Защо мълчат агнетата? | infacto.bg\nОт Райнер Маусфелд , публикувано на 13.10.2015\nДоклад, изнесен на 22 юни 2015 г. в университета «Кристиан Албрехт» в Кил\nНарушенията на моралните норми са „морално невидими”, когато те са видими като факти, но са поставени в такъв контекст, който пречи да предизвикват у населението морално възмущение. Пример за това са последствията от неолибералния икономически ред, които се наблюдават в страните от т.нар. Трети свят, но се срещат все по-често и в западните индустриални държави. Нарушенията на моралните норми са „когнитивно невидими”, когато те са видими като факти, но са поставени в контекст, който пречи да се правят изводи и заключения. Целта в такива случаи е да се избегнат асоциациите със сравними действия или събития, които се оценяват от съответните елити по напълно различни критерии. Подходящ пример за това са т.нар. целеви убийства на конкретни лица, които се смятат от дадена държава за заплаха за националната й сигурност. Подобни убийства представляват нарушения на международното право и не биха се възприели по сходен начин, когато са извършени от държави, които „ние” смятаме за наши „врагове”. Доколко едни факти савидими или невидими за обществеността, зависи от медиите, които стават проводници и на определен интерпретативен контекст, а заедно с това и на „политическите възгледи за света”. Темата засяга всички ни. За изясняването на тези въпроси не са необходими експертни знания, макар че управляващите елити се опитват да ограничават обсъждането на подобни теми в рамките на групи от „подходящи експерти”. Но за темите, които имат отношение към всички нас като граждани, умът ни е надарен от природата с една естествена способност, със „светлината на разума”, или lumen naturale (от лат. естествена светлина), както се нарича в епохата на Просвещението. Следователно ние можем да се занимаваме с тези въпроси, без да се налага да имаме някакво специално образование. Към естествената способност на ума ни спада и дарбата да разглеждаме критично явленията и фактите в обществено-политическата сфера. Обърнете внимание на неолибералния новоговор за скриване или замаскиране на действително казаното. Той включва понятия като структурна реформа, намаляване на административната тежест, дерегулация, пакт за стабилност, строги икономии, спасителен пакет за еврото, свободен пазар, либерализация, пазарно ориентирана демокрация, няма алтернатива (английският лозунг на Маргарет Тачър от 80-те, който често е използван след 2009 г. от Меркел за оправдаване на редица непопулярни политически решения), човешки капитал, временна заетост и т.н. Подобни понятия носят идеологически натоварени възгледи за света, чийто тоталитарен характер е важно да бъде разкрит и назован. За да не ставаме несъзнателно жертви на тези идеологически възгледи, трябва да разберем прикритите предразсъдъци и идеологическите компоненти в терминологията, с която си служим при назоваването на обществено-политическите явления.\nНа изображението ние виждаме фрагменти от някакви обекти, без обаче да сме в състояние да открием фактическата смислова връзка между тях. Защо е невидима тази връзка? Отговорът, който дава психологията, гласи, че възприятийната система не може да приложи своите смислови категории, докато не стане видима причината за фрагментирането. В момента, в който направим видима причината, довела до раздробяването на обектите, ние вече можем без усилие да попълним липсващите елементи и да открием връзката между фрагментите. Това е обща закономерност на психиката, която представлява интерес и при нашата тема. Разпокъсаното представяне на смисловата връзка между дадени факти ги прави невидими. Тогава ние възприемаме само едно натрупване на изолирани информационни късчета (фрагменти), както се получава обикновено при прочита на някой всекидневник. Но когато при раздробяването на информацията причината за това фрагментиране е ясна, ние не се затрудняваме да открием смисловата връзка.\nИ така, нашата тема се занимава и с това защо или как се постига невидимост на фактите чрез фрагментиране (раздробяване). Това директно води към въпроса, кой и за кого иска да направи невидими дадени факти. За да се разбере този въпрос, трябва да тръгнем от нещо, което се нарича „парадокс на демокрацията”, един проблем в отношенията между елитите и народа. Изследването на този проблем може да се проследи назад до Античността. В политическия дискурс народът често се сравнява със стадо, което е склонно към ирационални афекти и следователно трябва да бъде контролирано. Затова за управниците на всеки народ е важно да тълкуват мълчанието на стадото и да го обясняват според политическите си цели. В най-новата история тази тема става популярна покрай Ричард Никсън, който тълкува мълчанието на обществото като одобрение на войната във Виетнам. Древногръцкият историк Тукидид (454-399 г. пр.Хр.) е първият, който по систематичен начин се занимава с тези въпроси. Освен това Тукидид е и първият, който разкрива тясната връзка между нашите представи за управление и нашите предположения за човешката природа. Всяко управление зависи също и от представата, която сме си създали за природата на човешкия ум. Тукидид споделя мнението, че масите проявяват склонност към афекти и страсти за сметка на здравия разум: „Масите са непостоянни и променят разбиранията си като ветропоказател, за своите несполуки те обвиняват винаги другите…”. Политическите лидери на свой ред се ръководят в действията си преди всичко от стремежа към власт. Тукидид установява, че всяка добра организационна форма на едно общество трябва да се съобразява със слабостите на човешката природа. А според него демокрацията като форма на управление не може да постигне това. Затова той вижда идеалната форма на управление по-скоро като режим, който „се нарича демокрация, но в действителност е власт на първенеца”. Тоест авторитарна власт на най-добрия, най-отличения. Аристотел също застъпва подобно схващане. Той приема тимокрацията, тоест „господството на високоуважаваните и притежаващи собственост хора”, за идеалната форма на управление. При това демократичните и олигархичните елементи трябва така да са балансирани, че нито масите, или бедните, нито елитите, или богатите, да не могат да придобиват прекомерна власт. (В съчиненията на Аристотел няма пълно съвпадение на използваната социалнополитическа терминология. Така например в „Политика” това, което е наричано от него „полития”, в „Етика” е наричано „тимокрация”, като той извежда термина от старогръцката дума за „ценз”. Бел.пр.) Аристотел вижда демокрацията като упадъчна форма на тимокрацията. Причината е, че демокрацията съдържа в себе си възможността „бедните, тъй като представляват мнозинството, да поделят помежду си имуществото на богатите”, което според него е несправедливо. Същите принципи се откриват и в американската конституция: всяка форма на управление трябва така да е организирана, че „да защитава малцинството на богатите от мнозинството на бедните”, казва Джеймс Мадисън, един от бащите основатели на САЩ, подписал конституцията на американската държава. Предложеното от Мадисън решение на тези обтегнати отношения между народа и елитите е „представителната демокрация”, де факто една форма на олигархията, която позволява да се гарантират частните интереси на малцинството на богатите. Тези примери са достатъчни като илюстрация за това, че цялата западна история на идеите е проникната от дълбок скепсис, а често и от враждебност към демокрацията.\nВ политическия дискурс, както и в политическата реторика на Новото време обаче, понятието демокрация играе една все по-голяма роля. Демокрацията вече е не само една от възможните форми на управление, но е единствената форма, при която политическата власт може изобщо да се легитимира. В същото време управляващите елити гледат на демокрацията като на „необходима илюзия” и се стремят зад реториката за демокрация да създадат подходящите олигархични структури, необходими за гарантиране на техния частен интерес. Обявяват сериозните демократични достижения за „излишък от демокрация”. И се опитват да подкопаят демокрацията по начин, който трябва да остане за населението напълно скрит (процес, който застрашително се ускорява напоследък). Пример за това са законодателните процедури на Европейския съюз, Световната банка, Международния валутен фонд, Трансатлантическото партньорство за търговия и инвестиции, както и Тройката. Създаването на олигархични структури под демократично прикритие е постигнато във впечатляващ обем. Западните демокрации действително имат по-скоро характера на олигархии. Още през 1975 г. в доклад със заглавие „Кризата на демокрацията” Самюъл Хънтингтън констатира, че президентът Труман ръководи страната само с помощта на шепа банкери и адвокати от Уолстрийт, а манипулирането на „демокрацията” е относително лесно и просто. „Излишъкът от демокрация” очевидно е успешно коригиран и в брой на „Вашингтон Таймс” от 21 април 2014 г. пише: „Америка вече не е демокрация. А изобщо да не говорим за демократичната република, която са си представяли бащите основатели”. Бившият президент на САЩ Джими Картър в свое интервю на 28 юли 2015 г. казва, че САЩ е „олигархия”, в която се шири „неограничена политическа корупция”. Следователно олигархичният характер на САЩ е съвсем очевиден факт за елитите. Онези, които не обръщат внимание на подобни изявления на елита, може би ще признаят очевидното, ако то е доказано с помощта на научна методика. През 2014 г. политолозите Мартин Гилънс от Принстънския университет и Бенджамин Пейдж от Северозападния университет, използвайки като пример САЩ, проучват каква тежест имат желанията на големите маси от народа при вземането на политически решения. Техните анализи показват, че тежестта на мнението на хората е близка до нулата и че 70% от населението изобщо нямат никакво влияние върху политическите решения. В Европа не е по-различно. Ако човек иска да получи поне частично реалистична представа за действителната ситуация, особено полезни са вътрешнодържавните информационни медии на съответните елити, като например „Уолстрийт Джърнъл”. В тези медии от време на време се намира относително обективен поглед върху реалностите, защото за финансовия елит и бизнеса е важно да получават една не твърде изкривена идеологически картина на действителността. Тъй като тези медии се обръщат към представителите на елитите, те могат да избегнат кресливата политическа реторика и пропагандата, които се използват в масовите медии, предназначени за населението. На 28 февруари 2013 г. „Уолстрийт Джърнъл” трезво констатира, че неолибералната програма не може да бъде променена чрез никакви демократични избори независимо от изборните резултати в различните държави. Следователно и в САЩ, и в Европа се оказва илюзия твърдението, че избирателите определят важните политически решения. Точно за икономическите въпроси това не е изненадващо, защото неолиберализмът и демокрацията на практика са несъвместими. Милтън Фридман, един от бащите на неолиберализма, заявява това съвсем открито през 1990 г.: „Веднъж установено, демократичното общество разрушава свободната икономика” (бюлетин на Общество „Мон Пелерин”), нещо, което от гледна точка на елитите трябва да бъде предотвратено. Така че демокрацията е „допустима” само до степен, в която сферата на икономиката остава извън демократичните процеси на вземане на решения, тоест до там, докъдето тя не е никаква демокрация. В този смисъл най-големият враг на демокрацията навсякъде по света е неолиберализмът. Според мултинационалните концерни демокрацията преди всичко представлява риск за бизнеса. Населението не иска да приеме, че организацията на едно общество налага съобразяване с икономически „ограничения” и че заплатите и социалните придобивки са изключително неблагоприятни фактори за увеличаването на капитала. Затова управляващите елити просто трябва да наложат подходящите „мерки” по авторитарен път. Следователно едно действително демократично общество е несъвместимо с фаворизираните от управляващите елити обществени отношения. В политическата игра обаче „демокрацията” все пак е една „необходима илюзия”, затова тя трябва да приеме формата на насочвана от подходящите експерти „демокрация на зрителите”, а не на демокрация на участието. При демокрацията на зрителите е по-лесно да се поддържа активна илюзията за демокрация и същевременно да се гарантира стабилността на настоящия статус на политическите елити. Именно с тези проблеми се занимава споменатият по-горе влиятелен доклад „Кризата на демокрацията”. През 1975 г. този доклад е разработен по поръчка на т.