в криза. Една реакция, която ми направи впечатление, и беше спонтанна, човешка и писателска, не точно театрална – тя беше на Зейди Смит след избирането на Тръмп за президент, тя се фокусира върху децата му и връзката им с него, а не върху това дали той е добър, дали Хилъри е лоша и дали имейлите, които по някакъв начин изтекоха за нея, са компрометиращи. Зейди Смит не се фокусира и върху това, че след като е гледала „Сноудън“ на Оливър Стоун, всъщност би могла да се запита дали Барак Обама не е много по-лош президент от Ричард Никсън след всички изнесени информации, след тази цялостно оторизирана, грандиозна машина за наблюдение и подслушване. Във филма на Адам Къртис „Хипернормализация“, филм, който също може да бъде критикуван идеологически, се посочва, че една от големите грешки на Ричард Никсън е, че започва речта си, в която обяснява и признава някаква вина, с „I’m not a crook“, „не съм мошеник“, „не съм престъпник“. Докато това не се е случвало реторически нито на Бил Клинтън, нито на Барак Обама, било със сексуален скандал, със скандал за шпиони или за подслушване. Докато заради едно подслушване, вярно, че в партийна квартира на демократическа партия, Ричард Никсън е дамгосан и стигматизиран като един от най-лошите президенти в историята на САЩ, макар че фактически, ако трябва да се гледа неговото президентство, това да не е точно така. Също се питам: ако се критикува хипермаркетът, в който живеем или както и да го наричаме, ако се критикува пазарната икономика или каквото и да е, всъщност какво се критикува. Шеймъс Хийни казва, че поезията наистина нищо не е променила, но в нея има безкраен потенциал, защото съдържа въображение. Ако има въображение, може да има надежда, ако има надежда, може и нещо да се промени – поне в един читател, в едно негово действие. Мисля си, че има смисъл и от такъв театър – на критиката на времето, в което живеем. Другото, което на мен поне ми е изключително интересно и виждам, че различни тинк-танк лобита, интелектуалци, политици, технократи се фокусират върху това, е предстоящото предоговаряне на това какво е „свобода“ и какво е „свободно време“, предвид бъдещата масова автоматизация. Швейцария може веднъж да не е приела нещо като безусловен базов доход, Финландия може експериментално да пробва нещо такова, но когато заговорят технократи и техноидеолози като Илон Мъск или хора като Барак Обама в последната си седмица преди изборите, за това, че трябва да се помисли как фактически ще могат да живеят хората, как да се издържат, какво да дава културна основа на всекидневието, когато вече се надскочи някакъв икономически финансов обществен договор, върху което встъпва това ежедневие, този живот. За това също би могъл да мисли театърът, за някакво такова бъдеще, което категорично ще промени някакви договорености и рамки. Примерно Адорно, когато пише към края на живота си за свободното време, в едно от последните си есета, той говори, че хората усещат, че всъщност са поробени през цялото време и даже свободното им време е просто начин да се балансират икономическите везни в една система, която иска само непрекъснат растеж, а непрекъснатият растеж съществува само във въображението на икономистите и някаква истинска свобода, каквото и да значи свобода, било за Адорно, било за нас, все още седи някъде на хоризонта. Следя дебатите за преформулирането на свободното време вследствие на автоматизацията. Театърът може да критикува политически, но наистина не може да се конкурира с медии, с документални филми, със свидетелства, със социални мрежи, но може да мисли ходове, по които да визуализира или да вижда като проект някакви нови тайни, убежища или някакво ново интензивно разказване на това, което предстои или на това, което е най-невралгично днес; абсолютно не е задължително то да е видимо, отворено политически или плакатно. Колкото градини, толкова тайни в тях. Важно е по някакъв начин този крехък баланс да се запази точно в една реалност, която е тук и сега и е жива в момента. И театърът не трябва да се затваря в естетическа нормативна рамка, а наистина сам да си намери нов ключ, нов код и подход, не знам какви да са, надали някой знае, но предстои да се търси и да се сътворява. Иначе – за реакции в българския театър спрямо променящото се общество харесвам и уважавам опитите и работата, вече дългогодишна, не чак толкова дългогодишна, но в българските измерения дългогодишна, на Неда Соколовска спрямо бежанците, за които стана дума. „Мир вам“ е много ценно представление като театрален факт в България. Още не съм гледал „Държавата“ на Александър Мануилов, което знам, че участва на „Театертрефен“ в Берлин, което мисля, че за първи път се случва за български автор. Дори четох текст на Тим Етчълс за това представление без актьори и без режисьор. Има всякакви начини да се разбият и четвърти, и пети, и шести стени, и те са измислени и се прилагат.\nАсен Терзиев: За мен изминалата година беше драматична. Аз съм човек който не се вълнува особено много от политика, но изведнъж рязката изостреност и поляризация, която е видима в обществото започна да ми прави много по-силно впечатление и ме промени като зрител. Започнах да търся примерите, моментите, в които театърът реагира на актуалните събития. И аз ще спомена филма „Хипернормализация“, който много ме впечатли. След него четох доста интервюта с неговия автор Адам Къртис. На едно място той сподели нещо във връзка с възхода на Доналд Тръмп, което аз също съм си мислил много често по отношение на театъра. Той хвърли вината донякъде и върху арт средите, които са загубили своята връзка с хората. В интервюто журналистът го провокира и пита: „Добре, за теб какво тогава е силно изкуство?“, а той отговори, че силното изкуство е това, което разкрива проблемите в обществото, като например къде е локализирана властта, но го прави по мощен и увличащ начин. По отношение на театъра често съм си мислел, че той много се фрагментира на отделни общности и групички, които не се интересуват една от друга и това, което забелязвам, е че често те се превръщат в нещо като затворени клубове за взаимно възхищение на техните членове. Това много напомня на проблема, който много изпъкна напред след Брекзит и идването на Тръмп – за т.нар. „bubbles“, т.е. балоните, в които живеем. Тази изолираност се оказва политически силно неефективна.\nЗа мен фундаменталният проблем на театъра остава да бъде неговото място сред другите медии. С него театърът не спира да се занимава от началото на ХХ в. В днешно време не може да се отрече, че театърът просто съществува в медийна действителност. Без значение е дали ще се състезава със или опонира на новите медии, ще ги имитира или ще се разграничи… Така или иначе средата е такава, въздухът, в който диша театърът е такъв. В този смисъл за мен и досега стои въпросът, който са си поставяли авангардистите от началото на миналия век: кое е онова, което отличава театъра от всички останали изкуства. Отговорите са различни и с времето се променят, но театърът не може да спре да ги търси. За мен продължава да е вярно, че уникалност за театъра е, че той се случва като живо и колективно събитие. Това е идея ту мощно лансирана (например при Пеги Фелан), ту критически разколебавана (както, например, блестящо го прави Филип Аусландер, когато казва че театърът е станал „жив“ едва след като са се появили техники за записване). И все пак днес все по-рядко гледането на нещо може да се преживее така тотално и заедно, както е обикновено в театъра. Спомням си за Бенямин, който в „Произведението на изкуството в епохата на техническата възпроизводимост“ говори за киното като за колективно събитие, а то отдавна не е такова. Днес гледаме филми у дома и общуваме с тях по такива интимни начини, които той не е можел да си представи. Затова за мен живата, колективна ситуация в гледането на театър си остава негов силен и важен ресурс.\nДругото силно нещо, поне в драматичния театър, е, че той разказва истории и че има натрупана огромна биография. Тази огромна предистория, това акумулирано време ми се струва също същностно за театъра. Бях се замислил за това в един разговор с Камелия Николова точно миналата година, когато се изостри бежанската криза. Говорехме си какво се случва и тя ми напомни за „Молителките“. Тази най-стара запазена трагедия на Есхил винаги ми е било трудно да проумея или да ми стане интересна, а изведнъж се оказва не просто разбираема, ами стряскащо актуална. Един от най-древните неразрешими трагически конфликти е свързан с позната ситуация: Данаидите бягат от Египет и молят цар Пеласг да ги пусне в Аргос, но ако той ги пусне, рискува да предизвика война. Студентите, когато я четат днес, автоматично се сещат за бежанците. Тъй като „Молителките“ е част от изгубена трилогия и изглежда незавършена, интересът към нея е бил предимно академичен, но ето че сега видях, че тя се появява в Лайпциг, в преработка на Елфриде Йелинек. Ето как един съвременен драматург диалогизира с тази антична трагедия.