petnan - kaldata.com - Форуми\nВсичко за petnan\nРожден ден 1.03.1941\nлитература, история, музика, филми, журналистика\n1871 прегледа на профила\nПостижения на petnan\npetnan публикува тема в Българите по света\nПетър НАНЕВ БЕСАРАБСКИ СЪНИЩА (Пътепис) Като сън е останало в съзнанието ми пътуването на групата новопазарци в Бесарабия, земя, разположена в южните части на Молдова и Украйна, наричана още Буджака. В тази група попаднах и аз като журналист във вестник "Новопазарска трибуна". Бяха годините на перестройката, която днес вече някои наричат шеговито преразстройка, но по онова време тя отпуши бутилката на забравените националности в Съветския съюз. Тя донесе и на тамошните българи правото да кажат на висок глас "Аз съм българин и говоря български език". Беше хубавият месец май на 1989 г., няколко месеца преди датата 11-и ноември. Велосипедисткият поход на новопазарските туристи по ботевите стъпки отмина отдавна, но спомените за него и за първите ми срещи със сърдечните бесарабски българи се връщат непрестанно. Целта на похода беше да преминем през градовете, в които е живял и творил Ботев. В този поход, в който участваха дванадесет души с велосипеди, бяха включени отсечки, в които колоездачите правеха по 40 км пробези, въртейки педалите след които натоварваха колелата на багажниците на четирите леки автомобили, влизаха в тях и продължавахме пътя си с моторните возила. После - отново на велосипедите и отново на колите, и отново на велосипедите... Тогава в България не се знаеше почти нищо за сънародниците ни в Бесарабия. В учебниците по история и литература бегло се споменаваше, че в годините на турското робство там са се преселвали българи, но можеше ли в края на Осемдесетте години на миналия век да предполагаме, че големи райони в южна Молдова и Украйна са населени с монолитно българско население, което е запазило своя старинен език и обичаи. Тогава подобни теми бяха табу. На тези ни сънародници е било забранено да декларират българското си самосъзнание и да говорят своя език на обществени места дълги десетилетия. Има случаи, непокорни да са били изключвани от университети, заради това че са говорели на домашния си език. Отминахме Русе, Букурещ, Плоещ. В Браила спряхме и преспахме две нощи, защото, известно е, че в този град Ботев и българските емигранти са имали многобройна колония. Тук посетихме българската църква, построена от наши сънародници по-миналия век. В тихия спокоен двор на църквата в центъра на града има обелиск, на който е написано, че тук през 1869 г. е основано Българското книжовно дружество (БКД), преименувано по-късно в Българска академия на науките. Редно е да припомним, че сред тримата учредители на БКД са двамата шуменци Васил Друмев и Васил Стоянов. Румънският пейзаж не се различава много от българския. Ако не бяха крайпътните знаци изписани на латиница можеше да се приеме, че се намираме все още в България. 2 Продължихме през Галац и след дълги преходи достигнахме молдовската граница при Яш и Унгени. Влязохме в Молдова. Тук крайната цел на путаването ни бе градецът Тараклия, с около 18 хиляди души население, деветдесет на сто от което е съставено от българи. Основано е през 1813 г. от български заселници, избягали от жестокостите в родината. Грешно е да мислим, че бесарабските българи са живели откъснато от нашата българска история. Само в Тараклия и околностите й могат да се посочат имена на тъдявашни българи, допринесли много в пред- и в следосвобожденската ни летопис. Тук например са родени и израсли Олимпи Панов, Александър Теодоров-Балан и мнозина други, които се връщат в новоосвободена България и дават висок принос за по-нататъшното й развитие. До границата стигнахме малко след полунощ, но продължихме пътя в тъмната молдовска и безлунна нощ и пътувахме още около два часа по пътя за Тараклия. Умората вече слепваше очите на шофьорите, а велосипедистите дремеха по-седалките. Спряхме до крайпътна чешма с многобройни каменни улуци, които едва мержелееха под светлината на електрическите