нар. Тристранна комисия. Названието „Тристранна” се дължи на факта, че членовете на въпросната елитарна съвещателна организация са представители на трите големи световни икономически блока – Северна Америка, Европа и Япония. Тристранната комисия поддържа тесни връзки с други елитни мрежи, най-вече с Билдербергската група и берлинския мозъчен тръст „Атлантик Брюке”. В германската й секция членуват например Йозеф Акерман, Герхард Шрьодер, Еделгард Булман и Тео Зомер. В доклада „Кризата на демокрацията” се казва, че причинената от „излишъка на демокрация” криза на демокрацията може да бъде разрешена и демокрацията да бъде прилагана (за целите на елитите) единствено когато хората проявяват известна апатия и безучастие. Тоест желаната от управляващите елити демокрация на зрителите може да се постигне само когато населението като цяло е деполитизирано и обзето от политическа летаргия и морална апатия. Тази цел може да се осъществи единствено чрез използване на подходящи техники за предизвикване на апатия (чрез грижи за финансовата издръжка, пораждане на страх, консуматорство и т.н.), както и на техники за манипулиране на общественото мнение и техники за манипулиране на недоволството и възмущението.\nКогато се сравняват различните форми на управление, би могло, както обявява американският политолог Харолд Ласуел, да се даде предимство на демокрацията само тогава, когато тя успява да поддържа гражданите в съгласие с решенията, които една „специализирана” политическа класа взема вместо тях. Това може да се осигури с подходящи техники на пропагандата. Следователно пропагандата е вътрешно присъща и неизбежна част от „функциониращата” демокрация. Освен това техниките за манипулиране на общественото мнение имат това предимство пред диктатурата, че са „по-евтини от насилието, корупцията или други техники за контрол”. В този смисъл на демокрацията, ако е контролирана чрез манипулиране на общественото мнение, може да се гледа като на оптималната форма на управление. Едуард Бърнис е най-влиятелният пропагандатор на пропагандата. И в книгата си „Пропаганда” описва основните й техники. Пропаганда – това са всички опити, които целят да разклатят и унищожат естествената способност за преценка на хората и да породят нагласи, убеждения и мнения, позволяващи на управляващите елити да злоупотребяват с хората в своя полза (като ги лишават от политически права и ги превръщат в инструмент). В книгата си Бърнис пише следното: „Съзнателното и интелигентно манипулиране на начина на поведение и на нагласите на масите е съществена съставна част на демократичните общества. Организации, които работят тайно, направляват обществените процеси. Те формират едно невидимо правителство, което е действителната върховна власт на нашата държава”. Трябва да сме наясно, че описаната от Бърнис ситуация е фактическото състояние по онова време и тази ситуация оттогава насам в значителна степен се е изострила. Пропагандата днес е необходим елемент на системата за индоктриниране на всички западни общества. А „невидимото правителство, което е действителната върховна власт на нашата държава”, се състои от невидимите нишки от мрежите на различни елити. Те „направляват обществените процеси”. Те определят политическите решения. След което ги представят на обществеността чрез „внедрени журналисти” от масовите медии като неизбежни ограничения в името на благото на населението. Как се постига население с подходящо ниво на апатия, както и „невидимо правителство”, което да го управлява? Централна роля в осъществяването на тази цел играят, естествено, масовите медии. Съвсем ясни прозрения за техните функции прави Пол Лазарсфелд, един от най-значимите изследователи на комуникацията, но и един от откривателите на модерните емпирични социологически изследвания: „Гражданите трябва да бъдат заливани с огромно количество информация, така че да имат илюзията, че са добре информирани”. Благодарение на тази илюзия за добра информираност гражданинът има чиста политическа съвест; той се чувства осведомен за всички важни неща и вечер може спокойно да си легне да спи. От тази гледна точка според Лазарсфелд медиите са „най-важният и най-ефикасен обществен наркотик”. Когато на гражданите се предостави усещането за осведоменост, когато те са прочели по време на закуска „Зюддойче Цайтунг”, следобед са надникнали в електронното издание на „Шпигел”, а вечерта са гледали всекидневното новинарско предаване по А Ер Де „Тагесшау”, те се чувстват толкова информирани, че изобщо не могат да разпознаят болестта, от която страдат, подчертава Лазарсфелд. Особено податливи на илюзията за информираност са т.нар. образовани прослойки. По логични причини именно тези прослойки са в особено висока степен индоктринирани от съответната управляваща идеология. Днес не е по-различно от времето на националсоциализма. Заради мълчаливата си търпимост образованите хора са важен елемент за стабилизирането на всяка властваща идеология. Достатъчно много примери има за това как едно такова „приспиване” и „упояване” може да бъде постигнато по афективен и емоционален път. Освен техниките за упояване и емоционален контрол специална роля в политиката играят и техниките за насаждане на страх. Реториката, легитимираща военните „интервенции”, с готовност прилага двойствена стратегия: когато става дума за агресивни войни, образованата част от населението се оставя лесно да бъде спечелена за каузата на „хуманитарните интервенции”, а останалата част може да бъде приобщена чрез внушаване на страх от коварни и брутални сили. Прочут пример е появата на държавния секретар на САЩ Колин Пауъл пред Съвета за сигурност на 5 февруари 2003 г. Тогава той държи в ръката си една епруветка, пълна с бял прах. Това е демонстрация на „неопровержимото” доказателство, че Садам Хюсеин разполага с оръжия за масово поразяване. Въпросното „доказателство” е предназначено за американското население и има за цел да засили страховете на хората, за да подкрепят вече отдавна планираната инвазия на САЩ в Ирак. Тази манипулация на емоциите жъне голям успех, а като страничен ефект впоследствие са убити повече от сто хиляди цивилни иракчани. Най-пресният пример с тежки последствия за това как може да се прави хегемониална политика чрез внушаване на страх е информацията на масовите медии за Русия и Украйна. За манипулиране на населението се ползват както техники, които имат краткотрайно въздействие, така и техники с по-продължителен ефект. В този смисъл управляването на възгледите е по-важно от контролирането на емоциите. Защото възгледите са по-стабилни от емоциите. Затова техниките за насочване на мненията имат по-важно значение и по-голяма роля. Тези елементарни техники не изискват никакви специални познания по психология, те са стандартната задача на средствата за масово осведомяване:\nДЕКЛАРИРАЙ ФАКТИТЕ КАТО МНЕНИЯ! КАКТО ОТБЕЛЯЗВА ХАНА АРЕНД, ЕДНА ОТ НАЙ-ПЛАШЕЩИТЕ ХАРАКТЕРИСТИКИ НА ТОТАЛИТАРНИЯ НАЧИН НА МИСЛЕНЕ Е ДА СЕ ОТНАСЯШ КЪМ ФАКТИТЕ ТАКА, СЯКАШ СТАВА ВЪПРОС ЗА ГОЛИ МНЕНИЯ.\nФРАГМЕНТИРАЙ СВЪРЗАНИТЕ В СЪЩНОСТТА СИ ФАКТИ, ТАКА ЧЕ ДА СЕ ЗАГУБИ СМИСЛОВАТА ВРЪЗКА ПОМЕЖДУ ИМ!\nДЕКОНТЕКСТУАЛИЗИРАЙ ФАКТИТЕ, ОСВОБОДИ ГИ ОТ ИСТИНСКИЯ ИМ КОНТЕКСТ, ТАКА ЧЕ ДА ИЗГЛЕЖДАТ КАТО ИЗОЛИРАНИ ЕДИНИЧНИ СЛУЧАИ!\nРЕКОНТЕКСТУАЛИЗИРАЙ ФАКТИТЕ, ВГРАДИ ГИ В НОВ КОНТЕКСТ, НАСИТЕН С „ПОЗИТИВНИ” СЪПЪТСТВАЩИ ПРЕДСТАВИ, ТАКА ЧЕ ДА ЗАГУБЯТ ПЪРВОНАЧАЛНАТА СИ СМИСЛОВА ВРЪЗКА И С НЕЯ ДА ИЗЧЕЗНЕ СЪЩО И ЕВЕНТУАЛНИЯТ ПОТЕНЦИАЛ ДА ПРЕДИЗВИКВАТ МОРАЛНО ВЪЗМУЩЕНИЕ!\nИзвън тези съвсем обикновени техники психологията ни дава изобилие от много по-фини и отчасти изненадващи механизми за формиране на нашите решения и мнения. Ще представя само два прости примера:\nа) Поредица от експериментални проучвания показва, че едно твърдение, изказано от експериментаторите, става все по-достоверно в очите на наблюдателите колкото по-често се повтаря, включително и когато преди това изрично е обявено от експериментатора за невярно. Тези процеси се осъществяват автоматично и несъзнателно. Следователно ние не можем да им се противопоставяме. Дори когато на анкетирания субект предварително му е разяснено явлението, това не променя въздействието: колкото по-често той чува дадено мнение, толкова повече нараства неговото усещане за достоверността му. Всекидневните вестници изобилстват с такива примери – било то за „гърците, които не искат реформи”, или за термина „анексия” във връзка с Крим. Постоянното повтаряне на една теза повишава последователно усещането за нейната достоверност.\nб) Колкото по-малко познания имаме в дадена област, толкова повече проявяваме склонност да търсим истината някъде по средата. Излиза значи, че сме склонни да приемаме всички мнения за равнопоставени и избягваме гледните точки в наблюдавания спектър от мнения, определяни като „крайни”, дори и тогава, когато действително „правилното” разбиране е позиционирано именно в тях. Следователно формирането на общественото мнение започва да се направлява още с определянето на тези „периферии”, с поставянето на границите около това, което се смята за „разумно”. С други думи този, който може да маркира перифериите (крайните гледни точки) на видимия за публиката спектър от мнения, а заедно с това и да посочи „разумно приемливото”, той вече е осъществил голяма част от манипулацията на общественото мнение. В една неолиберална, т.е. „пазарноориентирана”, концепция за „демокрацията” е особено важно да се маркира лявата периферия на „допустимото”, тоест на онова, което все още „отговорно” може да бъде „отстоявано”. Така например управляващите елити могат да обявят възгледите на Юрген Хабермас за възможно най-крайното, което „в нашата либерална демокрация” ние сме готови да приемем като разумно. Позициите, които са по-радикални и смело се целят в центъра на властта, още с тази почти невидима маркировка на границите на „приемливото” получават за обществеността етикета „безотговорни”. Така те престават да са част на онова, което би могло „смислено” и „разумно” да се обсъжда.\nКак факти, негативни за политиката, се правят когнитивно и морално невидими?\nСлед като вече си изяснихме техниките за манипулиране на общественото мнение, можем да разгледаме един интересен парадокс, който за съжаление се потвърждава от историята. Става дума за една парадоксална връзка между самооценката и поведението, която се разпада и на ниво държави. Държавите могат с одобрението на мнозинството от своите граждани да извършат най-страшни злодеяния, като например изтезания, масови убийства и геноцид, и заедно с това да са убедени, че действията им не са морално осъдителни. Това явление повдига сериозни въпроси за нашата човешка природа. Та нали разполагаме с естествена морална чувствителност, с естествената способност да оценяваме онова, което приемаме като несправедливо – поне тогава, когато то засяга деянията на другите. За да се стигне до споменатия парадокс, нашата естествена способност за морална оценка трябва да бъде неутрализирана или блокирана по подходящ начин. Най-лесният начин да се постигне това е, като се направят „морално невидими” извършваните от „нашата”общност зверства. На пръв поглед изглежда трудно да се правят невидими очевидни факти, но магическото изкуство ни показва, че не е толкова трудно това да се осъществи чрез умело манипулиране на вниманието. Картината „Фокусникът” на Йеронимус Бош находчиво показва по артистичен начин за какво по-точно става дума. Около една маса са се събрали различни хора, очевидно представители на по-добре поставените в обществото прослойки. Те стават жертва на изкушението, от което се възползва със съвсем банални помощни средства един фокусник. Някои от присъстващите олицетворяват зяпачи и воайори, други по-скоро правят впечатление на безучастни случайни зрители и минувачи. Изпъква мъж с облекло на светски представител на орден, напомнящ на доминиканците, който очевидно владее четенето, ако се съди по пенснето, кацнало на носа му, следователно е интелектуалец. Той схваща ситуацията и я използва за своя изгода, като отмъква кесията на хипнотизирания от фокусника мъж, стоящ пред него. С други думи той е онова, което в средните векове наричат джебчия. По-късно ще се върна на тази картина по неочакван повод. Както показва картината на Бош, не е необходимо голямо усилие, за да се манипулира вниманието на хората така, че те вече да не могат да забелязват явното и очевидните факти да стават невидими за тях. Това се постига и в политическата сфера със забележителна и обезпокоителна ефективност. Давам пример на базата на няколко факта, които са непосредствено свързани с парадокса за самооценката и поведението, тоест с тежки нарушения на моралните норми, извършени от политическите общности, към които принадлежим. При това искам да обърна обичайната политическа перспектива. Вместо да питам за мнимите или действителните мотиви, поради които правителствата са извършили тези престъпления, искам да насоча вниманието ви към населението, към нас самите, и да попитам за причините, поради които не сме реагирали на тези престъпления с подобаващо морално възмущение. Тъй като фактите в случая служат само като основа за разглеждането на този въпрос, ще се огранича с кратко констатиране на малко на брой примери. Тези примери са така подбрани, че да отговарят на следните три критерия: 1. Да се отнасят за деяния, за които сме отговорни „ние”, т.