\nКамелия Николова: Но нашият дебат и нашата лекция със студентите беше преди спектакъла в Лайпциг.\nАсен Терзиев: Да, да, със сигурност. И със сигурност има много такива примери…\nСтефан Иванов: Като „Натан мъдрецът“…\nАсен Терзиев: Абсолютно, да, „Натан мъдрецът“. Последното нещо, което исках да споделя, бе отново по линия на съвременната драматургия. Аналогичен случай, само че със съвсем нов драматургичен текст – пиесата на Ясмина Реза „Богът на касапницата“. Гледах я за пръв път в постановка на Пламен Марков през 2009 г, когато се откри Модерен театър. Тогава отидох и просто видях една добра постановка, върху пиеса, която обаче по никакъв начин не ме касаеше. Докато през 2016 г., поставена отново в Народния театър от Антон Угринов, пиесата придоби друго звучене. За мен нейната най-голяма сила е в сблъсъка на различните гледни точки, който Реза провежда толкова добре драматургически, че не ти позволява лесно да заемеш страна. Постановката в Народния театър, която също намирам за доста добра и изпълнена от много добри актьори, обаче тълкува пиесата според мен малко еднопланово, главно като критика на политическата коректност. За мен беше интересна самата жива ситуация на гледането – къде публиката се смее, на какво ръкопляска. Изумих се, че тя избухва в аплодисменти и смях най-вече там, където постановката представя героите като лицемери. Харесваше й да гледа герои, които се преструват на цивилизовани и принципни, но всъщност не са. Тази жива реакция е също част от театралното преживяване и мисля, че отразява по много чист начин това, в което живеем.\nНиколай Йорданов: Според мен от разговора вече назряват няколко последващи въпроса. Има нужда от нови идеи, но откъде те да дойдат? От драматургията ли, или от сцената? Има различни видове театри, но има и различни публики, нали? Какво мислите за сегментацията на публиките, която е производна на сегментацията на общностите. Възможно ли е поначало да има обществен диалог, когато на много места виждаме, най-общо казано, слепи, фанатични леви и егоистични, алчни десни? Театърът може ли да има някакви свои отговори на обществените предизвикателства? Галин познава добре фестивалите на Запад, аз мисля по същия начин, наблюдавайки ги много внимателно. Често програмациите им са отчайващо еднакви, неинтересни, те се свеждат до критика на глобалния капитализъм, до критика на пазара, до критика на Европа. Има една система от селекционери, една система от критици и една система от мениджъри, които са железни в това отношение, при тях друга идея не може да мине. От друга страна, съществуват чисто комерсиалните спектакли, които следват изцяло предпочитанията на публиката. И не е въпросът да се прокарват леви или десни идеи, в никакъв случай не говорим за ляво и дясно, а да се прокарват истини за обществата, аз съм дълбоко убеден, че при такава програмна политика това не може да се постигне по никакъв начин.\nПламен Дойнов: Съвсем общо погледнато, подходите на театъра към текста са два. Единия Асен го посочи: някакви „стари“ текстове в един момент придобиват актуалност и режисьори (като Галин Стоев например) вземат и ги поставят отново и те звучат актуално или просто въздействащо, създавайки нова ситуация. Друг подход е театърът да се довери предимно на съвременни текстове. Проблемът е: появяват ли се истински нови драматургични текстове? Напоследък все повече се разчита на вербатим театър или на документален театър, които изглеждат по-ефективни при въвличането на публиката. Миналата година около наградите „Аскеер“, когато въпросът беше какви текстове могат да стигнат до номинация, възникна спор. Проблемът за авторството беше възпламенен около документалните пиеси – дали да се приложи по-консервативен подход при оценката им, или пък по-либерален, при „разпознаването“ им като авторски текстове. Така или иначе, новите идеи в театъра могат да дойдат от нова драматургия, от ново писане. Колкото и да рециклираме на сцената стари текстове…\nГалин Стоев: Те някога са били нови тези стари текстове…\nПламен Дойнов: Да, някога са били нови… Но питането ми е друго. Как можем да събудим съвременния театъра с ново писане? Можем ли? Доста съм песимистичен за „традиционната“ българска драматургия. Вярно е, че в последните години като че ли по-адекватно стои документалният театър и вербатим театърът, макар и само чрез двама-трима свои представители у нас. Тези практики са нормални, но не са изход, защото са просто един сегмент от голямото театрално поле. Иначе разполагаме с инертни жанрови форми, рамки, в които повечето драматурзи влизат и рядко успяват. Имаме психологическа драма, фейлетонна драматургия, битови пиеси, нещо като неумиращата драма на абсурда, над която работят 30-60 годишни модернисти и т.н. Като прибавим и как новите медии понякога влизат в твърде евтина колаборация с театъра, помръкването на средата не е изненада.\nАсен Терзиев: В българския театър, много добър пример за ползване на нови медии е точно вербатим театърът. Без записващи устройства като микрофони, диктофони, камери този театър е немислим. Аз затова и харесвам нещата, които прави Неда Соколовска – тя експериментира и със самия начин на записване и това ми е интересно и отвъд автентичните истории, които нейният театър разказва.\nПламен Дойнов: Защото той връща усещането за пряк контакт с „живота“. Както и документалният театър. Един документален филм не е толкова въздействащ както документалния театър, защото тъкмо театърът връща илюзията за присъствие „на място“, очи в очи, докато екранът произвежда решаваща дистанция.\nГалин Стоев: Аз имам въпрос, като човек, който не е следил всички тези процеси напоследък. Въпросът ми е това, което описвате като опитност, до каква степен всъщност въздейства върху нагласите на публиката и променя ли по някакъв начин самата публика в тукашен контекст? Или това са го гледали малко хора.\nНиколай Йорданов: Върху малко хора, но въздейства.\nГалин Стоев: А можем ли да си представим вариант, при който, то не може да се сравнява, но аз си спомням Театър.doc в Москва, когато се появи, може би около двадесет години или повече…\nКамелия Николова: През 2002 …\nГалин Стоев: Да, та той постепенно предизвика, докара ситуацията дотам, че когато Вирипаев започна да играе „Кислород“ там, новобогаташи с лимузини идваха и слизаха в това мазе, за да гледат представлението. Сега, вярно, че не можем да се сравняваме с Москва, тя е голям град и според мен е ненормална ситуацията там, и всичко е възможно по някакъв страшен начин. Но въпросът ми е има ли потенциал или публика, защото то може да е много хубаво, но ако остане под похлупак, то не би могло да инжектира с бъдеще цялостната нагласа, а мен някак-си това ме отключва.\nКамелия Николова: Доколко театърът днес може да бъде обществен играч? Това, което и Галин каза, доколко участва в правенето на обществените политики, във формирането на обществени нагласи. В култури, където вербатим театърът присъства много активно, в един момент той по някакъв начин също става мейнстрийм. У нас доскоро беше само Неда Соколовска, която правеше такъв театър, сега има и „Реплика“, и екипите, участващи в програмата В/ХОД и други артисти и трупи. Аз съм голям поддръжник на вербатим движението и на хората, които правят спектакли в неговата естетика. Гледам всичко. Напоследък гледах „Прайд“, гледах „Йон“, гледах нещата, които се появиха съвсем наскоро в тази посока. Всички те са много любопитни, но в повечето случаи не можеш да кажеш кое е по-добро, кое е по-лошо, тъй като вербатим технологията, когато я овладееш добре, вече работи сама. Тя разчита на живия глас, спектакълът се случва бързо, реагира веднага на актуално събитие или социален проблем, има бързина, която драматургът, който сяда да напише пиеса, не притежава. Но въпросът е доколко и само в тази форма ли театърът днес може да бъде наистина играч в живота на обществото?\nСтефан Иванов: Искам да попитам в какъв смисъл е мейнстрийм да се критикува, защото в България не е мейнстрийм да критикуваш?\nНиколай Йорданов: Мейнстрийм е, когато в Народния театър се поставят спектакли, и то от водещи режисьори, които са изпълнени със социален и критически патос, а срещу това се получават още по-големи субсидии.