ни фенерчета. Зад чешмата имаше склон с овощна градина и всички се разпиляхме между дърветата и се натъркаляхме по тревата, за да поспим в останалите часове от късата лятна нощ. Още преди изгрева забучаха мотори. Събудихме се и с първите отблясъци от слънцето можахме да огледаме пейзажа - леко нахълмена местност, която се губеше в далечината с овощни градини и лозя. Колопоходниците се качиха на велосипедите и продължихме към крайната си цел - Тараклия. Тараклия е съставен от няколко квартала. Градът е районен център, а основният поминък на населението е земеделие и най-вече лозарство, но има и няколко промишлени предприятия. И ето ни на широкия площад пред тогавашния Районен партиен комитет. Бе непоносим жегав обед. Влизаме в сградата, но всички са в обедна почивка. Зад една врата чуваме гласове. Почукваме. Посрещат ни две жени, които са решили да останат и обядват тук на работните си места. Когато разбраха, че идваме от прародината им ни заговориха на български - плахо стеснително, може би притеснявайки се от диалектната форма на речта си. А те говорят един чудесен език, старинен, напевен, примесен с побългарени русизми. Първото, което ги попитах бе, можем ли да се свържем с колегата Димитър Боримечков, редактор в кабелния радиовъзел и сътрудник на местния вестник "Свет", излизащ на руски език, с когото до този момент бяхме общували само с писма. Двете жени го намериха по телефона и той дойде при нас след петнайсет минути. Тих, самовглъбен, не отговарящ на гръмката си фамилия, човек. В по-късни времена щях да разбера обаче неговата голяма сила - апостолската сила, подчинена на високата цел на неговия живот - възраждането на българския дух в родната му Бесарабия. На тази цел той служи и днес и сега, 12 години вечe, той все тъй пътува с микрофон и фотоапарат до всички кътчета не само в Бесарабия, но и из цяла България. Многократно неговите пътеки са го довеждали и до Шумен. Колоездачите постоянно надвиват умората и продължават да бодърстват на дългите срещи с хората от Тараклия. В тези срещи научаваме много неща за нашите сънародници. Научаваме, че "тарак" на ногайски език означава гребен, хребет. Селището е основано от български заселници през 1813 г. Сто и деветдесет години не са много във времето и в историята, но сревнени с продължителността на човешкия живот, те не са малко. Няколко поколения вече са си отишли, а хората от края на Двадесети век в Тараклия ни доказаха, че старите предания за градивните и разрушителните събития се помнят тук. Много е страдала тази земя, наричана Бесарабия или Буджака. Но в нея се пази святото име на старото Отечество, пази се езикът на дедите. Верно е, че в него има излишни русизми и църковнославянизми, но така древната музика в него става още по-убедителна и силна. Българите тук не са живели откъснато от прародината си. В отделни периоди тяхната култура е достигала висок разцвет. В българския лицей в Болград (съкращение от Болгарский город), зад чиито стени стои същински български замък са идвали да учат много будни българи от поробената земя. А българската църква в същия този град е призната като една от най-големите в Русия. На сутринта на 2 юни 1989-а групата остави велосипедите и леките автомобили и тръгна с един служебен автобус към Задунаевка. Още не сме се запознали напълно с Тараклия, но датата подсказва защо на този ден трябва да бързаме към Задунаевка. Шофьорът Иван Иванович, когото всички започнахме да наричаме бай Иван, защото естествено и той бе българин, ни взе след закуската и се отправихме на път. Преди да потеглим той ни каза, че ако вървим по асфалтовите пътища, разстоянието щяло да се удвои, затова щял да кара по пътищата, които ще ни отведат бързо до Задунаевка. Тараклия е в Молдова, а Задунаевка в Украйна. И започна едно главоломно пътуване предимно по черни пътища, преминаващи през блокове, градини и лозя. Черни пътища - някои тесни, други широки като магистрали с израсли високи акациеви дървета с варосани стволове. Минаваме през села с китни озеленени