е. политическата общност, чиито представители сме. 2. Да са свързани с недвусмислени нарушения на морални норми и престъпления, следователно с деяния, по отношение на които без колебание бихме реагирали с възмущение и морално осъждане, ако са извършени от нашите „противници”. 3. Да са неоспорими и добре документирани, да са отразени и в средствата за масово осведомяване (макар и фрагментирано и често по подходящ начин реконтекстуализирано).\nКак се правят невидими „малките факти”?\nНай-лесно се правят морално невидими фактите в случаите, когато те по принцип имат незначителна „морална видимост” заради своя обхват, нищожната им политическа тежест или защото засягат твърде абстрактни проблеми. За такива „малки” факти масовите медии могат да информират без всякакъв риск; подобни факти могат да бъдат видими в истинския смисъл на думата и все пак да са „морално невидими”. Особено лесно става да се направят морално невидими фактите в случаи на тежки нарушения на моралните норми, които са причинени от абстрактни структури. Нашата морална чувствителност сякаш прави разлика между конкретно видимото насилие и структурното насилие и не реагира по един и същ начин. Такива например са резултатите от действията на неконтролируемите по демократичен път олигархии на финансовия капитал. За възприемането на причини, които имат абстрактен характер, човешкият ум не е подходящо устроен – ние не ги забелязваме дори когато имат тежки последствия. Жан Циглер, бившият специален докладчик на ООН за правото на прехрана, посочва през 2012 г. във вестник „Юнге Велт” следното: „На германския фашизъм му трябваха шест години война, за да убие петдесет и шест милиона души – неолибералната икономика спокойно се справя с това за има-няма една година”. Дори когато причината е ясна и може да бъде назована, на нас ни е трудно да реагираме с морално недоволство на престъпления, осъществени с помощта на абстрактни структури. Пример: Световната банка, чиято задача е да осигурява финансови инструменти по дългосрочни проекти за възстановяване и развитие в сферата на реалната икономика. От години правозащитни организации осъждат нарушенията на човешките права от страна на Световната банка. От време на време тази тема намира място и в средствата за масово осведомяване. На 16 април 2015 г. „Зюддойче Цайтунг” публикува следната информация: „При финансирани от Световната банка инфраструктурни проекти в Африка бедни квартали се събарят отчасти без предварително предупреждение. Жителите им принудително се изселват или остават на улицата без дом”. На същата дата „Ди Цайт” съобщава съответно под заглавие „Световната банка нарушава правата на човека по целия свят”, че само през последните десет години „3,4 милиона души са загубили своята земя или част от препитанието си заради над 900 проекта на Световната банка”. За такива съдбоносни факти населението може безопасно да бъде информирано. Подобни престъпления не биха ги заинтересували особено, докато контекстът, необходим, за да се разберат проблемите, остава изцяло невидим и скрит за хората. Другояче реагират хората при наличието на конкретни действия – например изтезания или мъчения, защото при тях има извършител. Нашата естествена способност за морално недоволство реагира, когато причината за едно престъпление не е абстрактна, а има конкретен извършител. Но и в тези случаи фактите могат да бъдат направени невидими чрез фрагментиране и подходящо деконтекстуализиране. Примерът Узбекистан: Узбекистан минава за една от най-страшните диктатури на света, а тамошното правителство извършва систематично най-тежките нарушения на човешките права, като масови убийства, изтезания или експлоатиране на детски труд. Тъй като обаче Германия разполага с военновъздушна база там и преследва стратегически интереси, търпимостта към престъпленията в Узбекистан спада към германския държавен интерес. Не е проблем да се приведат и други примери за факти, които без усилия могат да се направят морално невидими.\nКак се правят невидими „големите факти”?\nКаква е обаче възможността да се направят невидими фактите в случаи, които дори само заради мащаба си не могат да бъдат прикрити. Това изисква значителни инвестиции и усилия в политическата сфера, но също и в магическото изкуство. Както е известно, през 1983 г. Дейвид Копърфийлд демонстрира, че може да скрие от погледа на зрителите си и самата Статуя на свободата. Такъв фокус изисква скъпоструваща и рафинирана техническа апаратура. При манипулирането на общественото мнение тази апаратурата също е скъпоструваща. Само един пример за подобни мащабни факти ще приведа. Това е броят на убитите от САЩ цивилни лица по време на проведените „интервенции” от Втората световна война насам. Тъй като САЩ минават за „най-близкия съюзник на Германия” и тъй като според оценката на външно министерство тези „трансатлантически връзки почиват върху общи ценности”, споменатите факти попадат в политическата сфера, за която и „ние” също така носим отговорност. Ако започнем да броим цивилните жертви вследствие на интервенциите на САЩ, то само от Виетнамската и Корейската война те са между десет и петнайсет милиона души, а от следващите военни действия на САЩ и техните помагачи (например в Афганистан, Ангола, Конго, Източен Тимор, Гватемала, Индонезия, Пакистан, Судан) се добавят още девет до четиринайсет милиона души. По официални данни или оценки на правозащитни организации след Втората световна война САЩ са причинили смъртта на двайсет до трийсет милиона души по време на нападения над други държави. Тези престъпления продължават да бъдат съпътствани от един хор за самопоздравления и самовъзхвала, изпълняван от западни политици, услужливи журналисти и интелектуалци, за които тези деяния са единствено израз на благотворните усилия на „най-голямата световна сила за мир и свобода, за демокрация, сигурност и благоденствие”, по думите на бившия президент на САЩ Клинтън (28 април 1996 г.). Само през последните петнайсет години четири милиона мюсюлмани са убити от „нас”, т.е. от „западната общност на споделените ценности”, за да бъде унищожен по този начин тероризмът по света. Това се вписва в един продължителен исторически континуитет (приемственост) на „западната общност на споделените ценности” – от европейския колониализъм и неговата „цивилизационна мисия” през войната във Виетнам, в която един до два милиона цивилни лица са освободени от комунизма, тоест от неправилния начин на живот, чрез убийството им, до „хуманитарните интервенции” и „цивилизационните мисии за демокрация и човешки права” в съвременната епоха. В медийното представяне на тези престъпления се изисква значително фрагментиране и радикално реконтекстуализиране под формата на „борба за демокрация и зачитане на човешките права”, за да се направят почти невидими за обществеността злодеяния от такъв мащаб, както и тяхната историческа приемственост. Въпреки че всички тези събития са подробно документирани, в общественото съзнание те на практика отсъстват. „Колко души трябва да убиеш, преди да бъдеш обявен за масов убиец и военнопрестъпник?”, пита през 2005 г. Харолд Пинтър в речта си, когато получава Нобеловата награда за литература. Той припомня за „огромния килим, изтъкан от лъжи, от който черпим сили”. За да се запази властта на управляващите елити, „е от огромно значение хората да останат в неведение, да живеят невежи за истината, дори за истината за собствения си живот”. Една от нишките на този „килим, изтъкан от лъжи”, е, че споменатите престъпления в съзнанието на населението са невидими; те просто не са се случили. „Нищо не се е случило. Въобще нищо никога не се е случвало. Дори когато се случваше, не се случваше. Нямаше значение. Никого не го интересуваше.” С това се поставя смразяващият въпрос, как е възможно моралната апатия да достигне такива измерения. „Какво се случи с нашата морална чувствителност? Дали някога сме я имали? Какво означават тези думи?”, пита Пинтър. Отговорът отново ни връща към магическото изкуство, защото предизвикването на такава степен на морална апатия се дължи на един „великолепен, дори изкусен, изключително успешен акт на хипноза”. Най-важният инструмент за постигането на подобна колективна хипноза, разбира се, е езикът. Който владее езика, тоест понятията и категориите, използвани, когато мислим и говорим за обществено-политически явления, може без усилие да ни завладее и нас. „С помощта на езика мисленето се държи в шах.” Следователно и „големи” факти също могат да се направят морално невидими с помощта на елементарни психологически техники. Тези техники днес почти не могат да се забележат като нарочно прилагани способи, напротив – те вече са дълбоко вкоренени в „нормалния” начин на функциониране на масовите медии и просто представляват техни характерни черти. С други думи няма нужда манипулативните техники да бъдат пускани в употреба най-напред централизирано, в същността си те просто са израз на народната мъдрост „Който плаща, той поръчва музиката”. Щом се знае поръчаната за „осведомяването” на населението музика, необходимите техники се появяват от само себе си.\nНеобходимост от управление на недоволството\nВъзможно е от гледна точка на управляващите елити да има ситуации, които са особено опасни за стабилността на системата, защото крият потенциал за верижна реакция. Такива ситуации се предизвикват от случки, които толкова силно са жегнали моралните чувства на населението, че то започва да се надига. Важно е тези ситуации бързо и ефективно да бъдат потушени. Техниките, целящи по-дългосрочно манипулиране на мненията, в тези случаи не са достатъчни. Необходими са специални техники за контролиране на надигналото се недоволство. Типичен пример за ситуация, в която „поради злощастно стечение на обстоятелствата” моралните чувства на населението са толкова силно засегнати, че то реагира възмутено, е публикуването на снимките, изобразяващи как затворници в управлявания от САЩ иракски затвор в Абу Гариб са измъчвани. От гледна точка на елитите реакциите на недоволство на собственото население, които застрашават стабилността, например в случаи на упражнено насилие или масово следене, трябва бързо да бъдат овладени или насочени към подходящи фалшиви мишени. Реакциите на възмущение на населението в „приятелска” държава обаче също могат да бъдат опасни за „стабилността”, която е равносилна на собствените хегемонистки интереси, следователно и те трябва да бъдат уместно контролирани. Това важи особено тогава, когато се проявяват по колективно организиран начин. В такива случаи необходимите контролиращи техники се изразяват в „борба с бунтовниците”. Обратно, когато става дума за реакции на недоволство на населението в страни, които нямат прозападна ориентация, където „ние” се стремим да предизвикаме смяна на системата, тогава, естествено, не трябва да се води борба с бунтовниците, а те трябва да бъдат окуражавани, а бунтовете подклаждани и насочвани към съответни цели чрез техники за манипулиране на недоволството. В такива случаи говорим за „цветни революции”, които е важно да бъдат привлечени към каузата за „подкрепа на демокрацията и правата на човека”.