\nСтефан Иванов: Това са злободневни ремарки. Ако се критикуваше масово и от сцените на големите театри – Сатиричния, Народния, Театър 199, щяхме да живеем в друга и много по-различна ситуация. Ако са злободневни ремарки, това е друго, друго прелъстяване. А критиката е сериозно и необходимо нещо. И театралната критика, и буквално критиката от сцената.\nКамелия Николова: С това, мисля, че всички ще се съгласим.\nСтефан Иванов: Връщам се към текстове и автори, които могат да бъдат реактивирани по някакъв начин. Примерно, искам от много години да прочета „Поетът и планината“ и не мога да я прочета, няма къде да я намеря. Радвам се например, че с помощта на Пламен Дойнов и най-вече на Иван Цанев можах да прочета Веселин Тачев, който не бях чел, един забравен автор, самоубил се през 91-а година на Коледа. Асен Терзиев спомена „Молителките“ на Есхил, но примерно „Натан мъдрецът“ в момента е масово поставян текст, почти няма град в Германия, където да не е поставен, това е емблематичен за немската драматургия текст. Именно с този текст след 1945 г. се открива отново „Дойчес театър“ след Втората световна война. И днешните представления по „Натан мъдрецът“ са повече от актуални и съвременни, като магически красивото и човешко представление на Андреас Кригенбург. И друго, ако думата на миналата година беше „постистина“, трябва да се замислим и за някакви далеч не толкова институционални неща, механизми за финансиране или политики, защото в по-голямата си част те наистина са постистински, а театърът се прави наистина колективно и от съмишленици. Не помня вече кой каза какво отличава театъра от другите изкуства – ами, театърът се отличава от другите изкуства и с това, че се изкарват по-малко пари от него.\nАсен Терзиев: От литература не се ли изкарват още по-малко?\nСтефан Иванов: От поезия се изкарват още по-малко пари. Но в конкретния български случай не трябва да си затваряме очите и за грандиозната, безобразна, нагла мизерия, в която се случва театърът и тази мизерия не култивира нито търсене на истината, нито обговаряне на постистината, нито на всичко това, което говорим.\nПламен Дойнов: Има критика на различни равнища. Едната критика е фейлетонната, гъделичкащата, тази която ще цитира и ще имитира Бойко Борисов, Мая Манолова или друг характерен политик например, ще разработва злободневни сюжети, на които много хора се радват. Съществува и удобна, конформистка критика, която уж взема на прицел някакви щампи на поведение, цивилизационни модели или нещо подобно и според настроенията в обществото зрителите също я аплодират, отново й се радват, или могат да изпаднат в особен тип патос, да станат прави и да викат заедно с актьорите „Да живее България!“. Стефан говори за трето равнище на критика. Можем да го наречем дълбинно равнище, при което се вдига екзистенциалния залог на критиката. Това вече е същинска критика. За съжаление точно този трети тип критика не се вижда по сцените, поне в повечето случаи. Това ме вълнува в последните две години, специално в поезията. Опитвам се да правя нещо такова, което обаче си е риск – от една страна, да остана в изкуството, в поезията, но от друга, да започна да говоря по-директно, чрез директни метафори. Този баланс се постига трудно, а често и не се постига.\nГалин Стоев: Понеже говорим за вербатим театър и Неда Соколовска, аз не познавам работата ѝ. Гледал съм един-единствен неин проект, който беше по историята на онова момиче, което го намериха убито в парка.\nАсен Терзиев: Да, но той е доста по-различен, това не е вербатим театър.\nПламен Дойнов: Това е текст на Деси Гаврилова, документален.\nГалин Стоев: Текстът е по документи, но е авторска сглобка. Аз това гледах и затова попитах до каква степен това би могло да бъде въздействащо на по-голям брой зрители, защото представлението, което аз гледах, остана затворено в своето малко пространство. На мен много ми хареса текстът и композицията, всъщност аз бих си представил тази композиция да бъде направена на голяма сцена на Народния театър с всички големи звезди, които са любимци на публиката. И всъщност, да, ако примерно тази тематика и тези документи биват озвучени от хора, за които знаем, че масовият зрител би се втурнал да отиде да ги гледа, и някак си да му дадат една картина на обществото, защото целият текст всъщност представляваше една моментна снимка на ситуацията на държавата – как пресата се държи, как политиците се държат и т.н. Това вече би било един вид мащабно концептуално преживяване, което евентуално би довело и до някакъв тип катарзис. Но тук вече стигаме и до въпроса до каква степен артистът днес в България би могъл да се прояви и като визионер. Защото едно от интересните неща, които театърът би могъл да предложи, са именно визии и за бъдещето. Но за това се изисква не просто съсловието да не е сгазено от бедност и мизерия, а самото съсловие да има себеосъзнаване и себеусещане за водачество някакво, духовно или интелектуално, както и отговорност. Да се намери балансът на това самосъзнание и практиката съответно, която то изисква в така предлаганите обстоятелства, е много трудно днес. При прекъсната нишка на преподаване или предаване на ценности между поколенията дори, аз не мисля, че новите поколения излизат със съзнанието, че трябва да понесат отговорност или да донесат нещо ново на тази публика. За тях става още по-трудно, когато живеят в условия на непрекъсната конкуренция, която е епидермална, в смисъл, колко ти е рейтингът, колко кадъра имаш и т.н. Т.е. цялата тази икономика, в която е поставена професията, ни отдалечава все повече и повече. Личното усилие, което ти трябва да положиш, за да осъществиш такава стъпка, става много по-голямо и изкисква впрягане на всичките ти усилия. Мисля, че това би могло да стане, само ако имаш усещане, че принадлежиш към някаква общност, а усещането за общност го няма. За съжаление, всичко, което съвременният живот ти предлага като идея за общност, преминава, минава през обикновено дълбоко отвращаващи неща като краен национализъм и други глупости. Същинското усещане за общност бива маргинализирано все повече и повече за сметка на неща, които са много по-повърхностни или епидермални като евтин скандал или фейлетонен хумор, или критика от сцената, която всъщност не критикува, а е форма на конформизъм.\nСтефан Иванов: Неда Соколовска е поставила в Шуменския театър „Оттука започва България“. Ако наистина фигури като нея, а и не само като нея, поставят на голяма сцена…\nКамелия Николова: То и там е на камерна сцена.\nСтефан Иванов: : Да, да, но първо това е институционален въпрос, второ е абсолютно обществен въпрос, трето, ще го гледат ли всъщност, ако бъде поставено на голяма сцена, каква е култивацията, образованието на публиката, какъв дебат, какъв диалог се е развил около това, дали се търси това, за което Галин говореше, било от институции, било от критици, дали на тях им е нужно. Друго – това усещане за отговорност, за общност, за предаване на щафета между поколенията, нещо, което е на път почти да се скъса и на ниво занаят, не само в театъра, но и в литературата, и в киното, във всички изкуства, и във визуалните също. И на ниво занаят, и на ниво елементарен разговор, умения за водене на диалог за изкуство, защото лесно е да симулираш в социалните мрежи, че принадлежиш към някаква общност с лайкове, шервания, когато цялото познание е на един гугъл сърч от теб, но когато седнеш да разговаряш с някого на живо, изведнъж се оказва, че няма какво да кажеш на този човек. На мен последните години ми прави впечатление как изкуството наистина е направило по някакъв начин пълен кръг от подражанието, както и да го наричаме, към някакво тотално завръщане към реалното. Реалното в тежкия му смисъл, което включва и дивайз-работа в театъра и всичко, без да правим някакви тънки дефиниции. Защо е така според вас? Мен това абсолютно ме фрапира, въпреки че все още мога като зрител, като гледам нещо, да кажем класически театър, текст, драматургия, винаги мога да уловя нещо, което може да са две минути, три минути, може да не е целият жест на представлението, който да остане да блести там, но да има нещо реално, някакъв детайл в раната, в озарението, които да си останат да си блестят в мен, докато съм жив. Но без значение дали ще е „Джон“ на Ди Ви Ейт или спектакъл на Неда Соколовска, или на Пипо Делбоно, или нещо друго, винаги има някаква друга гаранция за смисъл, когато знаеш, че това е така, както е, някаква истина, някаква автентичност, нещо органично, което живее, диша и всъщност не лъже, че казва истината, ами си казва каквото има да си каже.