дворове. Села пълни с младежи и деца и не ни се правеше съпоставка с броя и с възрастта на населението в нашите села. Стигнахме в Задунаевка малко преди пладне. Бай Иван спря автобусчето пред кметството. След затихването на двигателя чухме пуснатата радиоуредба, която вече свиреше кръшни хора и ръченици в наша чест. Явно, че властта в Задунаевка бе "завзета" от жените, защото на стъпалата на кметството, облечени официално, ни очакваха само представителки на този пол. Излишно е постоянно да се напомня, че при срещите ни в Бесарабия навсякъде ни посрещаха българи, а и че населението е българско. В нашия маршрут бяха включени само селища на сънародници. Такива бяха хората и тук - кметицата, завеждащата културната работа и т. н. Поднесоха ни цветя и погача с талерче сол. И тук, вече в Украйна, чухме приветствените думи на онзи старинен български език. Отправяме се към къщата, в която е живял Христо Ботев като учител. За наша радост тя е напълно запазена и поддържана през годините. Къщата е притежание на едно семейство, от което селсъветът се опитал да я откупи, за да я превърне в къща-музей, но собствениците все твърдели, че обичат къщата си и не могат да се разделят с нея - отказвали да я продадат. Мраморната плоча на фасадата й потвърждава, че в този дом е живял Христо Ботев. Стопаните отсъстваха в момента и не можахме да влезем в стаята на поета. Димитър Боримечков е с нас, прави ни снимки и с магнетофона записва епизоди от срещите ни за предаванията на своя радиовъзел. Сред нас е и учителката по български език и литература, която не само носи царственото име Екатерина, но има и царствена осанка. Тя ни стана екскурзоводка. После отново се отправяме с автобуса и излизаме извън селото. Спираме на "поляна край горица", а насред поляната стои кладенчето, към което "млада хубава Стояна" е търчала с менците си за водица. Съпоставката с ботевото стихотворение направи Екатерина. Тя разказа за любовта на Христо Ботев към българката от Задунаевка Елена Дучева, жена красива и от знатен български род. Двамата са се срещали именно тук на тази поляна край този кладенец. "Сега я няма само горичката, за която е писал Ботев или просто е искал тя да съществува в пейзажа на стихотворението му. Екатерина разказва, че е разпитвала много стари хора, но никой от днешното поколение не помнел да е чувал от дедите си, дали тук някога е имало горичка. Но и да е била изкоренена или просто да е загинала от самосебе си, стихотворението "Пристанала" е вдъхновено и написано за тази поляна и за това кладенче - твърди Екатерина и ние всички й вярваме, а и не е толкова трудно да видим в пейзажа чрез въображението си и ботевата горица. След като бяхме на поляната край горицата автобусът ни върна в селото и ни откара в училището на Задунаевка, което естествено носеше името на поета-революционер. Тук преживяхме незабравими часове. Посрещнаха ни на входа, също като пред кметството. Директорката ни изказа приветствени думи и съпроводена от няколко учители ни отведе в една учебна стая, в която в момента, с помощта на българското консулство в Одеса, се подреждаше експозиция за българската история и за живота на Христо Ботев . Наближаваше дванадест часа и излязохме отново на площадката пред училищния вход. Почакахме докато стрелките на ръчните ни часовници залепнат една върху друга и застанахме неподвижно, тъй както правим това на Втори юни под звуците на сирените в България. Отдадохме почит на Христо Ботев в училище "Христо Ботев" в далечното украинско село, населено с българи. Всички бяхме обладани от мило патриотично чувство и макар да бяха изминали само няколко дни, откакто напуснахме България, се усещаше, че някои от нас изпитват малко носталгия. После ни поканиха в школската трапезария. Последва поливка за измиване на ръцете, подаване на кърпи за подсушаването им и покана на наредените една до друга маси с бели покривки и прибори. Кметицата, да ме прости - забравил съм й името, специално за нас била наредила, в училището да се донесе бяло вино от задунаевската