\nБорба с бунтовниците\nМетодите за борба с бунтовниците като военни операции, различни от война (тоест с нисък интензитет), днес представляват най-важната сфера от методите за намеса и имат далеч по-голямо значение от класическите военни действия. Те включват всички тези методи, които съгласно официалното определение за тероризъм могат да бъдат смятани за тероризъм: а именно незаконни насилствени действия за постигане на политически или идеологически цели чрез всяване на страх. В случая с „борбата с бунтовниците” тази форма на тероризъм се нарича борба с тероризма. Следователно антитероризмът и тероризмът се различават само по това дали посочените насилствени актове са извършени от „нас” или от нашите врагове. А терминът „тероризъм” е дълбоко пропит с идеология термин. В същата степен това важи и за термина „борба с бунтовниците”. И тук е важно да се осветлят негласните предпоставки: думата „бунтовници” винаги съдържа имплицитно гледната точка на съответния управляващ режим. „Бунтовници” се наричат онези, които застрашават стабилността на даден подкрепян от „нас” режим, от друга страна, онези, които застрашават стабилността на неподкрепян от „нас” режим, се наричат „борци за свобода”. Тактиката за борба с бунтовниците обхваща широк спектър от методи, за чието усъвършенстване се опитва да допринесе и академичната сфера. Те варират от „информационни операции”, тоест методи за контрол на общественото мнение, през „мерки за контрол на населението” до тактики от типа „шок и ужас”. Кръвопролитните форми на борбата с бунтовниците се поемат от специални части, например от ЦРУ или многобройните поделения на Съвместното командване на силите за специални операции. На 7 юни 2015 г. в „Ню Йорк Таймс” под заглавие „Тайната история на тихите убийства и замъглената отговорност” е публикуван материал за специалните части за „борба с бунтовниците”, които са квалифицирани като „глобална машина за лов на хора”. Дори и малкото факти, които се разясняват за тях, показват един дълъг списък от „убийствени пиршества”, отнели живота на хиляди цивилни лица. Тези поделения според Джеръми Скахил разполагат с годишен бюджет от осем милиарда щатски долара. Информацията на „Ню Йорк Таймс” предизвиква някои краткотрайни реакции на възмущение, но същевременно затвърждава у гражданите убеждението, че в крайна сметка нищо не остава скрито в „нашата демокрация” и затова няма никакви причини за сериозни притеснения. В допълнение журналистическият материал отново вгражда представата за тези престъпления в обичайния контекст на „досадни и неприятни единични случаи” и прикрива чрез една историческа фрагментация дългата традиция на съществуване на подобни специални части. Кръвопролитните методи на борбата с бунтовниците са тествани най-напред във войната във Виетнам, например чрез специалното подразделение „Тайгър Форс”. Въпреки това приемствеността на тези методи на практика остава невидима за общественото съзнание.\nРазпалване на бунтове\nЕдна напълно различна стратегия се преследва, когато бунтовете са насочени срещу правителство, неподкрепяно от „западната общност на споделените ценности”. При такива бунтове казваме, че те отразяват стремежа за свобода на населението. Затова трябва да бъдат подпомагани с цел „подкрепяне на демокрацията”. Да се постигне смяна на системата без военна сила, а чрез подклаждане на бунтове от средите на народа се нарича „цветна революция”. Тези революции имат редица предимства за САЩ в сравнение с извършваните през предходните десетилетия от ЦРУ военни пучове и държавни преврати. Тайно инсценираните смени на системата са не само по-евтини, но и срещат значително по-високо одобрение от пучовете от страна на западната общественост и международната общност. Един режим, дошъл на власт по ненасилствен път и привидно изразяващ волята на народа, вече минава за демократично легитимиран. С подпомагането на тайно инсценирани смени на системата се занимават мощни във финансово отношение мрежи на частни организации „в обществена полза”, посветили се на подкрепата на „демокрацията и правата на човека” в държави, които се проявяват като недостатъчно напреднали. Една от най-влиятелните такива организации е Националният фонд за демокрация (NED), както и финансираните от него частни неправителствени организации като „Фрийдъм Хаус” и института „Отворено общество” на Джордж Сорос. За щастие през 1991 г. бившият президент на Националния фонд за демокрация Алън Уайнстейн разкрива приемствеността между дейностите на тези организации и подготвените от ЦРУ пучове: „Много от онова, което ние правим днес, е правено тайно преди двайсет и пет години от ЦРУ”. И действително Националният фонд за демокрация може да ни препрати към дълъг списък, наложени без употреба на сила авторитарни, но приятелски настроени към САЩ режими, преди всичко в Централна и Южна Америка. Понастоящем вниманието на NED е насочено към „поощряване” на демокрацията” в Източна Европа. В допълнение всички тези дейности в подкрепа на хегемонистките интереси са съпътствани от функциониращи на глобално ниво специализирани пропагандни фирми, които самите те се наричат пиар агенции. Пропагандата на такива фирми съпровожда подготовката и извършването на всички интервенции на САЩ от последните десетилетия. Въпреки голямото си влияние върху средствата за масово осведомяване тези фирми са в голяма степен невидими за обществеността. Например „Хил&Ноултън Стратеджис” (които придобиха някаква известност покрай скандалните лъжепоказания на малолетна кувейтка за това, че по време на инвазията през 1990 г. в Кувейт иракски войници са убивали недоносени бебета, като са ги изваждали от кувьозите), „Бърсън-Марстелър” и „Рендън Груп”. Те демонстрират със завиден успех по целия свят, че могат „да продават” не само войни на обществеността, но и желаната политическа „реалност”. За обществеността този политически контекст на една продължаваща десетки години приемственост остава невидим, тъй като масовите медии фрагментират тази дейност като военна намеса за насърчаване на демокрацията и зачитането на човешките права. Или пък така, сякаш при размириците в ислямските държави само народът изразява волята си, за да постигне точно желаната от „нас” смяна на системата.\nПотенциалът на хората да изразяват своето възмущение не може да бъде оставен на случайността или на самите тях. Тъй като по природа хората притежават морална чувствителност, контролът върху недоволството им изисква да им се внуши политическа апатия. Освен това трябват и техники, за да бъдат направени морално невидими всички факти, които биха застрашили тази апатия. Именно това означава реалполитика – да се гледа на препратките към демокрацията, човешките права и моралните норми като към реторични обвивки, с които населението може ефективно да се управлява; за целта са необходими подходящи техники, с които хората да бъдат заблудени и измамени относно несъответствието между политическата реторика и действителността. От своя страна измамата е толкова по-успешна, колкото повече техниките са съобразени със закономерностите на нашето мислене. През изминалите десетилетия психологията е натрупала изобилие от нови познания за закономерностите и начина на функциониране на човешкия ум. Много от тези прозрения могат да бъдат полезни за усъвършенстването на техниките на пропагандата и на измамата. Не е изненадващо, че се намират достатъчно психолози, които са готови да се поставят в услуга на такова начинание, което, естествено, им носи уважението на „важни” кръгове. Само един пример: през 2003 г. Асоциацията на американските психолози, най-голямата световна професионална организация на психолози, организира заедно с ЦРУ семинар на тема „Наука за лъжата”. Задачата на семинара е да се обсъдят резултатите от най-новите психологически изследвания и да се подготвят за практиката, за да може на тази база населението да се заблуждава най-ефективно „за целите на националната сигурност”. Членове на Асоциацията на американските психолози участват също и в усъвършенстването и провеждането на практикуваните в Гуантанамо техники за изтезаване, а асоциацията се опитва публично да оправдае тези техники. Изобщо сътрудничеството между Асоциацията на американските психолози и Централното разузнавателно управление има дълги традиции. И други тайни служби се интересуват от подобни психологически изследвания, които дават възможност за развиване на по-съвършени техники за заблуждаване и за манипулиране на общественото мнение. Сред разкритите от Сноудън документи е и една учебна презентация на британската разузнавателна служба – Главната квартира на правителствените комуникации (GCHQ), която е посветена именно на възможностите да бъде мамено населението и да се правят фактите невидими въз основа на съвременните знания за принципите на нашето мислене. Презентацията е озаглавена „Изкуството на измамата”, а на един от слайдовете е показана съвсем на място вече споменатата картина на Йеронимус Бош „Фокусникът”. В това ръководство са представени подробно функционалните области на нашия ум, както и специфичните характеристики на тези функционални области, които могат да бъдат използвани за целите на измамата.\nМожем ли да се предпазим от системното манипулиране на нашите нагласи, убеждения и мнения?\nПри развиването на по-съвършени техники за манипулиране целенасочено се търсят аспекти на нашия ум, които могат да се използват като „психически слабости” за целите на манипулацията. Най-важното в това отношение е, че използваните за тези цели функции на нашия ум – поради начина, по който е устроен – не са достъпни съзнателно. Когато те се използват за манипулиране, ние ставаме жертва на такива манипулации почти автоматично, неволно и неосъзнато, без дори да забележим, че им се поддаваме. Дори когато знаем как функционират техниките за манипулиране и кои свойства на ума ни ги улесняват, пак не сме защитени от тях. Активираните при това вътрешни процеси протичат неосъзнато и не подлежат на нашия нарочен контрол. Когато веднъж са активирани, е невъзможно да поискаме да ги избегнем. От тази гледна точка те не се различават по принцип от процесите, които например лежат в основата на възприятието. И при възприятието не можем по желание да коригираме т.нар. илюзии на възприятието. Например илюзията за движение, която имаме, когато на гарата гледаме от прозореца на спрял влак движещия се по съседните релси влак и усещането ни е, че всъщност потегля нашият влак. Подобни ефекти протичат неосъзнато и автоматично и не изчезват, дори и да сме напълно наясно с тях. Следователно, ако искаме да им се изплъзнем, трябва да избягваме онези ситуации, които ги пораждат. Същото важи и за специфичните особености на менталните процеси, които се търсят, за да се използват за целите на манипулацията. И те протичат в максимална степен неосъзнато, когато са породени от конкретна ситуация и не са контролируеми когнитивно. Следователно ние можем да предотвратим психологическите ефекти, от които целенасочено се възползват техниките за манипулиране, само ако избягваме, доколкото е възможно, пораждащите ги ситуации. Единствено когато забележим, че се намираме в манипулативен контекст, и започнем активно да избягваме медиите, чрез които се предават желаните манипулации, ще имаме някакъв шанс в подобни ситуации да съхраним някакъв остатък от автономия и лична свобода. Когато обаче ние се подложим доброволно на манипулативния контекст и освен това сме убедени, че сме в състояние да разграничаваме истината от измамата в „новините” на медиите, всъщност изпълняваме всички предварителни условия за успеха на съответните техники за манипулиране. Човешкият ум действително е така устроен, че съществуват много варианти за неговото манипулиране и покрай това за „инструментализирането” на едни хора заради стремежа на други към властта. Все пак обаче ние по природа разполагаме с богат репертоар от възможности на нашия ум, за да разпознаваме манипулативните контексти и по този начин активно да ги избягваме. Разполагаме сякаш с една естествена имунна система срещу манипулацията. Само трябва да решим да я пуснем в действие.