\nГалин Стоев: Аз мисля, че всъщност и едното, и другото не са нищо повече от техники за постигане на истина. И класическият текст навремето е бил средство за постигане на истина, и е предлагал преживяване на зрителя, което да е автентично. И в този смисъл техниките се променят с времето и с модите. В момента понеже времето е така сгъстено, че всъщност нещо което се е случило преди две години, може да изглежда много демоде днес. Именно заради това е и тази истерия, тя е по-скоро западна тенденция, непрекъснато да се намери ново, непрекъснато да се намери ново. Това дава възможност много бързо като театрален практик да бъдеш изстрелян на една предна линия и много бързо всичко да приключи. Т.е. тук влязохме в Kleenex, еднократните кърпички за еднократна употреба. Ако почнем да противопоставяме едно средство с друго средство, всъщност изпускаме основното, а то е този отрязък от време, прекарано заедно, в който съпреживяваме всички заедно една истина, независимо че тя рефлектира при всеки по различен начин. Театърът, мисля, че ще удържи своята легитимност да съществува и в бъдеще, ако успява да осигурява тази истина на съпреживяването, независимо под каква форма. Колкото повече са формите, толкова по-добре в крайна сметка. Това, което у мен предизвиква съпротива, е когато заради формата всъщност ние сме склонни да прегазим истината, което пък става много често в театралната практика. Иначе, търсейки изход, мисля, че не можем да минем без, как да го кажа, че да не прозвучи като евангелие, без да ориентираме театралната практика към пространства, които биха ни отвели над това, което по принцип ни противопоставя – дали естетически, дали идеологически и т.н. Т.е. театърът да успее да заведе тези, които го практикуват и тези, които го гледат, да ни заведе в едно пространство, в което можем спокойно да преживяваме проблемите, които иначе в реалността ни карат да се хващаме за ножове и да се убиваме един друг. Да можем да ги съпреживяваме заедно или да ги коментираме заедно, или да успеем да се видим, както казва Мандела, в кожата на своя опонент, едва тогава започва истинският диалог. Ако театърът запази този свой потенциал да ни води до едно такова място, което значи да ни издигне над плоскостта на нашите различия, тогава мисля, че той има безкрайно поле за експлоатиране в бъдещето. В този смисъл възможността му за извисяване е свързано и с духовно осъзнаване на човешкостта, и с активното му обръщане към гражданина – и когато се обръща към социалното животно, и когато се обръща и към ангела в човека. Но тогава той би бил практика, която не е просто духовна практика, нито религиозна практика, както беше примерно през 60-те години с Гротовски, тогава би бил някаква цивилизационна практика, която може да предлага отваряне към бъдещето и перспектива. Особено днес, когато живеем в свят, в който се казва всъщност, че идеята за перспектива е приключила и че не съществува такава. Мисля, че това е потенциалът на театъра.\nСтефан Иванов: Ти говориш за сериозен вътрешен ангажимент, екзистенциален, който навлиза в естетическо пространство и от естетическо пространство отива към друго духовно пространство на човека. Но по-скоро това не ти ли се вижда наистина пожелателно и не стои ли на далечен добронамерен хоризонт, защото все пак съществуваме в ситуация на тежка и тясна професионализация. Режисьорът трябва да е професионалист, трябва да спазва срокове, трябва да е умел и т.н. Университетският преподавател също е тясно професионализиран, нали трябва да познава полето, трябва да е изчел определени книги… Изведнъж това може ли да те отдалечи първо от това, което имаме като социална реалност, от хората, които живеят в тази реалност и страдат и се радват в нея, и евентуално са публика. Поне според мен това е много сериозен проблем не само в театъра.\nГалин Стоев: Не съм сигурен че разбирам въпроса. Т.е., че всички сме толкова лимитирани заради професионални рамки?\nСтефан Иванов: Art world наистина си е понятие.\nГалин Стоев: Да, и той е много високомерен спрямо действителността.\nСтефан Иванов: Да, това имам предвид, най-общо казано.\nГалин Стоев: Сега ще ти кажа, не, аз нямам отговор на това, но мога да ти кажа какво изживявам като моя опитност през годините. Аз имам чувството, че преди бях много по-затворен, работейки много активно, и си давам сметка, че съм общувал много по-активно със себеподобните си в този балон, без особено да разбирам какво става извън това. И след като минаха толкова много години в практикуване на тази работа, си дадох сметка, че аз не познавам външния свят, защото общувам в нещо, което е затворена система сама по себе си, и аз не знам какво значи ежедневието на човек, който ходи пет пъти в седмицата на работа от до, връща се и т.н. В момента аз съм в парадоксалната ситуация да наблюдавам нормалния свят, като се опитвам да бъда в този свят, без да съм от този свят, и това се изразява повече в наблюдение, но виждам много по-ясно тенденции или състоянието на цялото. Но това ме кара често да мисля, че аз нямам абсолютно нищо, което да предложа на този свят.\nПламен Дойнов: Значи си се откъснал от живота и народа… Още през 1958 година на събрание на Съюза на българските писатели, Тодор Живков изрича прословутия лозунг „Повече сред народа, по-близо до живота!“ Разбира се, сега се шегуваме с това, но аз смятам, че отговорът на въпроса защо е този нов интерес в театъра и изкуството към „реалността“, най-кратко звучи така: защото не достига реалност в реалността. Т.е. има сериозни дефицити на реалност в нашето съществуване. Междувпрочем това, което Галин описа в биографичен план, е също някакъв вид загуба на реалност. Всеки преживява такава загуба. Проблемът е, че и хората, които уж са потънали до гуша в „реалност“ – например ходят пет дни на работа, или не ходят, но живеят в мизерия, или са безработни, или пък са много богати, работят денонощно и т.н. – също живеят в състояние на загуба на реалност. И те си набавят части от нея чрез заместители; и това е обща тенденция. По-важен за мен е въпросът как изкуството да отговори на тази тенденция? Нито „левите“, нито „десните“ решения в изкуството ми се струват точни. Нито трябва отново да се пишат „патриотични“ или религиозни текстове, които да се поставят на сцена, нито ми изглежда адекватен левичарският подход към някакъв вид социален ангажимент. Впрочем през 90-те години, ако чуех, че някой ми говори за ангажимент, веднага му обръщах гръб. Тогава бях привърженик на поетиката на дезангажимента, но днес не е така. Въпреки това, като виждам, че сега отново има опити за ангажиране на изкуството чрез социален сантиментализъм или чрез някакъв тип поставангардистки практики, вдигам рамене в недоумение. Това ме ужасява…\nГалин Стоев: Този ужас ти е останал от соца.\nПламен Дойнов: Да, разбира се, че е така. Човек има памет за такива ангажименти в миналото и вече не им вярва. Ключов е начинът, по който „реалността“ се завръща в изкуството днес. Опасявам се, че за това нямаме лесни решения. Усещането, че всичко се повтаря, е колкото вярно, толкова и измамно. Казвам го, защото работя с такива исторически паралели. В последните няколко месеца изследвах например ситуацията около 1944-1946 г. в България. Както ви е известно, тогава за кратък момент съществува политическа опозиция. Тогава тя и други фигури от културата се държат така, сякаш не усещат, че се задава тоталитаризъм. От днешна гледна точка всичко изглежда малко странно. Защо политически лидери като Никола Петков, Кръстьо Пастухов, Никола Мушанов или писатели и интелектуалци като Стилиян Чилингиров, Трифон Кунев, Цвети Иванов и още неколцина пишат толкова страстно за свободата на словото и съвестта, срещу цензурата, срещу това, че комунистическата партия обсебва идеята за народа и пр. Не виждат ли какво се задава? И неусетно, докато изследвам тази епоха, започвам да се питам: възможно ли е това да се повтори? Казвам го, понеже виждам подобни тенденции наоколо. В някои европейски държави, а отчасти и у нас се играят особени автократични игри, които създават усещане за многопартийна система чрез образуване на сателитни партии. Когато се оглеждам и виждам подобни симптоми и у нас, питам се даваме ли си сметка, че ни чака нещо подобно. Не ме разбирайте буквално. Никога няма да ни чака същият комунизъм или същият фашизъм. Но дали няма да е някакъв нов -изъм, на който дори още не са му измислили името? Може би след две-три години, а може би след пет-десет, току виж ни връхлети. А иначе днес като в 1946 година говорим страстно за правата на човека, заклеймяваме цензурата, и в един момент…\nГалин Стоев: Трудно е да си даваш сметка, когато нещо още не се е случило. Да не забравяме, че преди качването на Хитлер на власт всъщност са едни от най-свободните и креативни години в Германия. Спомнете си 90-те години колко интересни бяха като културни тенденции, с поява на електронната музика с всичката синтетична дрога, която се появи, с претенции за една нова религия едва ли не. Всъщност тогава се акумулира някаква свобода тук, а креативността днес идва от т.