Достъп до правосъдие по въпроси на околната среда - Холандия\nЧлен 21 от нидерландската Конституция (Grondwet ) задължава правителството да осигури на своите граждани обитаема околна среда и да вземе мерки за опазване и подобряване на околната среда.#1 Това, наред с член 11, в който се гарантира правото на лична неприкосновеност, и член 22, в който се предоставя правото на здраве, са разпоредбите на главните (социални) основни права, свързани с околната среда, предвидени в нидерландската Конституция. Достъпът до правосъдие е гарантиран от член 17, който гласи, че никой не може да бъде лишаван против волята си от достъп до компетентен съд. Освен това отношение има и глава 6 от нидерландската Конституция, тъй като тя гласи, че законът ще посочи ясно кой е компетентният съд. Гражданите имат право да се позоват пряко на основните права в административни или съдебни производства, ако тези права се считат за субективни права. Следователно гражданите могат да се позоват на член 21 от Конституцията в производства срещу решения на публични органи. В повечето случаи обаче това няма да има желания ефект поради правото на преценка, което правителството има за постигане на целта (или целите) на тази разпоредба. В административните и съдебните производства може да става позоваване на всяка разпоредба на международен договор, след като договорът е бил публикуван и когато тази разпоредба е с общозадължителен характер (член 93 от Конституцията). Това е валидно и за т.нар. Конвенция от Орхус, която беше приета от Нидерландия и от Европейския съюз.\nПравната защита в Нидерландия се предоставя на първо място от съдилищата с обща компетентност, които са компетентни да се произнасят по граждански и наказателни дела .#2 Тази система има три нива. Делото се гледа първо от окръжен съд (Rechtbank) и ако една от страните не е съгласна с решението, тя може да обжалва пред апелативен съд (Gerechtshof). Апелативният съд преразглежда фактите по делото и прави свои собствени заключения. След това обикновено е възможно спорът да бъде отнесен до най-висшата съдебна инстанция — Върховния съд на Нидерландия (Hoge Raad). Върховният съд на Нидерландия проверява само дали по-долните инстанции са съблюдавали правилното прилагане на закона при достигането на решение. На този етап фактите по делото, установени от по-долните инстанции, вече не са предмет на обсъждане. През 11 г. Нидерландия ще бъде разделена на 2013 окръга, всеки със собствен окръжен съд. Окръжните съдилища са разделени на 3 отделения: Отделение за граждански спорове, отделение за наказателни спорове и отделение за административни спорове. 11 окръга са разделени на 4 района на териториална компетентност за апелативните съдилища за гражданскоправни и наказателноправни спорове и някои специфични административни спорове (напр. в областта на данъчното право). По отношение на наказателното и гражданското право съдиите от Апелативния съд се занимават само с дела, по които е подадена жалба срещу решение, постановено от окръжния съд. Няма специален съд или трибунал за въпросите в областта на околната среда. Законът ще постанови кой е компетентният съд, така че няма възможност за избиране на „най-удобен съд“. С малко изключения административните спорове по правителствени решения се гледат първо от едно от единадесетте окръжни съдилища (в отделението за административни спорове). Обикновено делата се гледат от окръжния съд в състав от един съдия, но съдът може да реши да определи тричленен съдебен състав по дело, което е сложно или засяга основополагащи въпроси. В областта на околната среда, уредени от административното право, както и в много други области, обжалването е от компетентността на Административното съдебно отделение на Държавния съвет (Afdeling bestuursrechtspraak van de Raad van State), което ще има случаи, разглеждани от състав от трима съдии, въпреки че може да реши да възложи случай само се разглеждат от един съдия. В други области нидерландското законодателство предвижда като специален апелативен трибунал — Централният апелативен трибунал (Centrale Raad van Beroep) за дела, свързани с държавни служители и по въпросите на социалното осигуряване, Апелативния съд за жалби срещу данъчни оценки и Апелативният трибунал за търговски и промишлени спорове (College van Beroep voor het Bedrijfsleven) за спорове в областта на социално-икономическото административно право и по обжалвания на специфични закони, като Закона за конкуренцията. При много административни спорове гледането на делото в отделението за административни спорове на окръжния съд е предшествано от процедура по обжалване пред административния орган. Когато делото се разглежда в рамките на процедура по административно обжалване или от административен съд, жалбоподателят може да поиска от съда временна мярка по реда на специална процедура, ако има достатъчно основания и достатъчно неотложен интерес (членове 81: 8—8: 86 от Общия административнопроцесуален закон). Ако поисканите временни мерки бъдат разрешени от административния съд, това в повечето случаи ще означава, че изпълнението на оспореното решение е спряно.\nПри производства срещу административни решения компетентният съд ще отмени (или: да отмени решението, ако жалбоподателят докаже, че решението е в нарушение на закона. Въпреки че съдилищата имат правомощието да изменят дадено административно решение, след като то е било отменено, упражняването на това правомощие ще бъде оправдано само в случаите, когато е достатъчно ясно какво решение ще трябва да вземе административният орган след отмяната. В повечето случаи отменянето на решението ще доведе до ново решение от същия административен орган. Съдилищата могат да присъждат обезщетения за вреди, нанесени на гражданите от публичния орган, когато има основания за това (въз основа на непозволено увреждане), от гражданина е отправено такова искане и атакуваното решение е незаконосъобразно. Производствата срещу административни решения по въпроси на околната среда са уредени както с общите разпоредби на (административното) процесуално право, които са определени в Общия административнопроцесуален закон (Algemene wet bestuursrecht), основно глави 6, 7 и 8, така и с някои разпоредби на специални актове, най-важните от които са Законът за управление на околната среда (Wet milieubeheer), Закона за общите разпоредби на екологичното право (Wet algemene bepalingen omgevingsrecht), Законът за устройство на територията (Wet ruimtelijke ordening), Законът за водите (Waterwet), Законът за опазване на природата (Natuurbeschermingswet 1998) и законът и фауната (Flora- Flora- and Faunawet). При производствата срещу административни решения по въпроси в областта на околната среда съществува възможност съдът да назначи специален независим експерт, Фондацията за консултиране на административните съдилища по дела в областта на околната среда и устройството на територията (Stichting Advisering Bestuursrechtspraak). Тази фондация се финансира от правителството и има специализирана експертиза по въпросите на околната среда. Законът предвижда по искане на административен съд тя да изготвя доклад по всяко дело в областта на околната среда. При административните съдебни производства съдилищата нямат възможност да разследват онези части от дадено административно решение, които не са атакувани от ищеца. Всеки съд обаче има правомощията да разследва фактите по делото чрез изслушване на свидетели, чрез изискване на (писмени) доказателства или чрез назначаване на вещо лице, доколкото това засяга спора, който е бил отнесен до съда от страните в производството. Административните съдилища ще използват тези правомощия в случаите, когато ищецът е предоставил достатъчно информация за подлагане на съмнение на фактите, на които административният орган е основал решението си. Съдебната практика показва, че страните по спора, който се решава от съдилищата, са длъжни да предоставят доказателства по собствена инициатива. Това е валидно също и за дела по въпроси в областта на околната среда, гледани от административните съдилища, макар, разбира се, че административният орган винаги е длъжен да подготвя всяко административно решение с надлежното внимание.\nЧлен 110 от нидерландската Конституция (Grondwet) възлага на правителството да приеме законодателство, за да се осигури на гражданите достъп до информацията по въпросите на държавното управление. Законът за публичността на информацията за държавното управление (Wet openbaarheid van bestuur) дава възможност за пълно или частично оповестяване на информация и документи, които все още не са били публикувани, контролират се от всички нива на държавната власт и са свързани с въпроси на държавното управление. Законът за публичността на информацията за държавното управление гласи, че практически всички документи, свързани с въпроси на държавното управление, подлежат на оповестяване. В него е установен принципът на задължително оповестяване, но също така се съдържат редица основания за отказ в член 10 11. Решенията за оповестяване на информация трябва винаги да се вземат предвид на тези основания. Съгласно член 3 от Закона за публичността на информацията за държавното управление (Wet openbaarheid van bestuur) всеки може да поиска оповестяването на информация, съдържаща се в публичните регистри. Заявителите не са длъжни да посочат предмета или основанието на своя интерес. Разкриването на информация се счита за необходимо за гарантиране на принципите на правовата държава в едно демократично общество. Освен това не съществуват съответни формални изисквания за такова искане, въпреки че е за предпочитане то да бъде в писмена форма. Трябва да бъдат посочени въпросите на държавното управление, за които се отнася искането. Решение по искането трябва да бъде взето в срок от 4 седмици. в случай на информация относно околната среда срокът е 2 седмици. Административният орган може да предложи на засегнатите страни възможност да представят своите мнения относно оповестяването на информация, която може да засегне техните интереси, като в този случай вземането на решението се отлага (член 6, параграф 3 Закон за свободата на информацията). В съответствие с разпоредбите на Общия административнопроцесуален закон (Algemene wet bestuursrecht) отказът трябва да бъде придружен от изложение на мотивите за него и трябва да съдържа информация относно наличните способи за обжалване. Лицата, които не са удовлетворени от дадено решение (отказ, непълен отговор или недостатъчен отговор), могат да подадат заявление за ново разглеждане от административния орган, отхвърлил искането. Ако решението отново не ги удовлетворява, те могат да се обърнат към административното отделение на окръжния съд за съдебно решение. Това е в съответствие с общите разпоредби, предвидени в член 8: 1 и 7: 1 от Общия административнопроцесуален закон (Algemene wet bestuursrecht). Накрая, възможно е да се подаде жалба до Административното съдебно отделение на Държавния съвет (Afdeling bestuursrechtspraak van de Raad van State). Всички производства трябва да бъдат заведени в срок от 6 седмици и по тях няма правила за задължително процесуално представителство. В случаите обаче, когато не е взето решение в срока, предоставен на публичния орган за вземане на решение, това бездействие на публичния орган може да доведе до завеждане на дело направо в съда. Когато това има значение за спора, съдилищата по принцип са компетентни да изискват информация от публичния орган. Член 8: 29 от Общия административнопроцесуален закон (Algemene wet bestuursrecht) разрешава изпращане на информация от публичните органи до Съда с искане Съдът да не разкрива тази информация на ищеца. Това може да се случи по дело, което е свързано с искане за оповестяване на определена информация. Информацията може да повлияе на решението на Съда само в случаите, когато ищецът е разрешил на съда достъп до информацията и произнасяне по делото въз основа на тази информация, въпреки че самият ищец не е имал достъп. Когато който и да е съд заключи, че няма (разумно) основание да откаже оповестяването на информацията, той може да разпореди тя да бъде оповестена.\nIV. Достъп до правосъдие във връзка с участието на обществеността\nАдминистративните производства по въпроси на околната среда са уредени както с общите разпоредби относно административните процедури на Общия административнопроцесуален закон (Algemene wet bestuursrecht), така и с някои специални разпоредби на Закона за общите разпоредби на екологичното право (Wet algemene bepalingen omgevingsrecht) и Закона за управление на околната среда (Wet milieubeheer), както и на Закона за устройство на територията (Wet ruimtelijke ordening). За редица важни решения за издаване на разрешителни в областта на околната среда, като например дали да се издаде екологично разрешително (подобно на КПКЗ), и приемането на общински устройствени планове, законът предвижда процедура, която включва участие на обществеността на базата на draft-decision от публичния орган. Ако бъде изготвено проекторешение, то ще бъде разгласено сред обществеността и проекторешението, както и документът, на който то се основава, ще бъдат предоставени за разглеждане от всеки за период от 6 седмици. През този период всеки може да участва в процеса на вземане на решение, като представи становище на компетентния орган. В такъв случай компетентният орган ще трябва да реагира на тези становища, преди да вземе и публикува окончателното решение. Окончателното решение трябва да бъде взето в срок от 6 месеца от подаването на заявление за разрешение за екологична съобразност. Тази административна процедура е установена в точка 3.4 (разширена процедура за обществена подготовка) от Общия административнопроцесуален закон (Algemene wet bestuursrecht) и точка 3.3 от Закона за общите разпоредби на екологичното право (Wet algemene bepalingen omgevingsrecht). Тази процедура се прилага, когато това е предписано от закона или когато административният орган реши да изготви решението с помощта на тази процедура. Всяко решение, което е изготвено по разширената процедура, подлежи на пряко преразглеждане от Съда. Подготовка на всяко друго решение ще бъде по-малко обширна и (в повечето случаи) няма да включва участие на обществеността. В тези случаи вземането на окончателно решение обикновено отнема 8 седмици. Тази процедура е предвидена в раздел 4.1 от Общия административнопроцесуален закон (Algemene wet bestuursrecht) и точка 3.2 от Закона за общите разпоредби на екологичното право (Wet algemene bepalingen omgevingsrecht). В случаите, в които разширената процедура за подготовка на решението се прилага, всяка заинтересована страна може да подаде жалба (вж. член 1: 2 от Общия административнопроцесуален закон), които също представи мнения относно draft-decision (вж. членове 8: 1 и 6: 13 от Общия административнопроцесуален закон). Заинтересована страна е всяко лице, чиито интереси са пряко засегнати от дадено административно решение. Съдебната практика предвижда, че трябва да е налице личен, обективно определим интерес на лицето, което завежда делото. По отношение на административните органи интересите, които са им поверени, се разглеждат като техни интереси. По отношение на юридическите лица се счита, че техните интереси включват общите и колективните интереси, които те в частност представляват в съответствие с техните цели и както е видно от техните реални дейности. Пример за общ интерес може да бъде опазването на околната среда в определен район. Когато не е била приложена разширената процедура, членове 8: 1 и 7: 1 от Общия административнопроцесуален закон (Algemene wet bestuursrecht) предвиждат всяка заинтересована страна, която иска да заведе дело в Съда, първо да подаде възражение (bezwaarschrift) до органа, който е взел решението. Резултатът от тази процедура по възражение ще бъде ново решение от същия публичен орган и едва това решение може да бъде отнесено до Съда. Във всеки случай пред Съда могат да се оспорват само онези части от решението, които са били обсъждани и в административната фаза (член 6: 13 от Общия административнопроцесуален закон).\nПовечето дела се завеждат в окръжните съдилища, освен ако в специален закон не е предвиден друг ред (напр. обжалване на първа и единствена инстанция пред Административното съдебно отделение на Държавния съвет). За дела относно разрешения за екологична съобразност обикновено са компетентни окръжният съд и на следващо място Административното съдебно отделение на Държавния съвет. Делата относно устройствени планове се насочват направо към Административното съдебно отделение на Държавния съвет. Например: устройствен план ще бъде приет в съответствие с разширената процедура, която трябва да бъде приложена от компетентния орган при подготовката на решението. Съдебният контрол на устройствения план е въпрос от компетентността на Административното съдебно отделение на Държавния съвет (Afdeling bestuursrechtspraak van de Raad van State) на първа и последна инстанция. Заявление за разрешение за КПКЗ (в съответствие с член 2.1(1) ред д) от Закона за общите разпоредби на екологичното право) също ще се разглежда в рамките на удължено административно производство, но ще бъде предмет на съдебен контрол от окръжния съд и да подаде жалба до Административното съдебно отделение на Държавния съвет. В случаите на разрешение за КПКЗ съдилищата ще предоставят на публичния орган малка свобода на преценка при определянето на това кои са най-добрите налични техники за конкретната разглеждана инсталация. При всички производства за съдебен контрол ищецът може да поиска временни мерки в съответствие с общите разпоредби за преустановяване на нарушения в административните процедури (членове 81: 8—8: 86 от Общия административнопроцесуален закон).\nПри някои дела в областта на околната среда законът предписва изготвяне на доклад за оценка на въздействието върху околната среда (ОВОС) от ищеца, преди публичният орган да може да се произнесе по дадено заявление (глава 7 от Закона за управление на околната среда). Всяко решение относно скрининг за ОВОС, решения за определяне обхвата на ОВОС или приемане на доклад за ОВОС от публичния орган може да бъде оспорено в съда чрез завеждане на дело срещу решението, с което се разрешава или отхвърля заявлението. Не са налице специални правила относно право на иск, правен форум, гледане, доказателства или степен на контрол от страна на Съда. ОВОС се смята за важен инструмент за подготовка на определени решения, които потенциално имат значително въздействие върху околната среда. Тя гарантира на заинтересованите страни, че компетентният орган е способен да спази задължението си за внимателна подготовка на решението. В повечето случаи проекторешението се обявява публично заедно с доклада за ОВОС и всеки има право да представи мнение преди вземането на окончателно решение. Административните съдилища ще направят преглед както на процесуалната законосъобразност, така и на законосъобразността по същество на административните решения, доколкото заинтересованите страни са включили тази конкретна част от решението като част от спора (вж. член 8: 69 (1) Общ закон за административното право). Когато публичен орган е предоставена свобода на преценка от законодателя при претеглянето на различните интереси, които участват във вземането на конкретно решение, Съдът ще зачете тази свобода, като приложи ограничен контрол и подкрепи всяко решение, което намери неподлежащ на съмнение (член 3: 4(2) Общ закон за административното право). По правило съдилищата ще направят преглед на административното решение и ще преценят дали компетентните органи могат мотивирано да обосноват решението си на констатациите по същество, техническите констатации и изчисленията, които са използвани. Не са налице писмени правила относно доказателствата, различни от официалните правила, които трябва да се прилагат при установяване на фактите. Съдът например има правомощия да назначи независим експерт, като Фондацията за консултиране на административните съдилища по дела в областта на околната среда и устройството на територията (Stichting Advisering Bestuursrechtspraak). В случаите, когато съдът заключи, че решението е незаконосъобразно, той ще отмени оспореното решение. Член 6: 22 от Общия административнопроцесуален закон (Algemene wet bestuursrecht) обаче предвижда, че всеки процесуален пропуск, който не уврежда интересите на някоя от заинтересованите страни, може да бъде пренебрегнат от съда. В близко бъдеще обаче тази разпоредба ще предвижда същата възможност за всеки съществен пропуск. Също така, в близко бъдеще в общото административно процесуално право ще бъде въведена нова разпоредба, която ще предвижда, че административно решение няма да се отменя от съда, ако то е в нарушение на някое правило, което не е написано, за да бъдат защитени интересите на страната, завела делото. Делото ще се разглежда в съответствие с общите разпоредби на административното производство, които са установени в глава 8 от Общия административнопроцесуален закон (Algemene wet bestuursrecht). Съдът ще гледа повечето дела при открити врата (членове 8: 65—8: 56 от Общия административнопроцесуален закон), но в някои случаи се прилага опростена процедура (член 8: 54 от Общия административнопроцесуален закон). Не са налице писмени правила относно доказателствата, различни от официалните правила за искане на информация, назначаване на вещо лице и т.н. (членове 42: 8—8: 27 и 8: 29—8: 51 от Общия административнопроцесуален закон). Съдебната практика, разбира се, предвижда практически правила относно съществените правила за доказване. Например: когато атакувано решение ограничава гражданин по отношение на неговите права или е с наказателен характер, тежестта на доказване пада върху публичния орган. Друго приложимо практическо правило е: По чия инициатива е взето административното решение. Ако процесът на вземане на административно решение е започнал с искане на съответния гражданин, първоначалната тежест на доказване пада върху ищеца. Политически документи и правила с общозадължителен характер не могат да се преразглеждат пряко от административен съд.\nКогато частни физически или юридически лица действат в нарушение на екологичното право, нидерландското законодателство предвижда възможност за внасяне на иск направо в съда. Тези производства обаче не са специфични за областта на околната среда, а се завеждат в (граждански, обикновени) съдилища на основание на разпоредбите на деликтното право, както е регламентирано в член 6: 162 на нидерландския Граждански кодекс (Burgerlijk Wetboek). Ищецът може да предяви иск за обезщетение или може да поиска Съдът да разпореди на частно физическо лице или юридическото лице да спре действията си. Същото е приложимо за искове срещу публични органи. Административните съдилища в Нидерландия, които гледат дела за разрешения за екологична съобразност и относно правоприлагане в областта на околната среда, не са компетентни по такива дела срещу частни физически лица или юридически лица. Административните съдилища разбира се са компетентни, когато става въпрос за дела, по които е взето решение за издаване на разрешение за екологична съобразност, налагане на мерки за принудително изпълнение, както и разрешение или отказ по други въпроси в областта на околната среда. Директивата относно екологичната отговорност (2004/35/ЕО) е транспонирана от Нидерландия в дял 17.2 от Закона за управление на околната среда (Wet Milieubeheer). Компетентният орган за вреди, причинени върху околната среда е органът, който е компетентен да издаде разрешение за инсталацията (inrichting) въз основа на Закона за общите разпоредби екологичното право (Wet algemene bepalingen omgevingsrecht) или — за тези инсталации, които се уреждат от общи обвързващи правила за опазване на околната среда, в повечето случаи Наредбата за общите правила за дейностите (Activiteitenbesluit) — органът, който е компетентен да прилага общите правила. В случаите, когато щета е причинена извън дадена инсталация, компетентният орган се определя въз основа на естеството на щетата съгласно член 17.9 (параграфи 1—4) от Закона за управление на околната среда. Всяка заинтересована страна съгласно определението в член 1: 2 от Общия административнопроцесуален закон (Общия административен закон; Algemene Wet Bestuursrecht) или всеки публичен орган, може да поиска от компетентния орган да се произнесе по мерки за предотвратяване и отстраняване. Ако заинтересована страна подаде жалба, всяко решение на публичен орган във връзка с екологичната отговорност в съответствие с Наредбата за транспониране на Директивата относно екологичната отговорност подлежи на съдебен контрол. Всяко обжалване ще бъде разглеждано в съответствие едновременно с общите разпоредби относно издаването на административни съдебни решения, които са определени в Общия административнопроцесуален закон, и със специалните процесуални правила по въпроси на околната среда в Закона за управление на околната среда. Когато административен съд не е компетентен да разглежда спора, заведен в съда, компетентен да гледа делото ще бъде гражданският съд.