нар. хипстъри, чиято креативност се свежда до биохрани и лъмбърджак бради и там приключва. Т.е. дори креативността за едно десетилетие или малко повече от десетилетие се сви по мащаби.\nСтефан Иванов: Кич-иновативността и креативността. За мен един от най-големите въобще шокове, позитивни шокове в изкуството през последните три-четири години, беше нещо, което наистина има в себе си дълбок художествен занаят, умение и въображение и същевременно е абсолютно свързано с това, за което говорим като нова автентичност. Смесицата между документално, вербатим, неодокументално можем да открием в един огромен, грандиозен роман на Карл Уве Кнаусгор – „Моята борба“; на български излезе само първият том и беше преведен като „Моята лична борба“. Чакам последния, шести том, който трябва да излезе на английски, мисля, че март или април. В цялост това са към 4000 и повече страници – романизирана автобиография, без да бъдат спестени срамни и страшни тайни, има и опит за улавяне даже на слепи петна в собствената личност и поведение, ретроспективно, години по-късно след като някакво събитие се е случило. При Кнаусгор, нещото, което ме фрапира,е, че това писане е наистина болезнено свързано с настоящето, с тайни, с политика, въпреки че е почти откровено аполитично, но тази аполитичност също е радикален политически жест. На едно от неговите представяния в Америка не беше сниман Кнаусгор, беше снимана публиката, почти цялата публика е само от американски писатели, почти нямаше читатели. Нямаше непознати, анонимни лица, които отиват за автограф, за среща, да чуят своя любим писател, което е симптоматично – има нужда от изход, от алтернатива и в художественото, и в личното. Напоследък Кнаусгор прави кратки книги за най-малкото си дете, за да описва в тях света, какъвто е той в момента – как има такива неща като салфетки, пластмасови чинийки или бисквити, защото усеща, че този свят няма да го има още дълго по този начин, а какъв ще бъде, и той няма идея. И кой знае дали наистина знаем какво живеем и дали ще ни хване нещо, което дори вече ни е сграбчило и не ни пуска – като в оживяла конспирация – и се конструират партии и медии от една голяма партия-корпорация, която контролира мънички сателити.\nПламен Дойнов: Терорът, който идва от 1947 година насетне, за мнозина е непредставим. Един нормален интелектуалец или политик си мисли: „Винаги е имало опозиция, поне в съзнателния ми живот. Затова бих могъл да си позволя да критикувам управляващите.“ Но в един момент се оказва, че опозицията е унищожена, всичко се одържавява и той е изпратен в Белене и умира от тетанус, защото отказват да му бият инжекция. За мнозина от нас има базисни човешки свободи и терорът наистина е непредставим: „Как така ще позволят да ме арестуват и да ме изпратят някъде?!“ Немислимо. Но ето сега, представете си, чукат на вратата, влизат и ни отвеждат… Не можем да си представим това, нали?\nСтефан Иванов: То няма и да стане. Не е нужно да стават подобни неща.\nКамелия Николова: В разговора ни се оформиха две много важни неща, които са пряко свързани с театъра. Едното е свързано с пространството, другото – със словото, как текстът за театър се промени. Стана дума, че има интересни малки форми. Дали те могат да стигнат до голяма сцена, до сцената на Народния театър, възможно ли е това?\nАсен Терзиев: Аз имам въпрос към Пламен Дойнов. Пиесата като форма, като нещо, върху което съществува театърът, изчерпала ли се е според теб? Защото за мен една пиеса, да речем като „Богът на касапницата“ на Ясмина Реза, е пример за устойчива класическа форма, намерила своето адекватно място в новото време.\nПламен Дойнов: Имам по-скоро консервативна нагласа. Настоявам, че един текст за сцена трябва да бъде сам по себе си качествен, да звучи като завършено произведение, а от друга страна, да бъде достатъчно отворен за сценична интерпретация. Това е дефект или предимство на гледната точка, защото съм литературен човек и искам да се пише литература, а ако тя става за театър – чудесно. От тази гледна точка по никакъв начин не смятам формата на пиесата за изчерпана, напротив бих искал да се пишат такива „традиционни“ текстове. Друг е въпросът, че особено в българската среда не виждам много примери, които бих могъл да дам. Освен може би Яна Борисова. Просто не бих посмял да кажа друго име и това за мен е проблем. Иначе от куртоазия бих могъл да кажа още три-четири имена…\nАсен Терзиев: А в световния театър?\nПламен Дойнов: Ето, Ясмина Реза… Има примери, но те ми се виждат недостатъчни. Трябва да го призная с неудоволствие, че авторската пиеса като жанр е в криза, обусловена от много фактори – от натиска на новите медии, от липсата на нови идеи, от нежеланието авторите да рискуват.\nГалин Стоев: Също липсва и контекстът, аз се сещам сега в Русия как се подкрепя новата пиеса – те имат фестивал, те имат много конкурси, те имат много дискусии, т.е. там има една енергия, която се завихря и кара хората, особено младите, да пишат с желание, има и публика за това нещо.\nКамелия Николова: В това отношение Англия е още по-добрият пример…\nГалин Стоев: Англия да, Англия с „Роял Корт Тиътър“ направи капитал от това и го превърна в мейнстрийм. Един от петте национални театъра в цяла Франция, които са с национален статут, театър „Ла Колин“, е посветен на модерна и съвременна драматургия. Те играят от Ибсен до наши дни текстове, те не могат да играят нещо, което е писано преди Ибсен. Особено на камерната им сцена непрекъснато се вадят нови текстове.\nКамелия Николова: Нашият театър стартира основно с преводни пиеси, по известни исторически причини ние сме млада театрална култура. Необходимо е огромно натрупване в полето на драматургията, но това е много голяма и отделна тема.\nГалин Стоев: Името, за което се сещам, което успява да балансира между авторски текст, който е много силен и носи много силна индивидуалност и много точно усещане на вибрацията на времето тук и сега, като и тази отвореност на текста, за която Пламен говори, е Иван Вирипаев. Неговите текстове, особено последните му, които съм работил, за мен са изключително интересни.\nКамелия Николова: Ето един автор, който много дълго се задържа и все още остава актуален. В България постановката ти „Археология на сънуването“ беше през 2002 г.\nНиколай Йорданов: Но до тогава, преди ти да поставиш „Археология на сънуването“, Вирипаев нямаше тази известност. Е, той тогава беше млад. Но факт е, че този тандем между вас в значителна степен изигра роля за неговото признание.\nГалин Стоев: Ако не бях аз, щеше да бъде някой друг.\nСтефан Иванов: Харесвам класическа драматургия, но и Хайнер Мюлер, Пинтър, Сара Кейн, Вирипаев също. Чел съм точно режисьорското ти копие, което е в библиотеката на САБ, с ремарки от теб.\nГалин Стоев: Наистина ли? Аз го нямам точно този превод, мислех че е изчезнал завинаги.\nСтефан Иванов: Не, има ксерокопие от него. Чел съм невероятни текстове на български, английски, френски, без да съм гледал техни сценични версии, те живеят и само като текст. А когато говорихме за социални медии, за нови медии и за връзката им с театъра, се сетих, че нещо подобно прави Иво Димчев във „Фейсбук театър“. Това е начин да се ангажира публика.\nГалин Стоев: Оказа се, че и Корней е писал голяма част от сцените на Молиер, защото му било забранено от краля да пише комедии, а той много обичал.\nСтефан Иванов: Отвъд това исках да кажа две думи за личния ангажимент. Може понякога естетически да не съм съгласен с това, което виждам от Иво Димчев на сцената или в публичното пространство, но знам, че отвъд цялата показност има безусловна вътрешна необходимост у него към сцената, към гласа, към тялото и към драматургията. Не бях даже в университета, когато гледах „Лили Хендел“ в абсолютно празната тогава Червена къща, бяхме двама-трима човека. И до днес си спомням това представление.\nГалин Стоев: Значи оттогава си седи празна Червената къща?\nСтефан Иванов: Оттогава до днес тази необходимост да прави и да работи си стои при него. Докато при множество утвърдени артисти, и международни, и народни, и заслужили, и незаслужили, това по някакъв начин отсъства, което е най-тъжното.\nКамелия Николова: Мисля, че стана много хубав разговор. Благодаря на всички!\n Гошист – член или привърженик на лява политическа партия във Франция през 60-70 години на ХХ в. – Б. р.