\nПрокуратурата (openbaar ministerie) носи отговорност за преследване на престъпни деяния срещу околната среда, които са определение в нидерландския наказателен кодекс (Wetboek van Strafrecht). По въпроси в областта на околната среда в прокуратурата има специално отделение, което да преследва подобни деяния. В областта на околната среда не е на разположение частно наказателно преследване. Съществува обаче възможност заинтересованата страна да поиска наказателният съд да разпореди на прокуратурата да преследва определено престъпно деяние; Член 12 от Наказателно-процесуалния кодекс (Wetboek van Strafvordering).\nСъществуването на национален омбудсман е гарантирано в член 78а от нидерландската Конституция (Grondwet). Нидерландия има специален закон за националния омбудсман (Wet Nationale ombudsman). В допълнение, работата на кабинета на националния омбудсман е обхваната от нидерландския Общ закон за административното право (Algemene wet bestuursrecht). Националният омбудсман разследва жалби, подадени до него от граждани. Той също така може да предприема разследване по собствена инициатива. Няма специален омбудсман по въпроси в областта на околната среда. По жалба на всяко лице нидерландският омбудсман е компетентен да разследва действията на държавните и административните органи. Омбудсманът (http://www.nationaleombudsman.nl/) помага на отделни граждани, които срещат проблеми с държавни и административни органи и обяснява как те могат да направят нещата по-добре. http://www.nationaleombudsman.nl/ Когато е уместно, националният омбудсман отговаря на проблемите, като започва разследване. По закон всички засегнати страни трябва да оказват съдействие. Националният омбудсман е резервно средство за защита. Ако имате оплакване от държавни и административни органи, първата стъпка е да подадете оплакване до самия административен орган. Националният омбудсман може да разгледа дадена жалба, само ако тя е подадена първо до самия административен орган и не е била разгледана в достатъчна степен.\nАдминистративно производство (участие на обществеността)\nПри административните производства основното правило е заинтересованата страна — лице, чиито интереси са пряко засегнати от дадено решение (член 1: 2(1) Общия административнопроцесуален закон) — да може да участва в производството, което ще доведе до вземане на решение. Такъв е случаят при предписаната процедура за индивидуални решения, както и при разширената процедура за подготовка в точка 3.4 от Общия административнопроцесуален закон. При въпроси в областта на околната среда обаче има специални разпоредби, които ще позволят не само на заинтересованата страна, но и на всяко лице да представи своето мнение по дадено проекторешение, например член 3.12, параграф 5 от Закона за общите разпоредби на екологичното право.\nЧлен 8: 1 от Общия административнопроцесуален закон (Algemene Wet Bestuursrecht) предвижда, че само заинтересована страна (belanghebbende) има право да подаде жалба срещу решение, взето от публичен орган. Заинтересована страна е лице, чиито интереси са пряко засегнати от дадено решение (член 1: 2(1) Общ закон за административното право). Преди да може да се подаде жалба, съгласно член 7: 1 от Общия административнопроцесуален закон е задължително провеждането на процедура по възражение, освен ако решението не е изготвено в съответствие с разширената процедура за подготовка, описана в точка 3.4 от Общия административнопроцесуален закон.\nЧлен 1: 2(1) ОЗАП гласи, че заинтересована страна е лице (или всяко юридическо лице), чиито интереси са пряко засегнати от дадено решение. Член 1: 2(3) Общия административнопроцесуален закон предвижда, че по отношение на юридическите лица се счита, че техните интереси включват общите и колективните интереси, които те в частност представляват в съответствие с техните цели и както е видно от техните реални дейности. При въпроси в областта на околната среда обаче има специални разпоредби, които ще позволят не само на заинтересованата страна, но и на всяко лице да представи своето мнение по дадено проекторешение.\nЧлен 8: 1 от ОЗАП предвижда, че само заинтересована страна (belanghebbende) има право да подаде жалба срещу решение, взето от публичен орган. Член 1: 2(1) Общия административнопроцесуален закон, че заинтересована страна е лице (или всяко юридическо лице), чиито интереси са пряко засегнати от дадено решение. Член 1: 2(3) Общия административнопроцесуален закон предвижда, че по отношение на юридическите лица се счита, че техните интереси включват общите и колективните интереси, които те в частност представляват в съответствие с техните цели и както е видно от техните реални дейности.\nВж. физически лица и/или НПО\nЩе трябва да отговорят на нуждите на физическите лица или НПО\nЩе трябва да отговорят на нуждите на физическите лица или НПО преди изтичане на срока за обжалване\nПравилото, което гласи, че само заинтересована страна има право да подаде жалба срещу решение от публичен орган (член 8: 1 и 1: 2 от Общия административнопроцесуален закон), е приложимо за всички административни съдебни производства. От октомври 2005 г. нататък нидерландското административно-процесуално право вече няма actio popularis. Секторното законодателство в областта на околната среда не се отклонява от това основно правило за процесуалната легитимация; Следователно то се прилага по дела, свързани с ОВОС и КПКЗ. Въпреки това, в областта на околната среда секторното законодателството посочва, че не само заинтересована страна, но и всяко лице има право да представи своето мнение по дадено проекторешение. Процесуалната легитимация на публичните органи е уредена в член 1: 2, параграфи 1 и 2 от Общия административнопроцесуален закон, който гласи, че административните органи могат да бъдат заинтересована страна, тъй като интересите, които са им поверени от законодателя, се разглеждат като техни интереси. Обществените задачи, които са им възложени, и компетенциите, които имат, са решаващи при оценяване на това кои интереси са им поверени. В съответствие с член 1: 1 от Общия административнопроцесуален закон националният омбудсман не се счита за такъв административен орган. Освен това няма данни за каквито и да е производства пред административен съд, инициирани от прокуратурата.\nАдвокатите играят важна роля в съдебните производства по въпроси в областта на околната среда, тъй като сложността на екологичното право се повишава все повече. Ако дадено дело е спечелено в административен съд, публичният орган може да възстанови разноските за правен съветник, ако това бъде разпоредено от съда. Сумата, която може да бъде определена, е в максимален размер и обикновено е доста под реалните разноски (член 8: 75 от Общия административнопроцесуален закон). При административните производства обаче участието на правен съветник не е задължително. Същото е валидно и за всички административни съдилища. Следователно правният съветник не е задължителен при административни съдебни производства. С други думи, Общият административнопроцесуален закон (Algemene wet bestuursrecht) не изисква правен съветник за подаване на жалба, нито процесуално представителство в съда. При граждански съдебни производства процесуалното представителство е задължително, въпреки че има важно изключение за дела, при които финансовият интерес по делото възлиза на най-много 25,000 EUR. Същото е валидно и за наказателни съдебни производства. Всички адвокати са членове на адвокатската колегия (Orde van Advocaten, http://www.advocatenorde.nl/). http://www.advocatenorde.nl/ На нейния уебсайт можете да намерите адвокати по ключови думи, като областите на специализация, например екологичното право (milieurecht). В някои случаи неправителствени организации, като например Greenpeace (http://www.greenpeace.nl/), Stichting Natuur en Milieu (www2.natuurenmilieu.nl) или Milieudefensie (http://www.milieudefensie.nl/), ще могат да окажат съдействие на гражданите за подаване на жалби. http://www.greenpeace.nl/ http://www.milieudefensie.nl/\nНидерландия няма специални правила относно доказателствата, които да се прилагат само за въпроси в областта на околната среда. При съдебни производства по наказателни и граждански дела има специални правила относно това как да се представят доказателства и върху кого е тежестта на доказване. При граждански производства страните трябва да предложат на съда възможно най-рано всички доказателства за техните твърдения. Държавният прокурор води преследването и трябва да предостави всички доказателства по наказателното производство във връзка с въпроси на околната среда. Правилата относно административните съдебни производства включват такива относно предоставянето на доказателства, но не и по въпроса върху коя от страните пада тежестта на доказване. Представянето на нови доказателства за първи път в съда обикновено се допуска, освен ако това не накърнява принципа на справедлив процес. Въпреки че законодателят веднъж е обяснил, че административните съдилища трябва да търсят истината по същество и съдилищата са компетентни да изискват доказателства служебно (ex officio), текущите производства в административните съдилища в много отношения наподобяват тези в гражданските съдилища, където се очаква страните да представят своите доказателства. Страните могат да представят експертни становища, да осигурят изслушване на вещо лице като свидетел и да поискат от съда да назначи експерт, който да проведе разследване (вж. раздел 8.2.2 от Общия административнопроцесуален закон относно предварителното разследване). Съдът ще оцени всички представени доказателства и ще направи заключение кои доказателства най-вероятно съответстват на истината. Когато е представено експертно становище, то разбира се не е обвързващо за административния съдия, въпреки че е вероятно съдиите да се съобразят със становището на назначения от тях експерт. Становищата на експерти също така не са обвързващи в случаите, когато не съдът е назначил експерта, а една от страните е представила доклад. Съдилищата винаги могат да оценят качеството и съгласуваността на доклада и ще вземат предвид това дали експертът е докладвал в съответствие с принципа на дължимата грижа. При производствата срещу административни решения по въпроси в областта на околната среда съществува възможност съдът да назначи специален независим експерт, Фондацията за консултиране на административните съдилища по дела в областта на околната среда и устройството на територията (Stichting Advisering Bestuursrechtspraak). Тази фондация се финансира от правителството и има специализирана експертиза по въпросите на околната среда. Законът предвижда по искане на административен съд тя да изготвя доклад по всяко дело в областта на околната среда. Поради наличието на тази фондация вероятността съдът да назначи експерт за преглед на конкретно решение изглежда малко по-голяма при производства по въпроси в областта на околната среда.\nПо принцип решение от административен орган ще влезе в сила, когато за него е съобщено в съответствие с общите правила за уведомяване в Общия административнопроцесуален закон. Най-важните решения в областта на околната среда обаче ще влязат в сила след изтичане на срока за обжалване на тези решения, тъй като това е постановено в секторното законодателство. По принцип обжалването на правителствено решение в Нидерландия няма суспензивно действие (вж. член 6: 16 от Общия административнопроцесуален закон). Въпреки това, понякога секторното или специалното законодателство се отклоняват от това общо правило. Следователно като цяло административните решения могат да бъдат прилагани незабавно, независимо от обжалване или съдебен иск. Прилагането на решение, което по-късно е отменено от Съда, може обаче да доведе до подвеждане под отговорност.\nАко жалбата е подадена срещу Определение на Районен съд или, преди евентуално обжалване пред окръжния съд, е направено възражение, председателят на окръжния съд, който има или може да има компетентност по производството по същество, може при поискване да предостави временно средство за защита, когато бързината е от съществено значение поради засегнатите интереси. Така, след като е направено възражение или подаване на жалба (про форма) съдилищата са компетентни да постанови преустановяване на нарушение по искане на всяка заинтересована страна, която е подала възражението или жалбата и е доказала спешната необходимост от преустановяване на нарушение поради засегнатите интереси (вж. член 8: 81 от Общия административнопроцесуален закон).\nПреустановяването на нарушение може да се състои от всяко действие, разпоредено от съда, но на практика във всички случаи то ще представлява предоставяне на суспензивно действие или премахване на суспензивното действие на дадено решение, което е взето от административния орган. Възбрана, наложена от административния съд, не подлежи на обжалване.\nАдминистративните процедури са безплатни. За гледане на дело от административен съд е необходимо ищецът да заплати такса. Таксата за съдебни производства на първа инстанция е предвидена в член 8: 41 от Общия административнопроцесуален закон (Algemene wet bestuursrecht). По принцип таксата не се смята за много висока. Тя варира въз основа на вида на лицето, което завежда производството, и вида на делото, както и материалното право, което е приложимо по делото. Член 8: 41(3) Общия административнопроцесуален закон различните такси са изрично посочени. През 2013 г. таксата е 44 EUR за всяко физическо лице, което подава жалба или иск за преустановяване на нарушение срещу решение на административен орган във връзка със социалната сигурност и свързаното с нея законодателство (вж. член 8: 41 (3) Общия административнопроцесуален закон). Таксата е 160 EUR за физическо лице във всички останали случаи и 318 EUR за всяко юридическо лице, което подава жалба или иск за преустановяване на нарушение. Таксите за производства пред административен апелативен съд са малко по-високи и са постановени в приложимото законодателство относно производствата пред апелативни съдилища. Когато обжалването е успешно, тези разноски обикновено трябва да се заплатят от административния орган (член 8: 75 от Общия административнопроцесуален закон). В много редки случаи на злоупотреба с правото на обжалване Съдът може да реши, че ищецът трябва да понесе разноските (с фиксиран размер) на административния орган. В повечето случаи не се прилага принципът „загубилият плаща“. При съдебните производства по граждански дела разноските са малко по-високи. Таксата за съдебно производство в окръжен съд е диференцирана (по повечето стандартни дела през 2013 г. тя е 274 EUR за физическо лице и 589 EUR за всяко юридическо лице, но може и да бъде по-висока, когато интересите по делото са в по-голям размер). Когато дадено дело е свързано с искове, които надвишават или 25,000 EUR, или 100,000 EUR, таксите съответно се увеличават. При определени обстоятелства дадено лице може да бъде класифицирано като нуждаещо се или бедно и тогава се прилага специална ниска такса. При граждански дела обикновено се прилага принципът „загубилата страна плаща“. Във всички случаи, други разноски могат да бъдат разноските за професионална правна помощ по юридически процедури. Тези разноски се различават в зависимост от вида на адвоката (и неговата специализация), когото ищецът наема. Ако ищецът или жалбоподателят бъде определен като нуждаещ се или беден, той може да поиска субсидирана правна помощ, но ще трябва да заплати лично участие.\nСъдилищата не могат да предоставят освобождаване от съдебни такси. Въпреки това нидерландското законодателство предвижда субсидирана правна помощ и намаление на таксите за онези жалбоподатели, които могат да бъдат определени като нуждаещи се или бедни. Освен това има специални бюра, които оказват правна помощ на неформална основа, въпреки че това в повечето случаи ще доведе до обичайни разноски за правна помощ, за която може да се предоставят субсидии при същите условия, които се прилагат за намаляване на таксите. Нещо повече, адвокатските кантори могат да бъдат убедени да предоставят безплатна правна помощ, а някои от тях твърдят, че те правят това редовно, но повечето адвокатски кантори вероятно няма да предоставят правна помощ безплатно по относително обичайни случаи. Няма правни клиники, които се занимават с дела в областта на околната среда, които са на разположение на широката общественост. В някои случаи обаче неправителствени организации, като например Greenpeace, организират протести срещу решения на публични органи и помагат при подаването на жалби.\nАко бъде поискано решение от административен орган, Органът следва да издаде решение или в срока, предвиден в секторното законодателство, или — ако не е предвиден такъв срок — в разумен срок, който се определя на осем седмици в съответствие с член 4: 13 от Общия административнопроцесуален закон. Крайният срок за заявление за (комплексно) екологично разрешително е шест месеца, а при по-обикновени случаи, като например разрешително за строеж, той е осем седмици. И двата срока са установени в Закона за общите разпоредби екологичното право (Wet algemene bepalingen omgevingsrecht). Има най-малко два различни вида санкции, когато административен орган не се произнася с решение в определения срок. Заявителят трябва да уведоми публичния орган, че решението не е издадено навреме и две седмици след това официално известие са налице две последици. Първо, поражда се право на заявителя да подаде жалба направо до съда за факта, че не е издадено решение. Когато компетентният съд реши, че публичният орган действително е в нарушение на задължението си да предостави решение в срок, той ще нареди на публичния орган да издаде решение и да определи парична санкция за всеки ден на публичния орган не се произнася с решение. Втората последица от факта, че са изтекли две седмици от известяването от страна на заявителя е, че от този ден нататък му се присъжда финансово обезщетение за всеки ден на забава от страна на публичния орган до максимален размер от 1 260 EUR. Ако искате да оспорите дадено решение, жалба трябва да бъде подадена в срок от шест седмици след известяването относно решението. В повечето случаи е разрешено да се внесе жалба про форма, което означава, че се предоставя друг срок за внасяне на основания за жалбата. Въпреки че наскоро съдилищата направиха опит за определяне на по-ранни дати за съдебни заседания, обикновено заседание се провежда след три тримесечия. Това дава възможност на страните да представят основания за обжалване и не уврежда правата им да отговорят на представените писмени материали на ответната страна. Няма краен срок, в който Съдът трябва да определи дата за съдебното заседание. Ако е определена дата за съдебно заседание, страните разполагат със срок до десет дни преди заседанието, за да доставят нови сведения или ново основание по жалбата им, но те трябва да са наясно, че принципът на справедлив процес може да ограничи свободата на изпращане на нови сведения или основания. В Общия административнопроцесуален закон е определен краен срок за издаване на решение след разглеждане от административен съд. Този краен срок е шест седмици и може да бъде удължен с още шест седмици. Няма обаче санкции срещу съдилища, които се произнасят с решение в забава. Обикновено на съда са необходими между 9 и 12 месеца, за да постанови решението си. Наскоро беше подчертано от страна както на законодателя, така и на съдебната власт, че съдебните производства трябва колкото е възможно по-често да водят до окончателното решаване на административни спорове. Ето защо са въведени няколко инструмента, които да дадат възможност на съдилищата да се стремят и да постигнат този идеал; Например когато един съд е преценил, че дадено решение е в нарушение на закона, му е предоставена компетентността да изисква от административният орган се опитва да поправи нередностите (това се нарича „административен кръг“; Член 8: 51а — 8: 51 и член 8: 80а и 8: 80б от Общия административнопроцесуален act.act).\nРешенията в областта на околната среда обикновено се оспорват по реда на административно съдебно производство, като се представят мнения и се атакува дадено проекторешение. В (сложни, мащабни) дела в областта на околната среда е общоприето разглежданият проект да бъде обсъден със заинтересованата общественост преди началото на официалната административна процедура. В повечето случаи представените мнения най-вероятно ще бъдат известни на публичния орган поради информацията, която е събрана при подготовката на проекторешението. Като цяло не е предвидено систематично предоставяне на информация относно въздействието върху околната среда в структурирана и лесно достъпна форма, но искането на информация ще доведе до решение за публично оповестяване на информацията, което може да бъде оспорено в съда. Информацията относно оценките на въздействието върху околната среда е до голяма степен достъпна чрез интернет страницата на Комисията за оценка на въздействието върху околната среда (http://www.commissiemer.nl/). http://www.commissiemer.nl/ Освен това информация по правни въпроси се осигурява от правителствена агенция (http://www.agentschapnl.nl/), която има няколко интернет страници с информация относно околната среда в Нидерландия, както и относно екологичното право (http://www.infomil.nl/). http://www.agentschapnl.nl/ http://www.infomil.nl/ Правителствените организации в Нидерландия са убедени във все по-голяма степен, че алтернативният способ за решаване на спорове може да бъде добра алтернатива на съдебното производство. Това е валидно и за въпросите на околната среда. Освен това някои административни съдилища, включително и най-висшият административен съд по въпроси в областта на околната среда, предлагат на страните възможността да се обърнат към медиатор и да се опитат да разрешат своя спор чрез намиране на консенсус и без постановяване на съдебно решение.\nДискриминацията, основана на държава на произход и/или език, е забранена от нидерландската Конституция (член 1). Като цяло (процесуалното) право изисква всички съдебни дела, жалби и други преписки да бъдат внасяни в съда на нидерландски език. Съдебното решение и други документи, изготвени от Съда, също ще бъдат на нидерландски език. Съществуват обаче възможности съответни документи, които са изготвени на друг език, са преведени. Освен това, когато едно лице участва в съдебно заседание и не може да говори нидерландски език достатъчно добре, му е позволено да използва своя собствен език и съдът ще осигури преводач безплатно (вж. член 8: 36 от Общия административнопроцесуален закон).\nВ нидерландското законодателство няма общи процесуални правила по въпросите на околната среда в друга държава. В повечето случаи трансграничните случаи се решават в съответствие с общите процесуални правила. Разбира се, въздействието върху околната среда на нидерландските проекти в други държави е от значение за решенията, които трябва да бъдат вземани от нидерландските органи, но не съществуват общи правила за трансгранични случаи. (Чуждестранните) лица, които са засегнати от решението, взето от публичен орган, могат да бъдат считани за заинтересовани страни (член 1: 2 от Общия административнопроцесуален закон) и поради това имат процесуална легитимация в нидерландските административни съдилища и отговарят на изискванията за практически всички видове правна и финансова помощ, които бяха споменати по-горе.\nhttp://wetten.overheid.nl/zoeken/ (Търсене на нидерландски нормативни актове)\nhttp://www.rechtspraak.nl/ (база данни с нидерландска съдебна практика)\nhttp://www.milieurecht-advocaten.nl/ (Сдружение на нидерландските адвокати по екологично право)\nhttp://www.advocatenorde.nl/ (Нидерландска адвокатска колегия)\nhttp://www.nationaleombudsman.nl/ (Нидерландски омбудсман)\nhttps://www.om.nl/onderwerpen/milieucriminaliteit/ (Нидерландска прокуратура: Околна среда)\nhttp://www.infomil.nl/ (информация относно нидерландското екологично право)\n Всички нидерландски нормативни актове, посочени на този уебсайт, могат да бъдат намерени в интернет чрез справка на http://wetten.overheid.nl/zoeken/. http://wetten.overheid.nl/zoeken/\n Информация относно нидерландската съдебна система може да бъде намерена в интернет чрез справка на http://www.rechtspraak.nl/. http://www.rechtspraak.nl/


GIGABYTE GA-Z270P-D3, HDMI, 4xD4, 3xE16, Bulk - LGA1151 - Дънни платки - Каталог - Ресет компютърс\nLGA1151 ... (6)\nLGA1151 Coffee Lake ... (25)\nAM4 ... (13)\nКат. номер: 1123060\nЦена: 216.22 лв. с ДДС\n6 месеца 39.28\tлв. на месец 39.26\tлв. на месец\n12 месеца 21.26\tлв. на месец 21.08\tлв. на месец\n18 месеца 15.26\tлв. на месец 15.07\tлв. на месец\n24 месеца 12.25\tлв. на месец 12.10\tлв. на месец\nПамет: DDR4, 4 слота за памет, 64 GB max, 2133 MHz, 2400 MHz, 2666 MHz, 2800 MHz, 3000 MHz, 3200 MHz, 3300 MHz, 3333 MHz, 3400 MHz, 3466 MHz, 3600 MHz, 3733 MHz, 3866 MHz\nИнтерфейси: HDMI, Giga Lan, USB 3.0, USB 3.1, M.2 Socket\nMulti-VGA поддръжка: CrossFire\n}}}\tПоследна актуализация на цената: 2020-02-17 14:36:20