"Cъглacиe" oтнoвo зaвъpшвa гoдинaтa c нaй-виcoĸa дoxoднocт cpeд yнивepcaлнитe пeнcиoнни фoндoвe\n26 Февруари 2018 в 08:46 ч.|Разглеждания: 832|Коментари:\nΠoвeчe ocигypeни, пoвeчe aĸтиви и пo-виcoĸa дoxoднocт. Taĸa нaĸpaтĸo изглeждa изминaлaтa 2017 гoдинa зa пeнcиoннитe фoндoвe y нac, cпopeд пyблиĸyвaнитe oт Koмиcиятa зa финaнcoв нaдзop пpeдвapитeлни гoдишни дaнни.\nУнивepcaлни пeнcиoнни фoндoвe\nΠpи yнивepcaлнитe пeнcиoнни фoндoвe, ĸoитo ca зaдължитeлни зa вceĸи paбoтeщ, бpoят нa ocигypeнитe ce yвeличaвa c 91 464 дyши. Taĸa oбщият им бpoй дocтигa 3 667 851 ocигypeни, ĸoeтo вĸлючвa вcичĸи cлyжитeли нa тpyдoв дoгoвop, poдeни cлeд 1959 гoдинa.\nЗa eднa гoдинa тe ca внecли пoд фopмaтa нa ocигypoвĸи oбщo мaлĸo нaд 1 милиapд и 161 милиoнa лeвa. Cъщeвpeмeннo oбaчe aĸтивитe нa пeнcиoннитe дpyжecтвa ca нapacнaли c нaд 1 милиapд и 636 милиoнa лeвa. Paзлиĸaтa идвa oт дoxoднocттa oт yпpaвлeниeтo нa aĸтивитe, ĸaĸвaтo e и цeлтa нa втopия ocигypитeлeн cтълб - cпecтявaниятa нa бългapитe дa бъдaт yвeличaвaни чpeз инвecтиции.\nKъм ĸpaя нa 2017 гoдинa yнивepcaлнитe пeнcиoнни фoндoвe yпpaвлявaт нaд 10 милиapдa и 535 милиoнa лeвa.\nHaй-мнoгo ca yвeличили пapитe нa cвoитe ĸлиeнти дpyжecтвaтa "Cъглacиe", "ДCK-Poдинa" и "Eн Eн". Πeнcиoнeн фoнд "Cъглacиe" e лидep пo дoxoднocт ĸъм ĸpaя нa 2017-a c 6.52%, c ĸoeтo зaпaзвa вoдeщaтa cи пoзиция oт пpeдxoднaтa гoдинa. Ha втopo и тpeтo мяcтo ca cъoтвeтнo "ДCK-Poдинa" c 6.19% и "Eн Eн" c 5.42%.\nДoпълнитeлни пeнcиoнни фoндoвe\nΠpи дoбpoвoлнитe пeнcиoнни фoндoвe cъщo имa знaчитeлнo нapacтвaнe нa aĸтивитe, нo в aбcoлютeн paзмep тo e знaчитeлнo пo-мaлĸo oт тoвa пpи yнивepcaлнитe. Πpичинaтa e в нeзaдължитeлния им xapaĸтep зa paзлиĸa oт yнивepcaлнитe.\nБpoят нa ocигypeнитe пpи тяx нapacтвa c 13 617 дyши дo 614 761 ocигypeни. Texнитe aĸтиви, ĸoитo пeнcиoннитe фoндoвe yпpaвлявaт, възлизaт нa oбщo нaд 1 милиapд и 55 милиoнa лeвa. Зa eднa гoдинa тe ca ce yвeличили c нaд 145 милиoнa лeвa.\nИ тyĸ фoндът c нaй-виcoĸa пocтигнaтa дoxoднocт e тoзи нa "Cъглacиe" - 8.59%, cлeдвaн oт "Πeнcиoннoocигypитeлeн инcтитyт" c 8.58% и "ДCK-Poдинa" c 7.44%. Πpи дoбpoвoлнитe пeнcиoнни фoндoвe дoxoднocттa e тpaдициoннo пo-виcoĸa oт yнивepcaлнитe зapaди пo-cвoбoднитe възмoжнocти зa инвecтиции, ĸoeтo зaĸoнoдaтeлят пoзвoлявa.\nΠpoфecиoнaлни пeнcиoнни фoндoвe\nΠpи пpoфecиoнaлнитe пeнcиoнни фoндoвe ocигypeнитe ca нaй-мaлĸo, тъй ĸaтo в тяx ce ocигypявaт cлyжитeлитe c 1 и 2 ĸaтeгopия тpyд. Kъм ĸpaя нa 2017 гoдинa тe ca oбщo 297 323 дyши или c 9435 пoвeчe oт пpeдxoднaтa.\nOбщaтa cyмa нa yпpaвлявaнитe aĸтиви възлизa нa нaд 1 милиapд и 57 милиoн лeвa, ĸoeтo пpeдcтaвлявa pъcт oт нaд 122 милиoнa лeвa cпpямo гoдинa пo-paнo. Tyĸ вoдeщи фoндoвe пo дoxoднocт ca "ДCK-Poдинa" c 6.35%, "Дoвepиe" c 6.32% и "Eн Eн" c 5.83%.\nTaĸa пeнcиoннитe фoндoвe зaвъpшиxa 2017 гoдинa c 114 516 ĸлиeнти пoвeчe и c нaд 1 милиapдa и 900 милиoнa лeвa пoвeчe aĸтиви.


Рецепта за щрудел с локум\nкори за баница (триъгълни)\n1 ч.чаша смлени ядки (орехи, бадеми, лешници, слънчоглед)\n1к. чашка олио\nЯбълките се настъргват на едро ренде. Добавят се захарта,канелата, ядките и нарязания на малки парченца локум. всичко се омесва добре.\nТавата се намазва с олио. Всяка кора се намазва с олио и се слага по една супена лъжица от плънката и се навива като кифличка. Подреждсат се в тавата, като отгоре също се намазват с малко олио. Пекат се до зачервяване. Още топли се изваждат, поръсват се с пудра захар и се нареждат в сух съд с капак, за да омекнат.\nГъбена запеканка с макарони


Мекониум илеус у новородено - ArsMedica.bg\nНачало Бебе и кърмене Мекониум илеус у новородено\nМекониум илеус представлява запушване на крайната част на тънкото черво (илеум) от абнормно гъст мекониум. Това е една от най-ранните клинични прояви при пациенти с муковисцидоза (при 10-20 % от случаите на муковисцидоза).\nМекониумът представлява чревното съдържимо (изпражнението), което се събира в червата на плода. След раждането мекониумът се отделя в рамките на първите 6 до 24 часа. Има гъста и лепкава консистенция, тъмно зелен до черен цвят. Състои се от жлъчни соли, жлъчни киселини, чревни епителни клетки.\nКакви са причините за мекониум илеус?\nОсновната причина за мекониум илеус е муковисцидозата. Около 80-90 % от новородените с мекониум илеус имат муковисцидоза (кистична фиброза). Това е наследствено заболяване, при което е нарушена функцията на всички екзокринни жлези. В резултат те отделят гъст, жилав секрет с ниско съдържание на вода, хлор и натрий.\nДруги редки причини са атрезия или стеноза на панкреатичния канал, недоразвити черва.\nКакви промени настъпват при мекониум илеус?\nПри пациентите с мекониум илеус е налице запушване на лумена на тънкото черво в неговата крайна част (терминалния илеум) от гъст, жилав, адхезивен мекониум. В резултат чревните бримки над обструкцията са изпълнени с газ и течност и са разширени. Дистално от обструкцията, дебелото черво е празно, тясно и се нарича микроколон.\nКакви са симптомите при мекониум илеус?\nСлед раждането, за разлика от нормалните новородени, бебетата с мекониум илеус не успяват да изходят мекониум в първите 12 до 24 часа. След започване на храненето на бебето се появяват признаци на чревна непроходимост:\nповръщане на зеленикави материи (жлъчка)\nподуване на корема поради запека и задръжка на газове в червата.\nМекониум илеусът трябва да се разграничи от други заболявания с подобни симптоми, например болест на Хиршпрунг, инкарцерирана херния, чревна атрезия.\nПри новородените с мекониум илеус могат да настъпят редица тежки усложнения:\nволвулус – усукване на разширените тънкочревни бримки\nисхемична некроза на чревната стена\nКак се диагностицира мекониум илеус?\nПренаталното ултразвуково изследване може да открие вътреутробни промени, предполагащи кистозна фиброза и мекониев илеус, например разширено черво, полихидрамнион, асцит, но тези промени не са специфични.\nДиагнозата мекониум илеус се подозира при новородено с признаци на чревна непроходимост, особено ако някой от родителите е болен от муковисцидоза.\nПровеждат се следните инструментални изследвания:\nкоремна рентгенография – установяват се разширени чревни бримки над запушването, може да има хидро-аерични сенки\nиригография – диагностична контрастна клизма се назначава при бебета в стабилно състояние. Установява се микроколон и обструкция в терминалния илеум.\nПациентите, диагностицирани с мекониум илеус трябва да се изследват за муковисцидоза – потен тест, генетично изследване.\nКакво е лечението при мекониум илеус?\nАко има съмнение за мекониум илеус, детето не трябва да приема храна и вода през устата, а веднага да премине на интравенозно хранене.\nПри неусложнени случаи на мекониум илеус, обструкцията може да бъде преодоляна чрез клизма с водноразтворим контраст. Контрастът се смесва с плътния мекониум, размеква го и той се отделя. Провежда се рентгеново изледване, за да се проследи състоянието. Ако мекониумът не се отделил напълно, но състоянието на бебето е добро, клизмата може да се повтори.\nПри неуспех от клизмата или при наличие на усложнения (волвулус, перфорация) се провежда хирургично лечение. Изборът на оперативен метод зависи от много фактори – състоянието на бебето, неговото тегло, степента на увреждане на червата. Опциите включват евакуация на мекониума от чревния лумен, отстраняване на увредения чревен сегмент, създаване на временна илеостома.


По време на затварянето при Коронавирува продължават да съществуват традиционни модели на грижи за деца | ✅ Д-р Стоян Арнаудов - Ортопед | Травматолог ⭐\nТрадиционните модели на грижи за деца се съхраняват по време на спирането на COVID-19, като повече от една трета от двойките разчитат на жените, за да осигурят по-голямата част или изцяло, според проучване на изследователя от Университета в Джорджия Кристен Шокли\nНякои предишни изследвания са установили, че типичните семейни модели могат да се променят по време на кризи, но не това са установили Шокли и нейните колеги в първите месеци на спирането на COVID-19.\n„Повечето хора никога не са се подлагали на нещо подобно досега, при което изведнъж не могат да разчитат на нормалните си грижи за децата, а и работната ситуация на повечето хора също се е променила“, казва Шокли, доцент по психология в колежа по изкуства Франклин и науки. “Смятахме, че това ще бъде шанс за мъжете да се намесят и да участват еднакво в грижите за децата, но за много двойки не видяхме това да се случи.”\nВ средата на март, когато училищата и детските градини бяха затворени и много от тях се насочиха към отдалечена работа, Шокли и нейните колеги бързо създадоха проучване, насочено към двойки с две доходи с поне едно дете под 6-годишна възраст.\n„Синът ми беше на 15 месеца, когато всичко започна, и аз от първа ръка знам, че не можете просто да пляскате по-малки деца пред телевизор или да очаквате от тях да си вършат работата в училище“, каза тя. “Ние се интересувахме особено от хора, които наистина трябваше да осигурят активна грижа за децата.”\nПървоначално екипът проучи 274 двойки, като проведе последващо проучване със 133 от същите двойки през май. Проучването, което ще се появи Списание за приложна психология, оцени брачното напрежение, здравето и резултатите от работата в допълнение към стратегиите за грижи за деца.\n“Когато съпругата прави всичко, не е изненадващо, че резултатите са лоши за двойката”, каза Шокли. “Това е не само лошо за съпругата, но и лошо за съпруга, включително по отношение на изпълнението на работата, въпреки че работната му роля вероятно не се е променила. Когато един човек прави всичко, има много напрежение във връзката и това е вероятно се прелива в способността на съпруга да се съсредоточи в работата си. ”\nВъпреки че 36,6% от двойките разчитат на съпругата да осигури повечето или всички грижи за децата, 44,5% са използвали по-егалитарни стратегии и 18,9% са използвали стратегии, които не са ясно изразени по пол или егалитарни.\nЕгалитарните стратегии включват редуване на работни дни, планиране на ежедневни мини смени, които включват както работа, така и грижи за деца за съпруг и съпруга, и редуване на смени, които се променят всеки ден в зависимост от работните нужди на двойката.\nКогато погледнете по-егалитарните стратегии, открихме най-добрите резултати за хората, които са успели да редуват работните дни. Границите са ясни. Когато работите, наистина можете да се съсредоточите върху работата, а когато се грижите за децата, наистина можете да се съсредоточите върху децата. Но не всеки има работа, подходяща за това. ”\nКристен Шокли, изследовател и доцент по психология, Колеж за изкуства и науки Франклин, Университет на Джорджия\nКогато и двамата работеха вкъщи, планираните мини смени и редуването въз основа на нуждите имаха сходни резултати за благосъстоянието на двойката, но резултатите от работата бяха по-високи за двойките, които използваха алтернатива, базирана на нуждите, според Шокли.\n„Мисля, че това се дължи на комуникацията, която идва с нея, и на гъвкавостта във вашата диада у дома“, каза тя. “За двойки, които продължават да работят отдалечено, бих казал, че редуването, основано на нуждите, с комуникация преди работа за нуждите от работа вероятно е по-добро от фиксираните смени.”\nВъпреки че статията не включва качествени цитати, Шокли си спомня коментарите на участниците съвсем ясно.\n„Хората казваха:„ Аз съм в точката на пречупване “и това беше само след две седмици. Много хора казаха:„ Просто не спя “. Можеше да почувстваш борбата на хората и имаше много недоволство, особено когато съпругата правеше всичко това “, каза тя.\n„Това наистина подчертава някои инфраструктурни проблеми, които имаме с начина, по който мислим за грижите за децата в тази държава. По подразбиране става„ О, добре, съпругата ще поеме отпускането “. Това не е дългосрочно решение. ”\nШокли също така отбеляза, че анкетираните двойки имат относително високи доходи.\n„В сравнение със страната доходите на домакинствата от нашето проучване са доста високи“, каза тя. “Това може да изглежда по различен начин в пробите с по-ниски доходи. Може да видим, че се появяват напълно различни стратегии, особено ако има по-малка възможност за работа от разстояние.”\nШокли, КМ, и др. (2021) Стратегии за работа и семейство по време на COVID-19: Изследване на динамиката на половете сред двойки с двойни доходи с малки деца. Списание за приложна психология. doi.org/10.1037/apl0000857.\nТази статия е постната в Женско здраве и е отбелязана COVID19, грижи, да, деца, характер.\nActisound Intense – терапевтичен ултразвуков апарат е одобрен в Европа


contempo3: Симеон Стоилов „Надежда”\nТясно и тъмно помещение, в което една червена сигнална лампа осветява буква по буква с всяко свое завъртане фразата: "Надежда всяка оставете, вие що пристъпвате тук...". Цитатът от Данте Алигиери е използван тук като игра на думи, в която е кодирано сложно философско и историческо разбиране за атмосферата и внушението на цялата инсталация. Тя визуализира краят на надеждата, ясен още на първо гледане със своя драматичен политически смисъл, но и краят на една истинска метална „Надежда”. Инсталацията е символичен монумент на една подводница, превърнала се най-спонтанно в знак на няколко наситени с политически събития десетилетия в българската история. Дарена ни от ССС� в годините на бодро братство между двете страни, подводницата е кръстена „Димитровски комсомол”. След 1989 нейният произход и история са заличени с един приет като универсален, но доста проблематичен сам по себе си акт на промяна – преименуването. Подводницата е наречена „Надежда” и остава акустирана на варненския кей едно десетилетие като бавно рушащ се и напълно непотребен символ на самата българска демокрация. В края на 90-те „Надежда” е предадена за скрап. С това свършва историята на едно тежко и ръждясало наследство, но за жалост с него почти незабелязано си отиде и надеждата на едно излъгано общество.\nPosted by con.tempo at 4/24/2010 05:44:00 AM\nLabels: simeon stoilov, симеон cтоилов


ᐉ Методи за подобряване на мъжката потентност — Lechenie.bg\nВ гените на всеки мъж е заложено той да се чувства силен, доминантен, непоклатим и здраво стъпил на земята.\nНо в живота всичко е възможно и понякога проблемите просто ни прегазват.\nА за един мъж няма нищо по-лошо от това да се чувства слаб, безполезен и неспособен да задоволи капризите, желанията и нуждите на жената до него.\nЗа това проблемите с чисто мъжките функции са повече от трагични за един индивид от силния пол.\nНо за щастие има и алтернативни методи за повишаване на мъжката потентност, някои от тях без оперативна намеса.\nМного от мъжете на средна възраст, а според нови проучвания и мъже между 25-30-годишна възраст, имат проблеми с потентността, а най-честото решение, което те взимат, е да се нагълтат с т.нар. сини хапчета, по-известни като “Viagra”, “Levitra” и всякакви други стимуланти.\nНо това също се оказва нож с две остриета, защото половите стимуланти въобще не са безвредни.\nТе напрягат мозъка, сърцето, бъбреците и черния дроб до краен предел и в резултат идват зачестилите случаи на инфаркт при мъжете по време на полов акт.\nДруги заболявания, до които стимулантите могат да доведат, са сърдечно-съдови заболявания (визират се различни от инфаркта състояния), хеморагични инсулти и т.н.\nПотентността на един мъж зависи от много неща. Средата, в която той живее, партньорът му, храната, както и физическото натоварване. Гените също играят важна роля.\nСпрямо потентността на един мъж може да се определи неговото цялостно здраве.\nПроучвания показват, че само капка сперма е достатъчна, за да даде ясна картина за здравето на индивида, чиято е спермата.\nОсвен това, слабата потентност има и дълбоко психологични последствия, които според някои учени са много по-тежки от физическите.\nИзследователите твърдят, че един „неспособен” мъж е много по-ниско в йерархията в което и да е отношение.\nВръзките му с жените също са в доста лошо състояние, поради неговата неефективност.\nПроучвания сочат, че мъжете, които имат подобни проблеми, са много по-малко успешни, както в личен план, така и на работното си място.\nТе се превръщат в затворени в себе си, крайно комплексирани индивиди, поради наличието на проблем от такова естество.\nАко в тази статия намирате неща, които са ви присъщи, можем да ви вдъхнем надежда!\nСъществуват и доказали се алтернативни методи и решения за повишаване на потентността.\nЕдно от най-важните неща е, че повечето индивиди, страдащи от ниска потентност, всъщност нямат физически проблем.\nСпрямо случка, действие или спомен от живота си, в който те са изпитали огромен стрес от каквато и да била форма на полов акт, идват т. нар. психологични предпоставки или по-просто казано – втълпяването.\nЕдно от най-важните неща, което всеки мъж трябва да направи по пътя към по-голяма потентност е да се изследва и ако резултатите покажат, че той няма никакви физически увреждания, да се стегне и да си повтаря постоянно, че е нормален, няма му нищо и просто е имал лош момент отпреди, както и че такива неща се случват и на най-добрите.\nДори и на онези, които записват филми на такава тематика и по този начин си вадят хляба, дори и артистите от еротични филми могат да изпитат подобно нещо.\nСлед като сам индивидът се увери, че всичко му е наред е редно да разгледа начина на храненето си.\nПрепоръчителна е консумацията на повече вода, по-малко мазнини и повече протеин.\nЗа по-силно сексуално желание се препоръчват и естествените природни афродизиаци. Храни, които благодарение на съдържанието си, повишават желанието, а заедно с него качеството и продължителността на половия акт. Подобни храни са шоколад, джинджифил и други.\nЕдно от най-важните неща е физическото усилие. Колкото по-често напрягате своето тяло чрез тренировки, вдигане на тежести или бягане, толкова по-бърз ще е потокът на кръв в тялото ви и кръвоснабдяването ще е по-добро – т.е. по-добра и продължителна ерекция.\nИ последно, но не и по важност е това с каква жена се е събрал индивидът, страдащ от такъв проблем. При толерантен партньор, който има търпение и желание, вие с радост ще разрешите проблема си, при това бързо, без хирургична намеса.\nА какво по-хубаво от това всичко да е естествено, без намесата на скалпел и сини хапчета?


Алхимичната лаборатория на Александър Симов: Лимонадата на живота\nЛимонадата на живота\nЕдна от известните американски журналстки, която е прекарала живота си предимно в даването на лигави съвет, се бе обърнала към своята публика и ги застреля с прословутото си откровение: "When life gives you lemons, make lemonade". С други думи - когато животът ти поднася лимони, направи си лимонада.\nИстината е, че точно това късче откровение само американец може да го накъдри. Единствено представител на тази благородна нация може да бъде толкова безпощадно сляп за торнадото на живота.\nЗащо, ако животът поднасяше лимони, щеше да е един хубав живот. Пък и лимоните стават за съвет. Веднага пишеш - прави си лимонада.\nАми ако, както май е в действителност, животът всъщност стреля по теб с "Колт", прасва те с ракета "Пейтриът" в челото, а после за контролен изстрел пуска огнепръскачката, за да е сигурен, че не мърдаш - тогава какво е това?!\nДали американката навремето можеше да напише: "Ако животът стреля по теб с оловни куршуми, направи си индианска огърлица от тях". Нещо в смисъла обаче веднага се разкуцва. Лимонадата май е за предпочитане.\nАмериканските журналисти обичат да дават съвети. Обаче повечето от тях не са виждали истинския живот. А виж - българите са го усетили. Според едно проучване на Европейската фондация за подобряване на условията на живот и труд, България и Румъния имат най-дългите работни седмици в целия Европейски съюз. Какво се получава - работим дълго, получаваме малко. Прекрасна картина. Ако допълним метафората на американската журналистка - това не са лимони, а четири тона с лимони.\nЕстествено част от българската картина се състои в това по телевизията да излезе някое неолиберално икономистче, което не е работило и три дни, както трябва през живота си и да обясни на широката общественост, че българите може и да бачкат много, ама не са производителни и трябва още да се напъват. И ако може - заплатите да са по-ниски, та да се намали инфлационният натиск върху икономиката.\nЕто такива хора вкисват добрата метафора за лимоните. А иначе наскоро в един форум, намерих доста по-добра формула за живота. Тя гласеше: "If life gives you lemons, add some vodka!" (Ако животът ти поднася лимони, добави си водка.) Това е единственият истински съвет, който съм чувал.\nПубликуван от Alex Simov в 5:33 AM\nУбийство чрез ентусиазъм\nВойната на фантазиите за БСП\nГосподарят на Конспирацията!\nБрюксел - градът от съня\nСептември наистина може да бъде май!\nСуматоха и пиене в Пернишко\nДобре дошли в черната дупка!\nТъжният край на бляскавия капитализъм\nПрилича ли Хамлет на герой от "Матрицата"\nКратък речник на Волен Сидеров\nПолитиката през погледа на една гримьорка\nМоята мечта за Америка


Качествени строителни ремонти в София – мисията е възможна – Ремонт-на-Покрив.org\nремонт за вашия покрив\nХидроизолация с „ICOPAL“\nХидроизолация PROFITECH XM\nИзграждане на скатни конструкции\nПубликувано на 01.12.2018 16.11.2018 от ремонт-на-покрив.org\nКачествени строителни ремонти в София – мисията е възможна\nНяма недостижими цели има само незапочнати начинания.\nПроектирате дома на мечтите си от дете, като сте си мислили за дървена къщичка на дървото в двора ви. Не спирате да търсите начин до днес да изградите дом, който да изразява най-точно възгледи ви относно удобство и естетика.\nВсеки път когато помислите за започване на ремонт, нещо във вас се намръщва, не бъдете черногледи, съвремието предлага голям избор от добри материали и професионалисти в строителството. Качествени строителни ремонти в София от строителстворемонти.com – мисията е възможна.\nНе се отказвайте да планирате навременно, определете си ресурс от време, който да вложите в дигитално проучване. Посетете СтроителствоРемонти.com и се убедете сами в тяхната професионална практика. Насочете вниманието си към всеки детайл, ако ви е необходим и интериорен дизайнер, потърсете.\nАко ще инвестирате във външна облицовка, хидроизолация, топлоизолация или желаете да се построи нова сграда коментирайте го със специалисти от строителната фирма. Няма значение дали живеете в столицата или покрайнините, всеки ден ставаме свидетели на все повече строежи и строителни ремонти в София\nНасочете вниманието си към фирма, която ще ви даде конкретен срок и ще ви направи индивидуална оферта. Всеки заслужава да живее в комфортен и отлично поддържан дом, спокойствието е гарантирано когато нямаме притеснения относно покрива над главата ни.\nБъдете смели в решенията си и подредете по важност строителните ремонти, от които има нужда жилището ви. Ако знаете точно с какво да започнете може да коментирате с професионалистите, на които ще се спрете. Разгледайте големия диапазон от строителни ремонти в София, които предлага фирма Перфект 2007 ЕООД. За вас те ще извършат безплатен оглед и ще ви доближат до реализиране на мечтаните цели. Ако искате да се информирате от актуални отстъпки и други подробности може да позвъните на телефон: 0894706413. Заложете на качество и професионализъм на достъпни цени и резултата ще е удовлетворяващ.\nКатегорииДруги ремонти Етикетистроителни ремонти, строителни услуги, строителство София\nПредишна публикацияПредишни За какви случаи е подходящо да изберем услуги с Бобкат?\nСледваща публикацияСледваща Какво трябва да знаем за ремонтът на покрив, Пловдив?\nПромишлено строителство, което е достъпно за вашия бизнес\nДиодно осветление за мебели в кухнята или спалнята\nКак да изберем фирма за строителни ремонти на добри цени в София?\nКрай със скучните подаръци за рожден ден на мъже – Podarispomen.bg\nКакви са начините за отпушване на канали?\nCopyright © Ремонт-на-Покрив.org 2015-2020