винарска изба. В избата не повярвали, че е възможно училището да иска вино - това никога не се било случвало и щели да върнат жената с петлитровата дамаджана, но тя им казала, че ще гостуват хора от България и тогава те с удоволствие я няпълнили със старо шестгодишно бяло вино. Шефът на групата Митко Дичев - тогавашен председател на нопопазарския БТС - уговори с кметицата колопоходите да станат традиционни и всяка година велосипедистите да идват на 2 юни в Задунаевка. Тя прие с възторг тази идея и каза, че след като предварително ще знаят за това идване, ще имат възможност да се приготвят за гостите много по-добре и много по-навреме. Разделихме се трудно - дълго разговаряхме пред автобуса и никой не повдигаше крак към стъпалото. Все пак се разделяме и си пожелаваме отново да се видим. Отправихме се към град Измаил, за който Димитър Боримечков ни каза, че и тук по-голямата част от населението е българско. Разходихме се в красивия ран летен ден, а после тръгнахме към най-българския град в Бесарабия - Болград, в който бе разположен голям военен, гарнизон. Само преминахме през града, защото в програмата ни бе включено спиране в този украински град, а и вечерта вече падаше. Привечер отново прекосихме символичната тогава украинско-молдовска граница и се отправихме към Тараклия. 3 А тук на широкия стъпаловиден площад в наше отсъствие бе започнала шумна дискотека. Нашите представи за дискотека коренно се различават от дискотечните вечери в Тараклия. В България те са свързани с опушени и едва ли не с подскачащи от силата на децибелите тесни помещения. Тук дискотеката се прави на открито, на централния площад, скътан между официално наричания културен дом, който тараклийци вече зовяха читалище и между други по-големи сгради. Мощна радиоуредба озвучаваше пространството - танцувалната площадка на огромния плочник сигурно бе събрала повече от хиляда танцуващи двойки. Беше единайсет часа вечерта, но никой от групата не отиде да спи. Боримечков ми предложи да влезем в читалището. Всяка вечер театралният състав репетира по това време, каза ми той, може да ги сварим. Репетицията вече бе свършила, но артистите бяха насядали на разговорка с Иван Иванич Боримечков, ръководител на състава и до днес и брат на моя приятел Димитър. Слизаме по тъмно стълбище в приземието, преминаваме по полуосветен коридор и попадаме в сутеренно помещение - разбирам, че съм попаднал в храма на тараклийската Мелпомена. Виждат се театрални костюми, елементи от декори, кътове за гримьорни - всичко ухае на театър. Край маса под ярката лампа седят Иван Иванич и част от състава му. Иван ръководи не само театралите, а и танцовия фолклорен състав и певците. Ще се отклоня за миг и ще кажа, че възраждането на българщината в Бесарабия се дължи на такива хора с енциклопедични умения и познания, които по апостолски се отдават на това призвание. Такива хора са родени от историята и времето. Те много приличат на българскте възрожденци от времето на Войников, Берон, Друмев... В онези дни те се опияняваха от възможността да възкресяват народните празници Гергьовден, Лазаровден, Великден, Коледа и в по-късни разговори през годините, когато пътищата до Бесарабия за мен вече са отрязани по нелепи причини, приятелите отвъд Дунав, които идват у нас, разказват, че полузабравените празници или чествани преди тайно в домовете вече са се превърнали в традиция и се чевстват на площади и в читалища. Но тогава пионерите на българщината още създаваха реда за тяхното отбелязване. Само няколко дни преди да дойдем в Тараклия, тук е бил организиран пищен празник на светите братя Кирил и Методий. Многобройните снимки, които Димитър Боримечков ми показва, говорят повече от думите. Една от стените насреща е украсена с голям плакат "Върви, народе възродени", а фонът около него е запълнен от безброй малки български знаменца. Един свят олтар на културното възраждане е този кът на българите от Тараклия. И сега го виждам като в моя сън - олтар на Отечеството, далеч, но и близо до България. Излязохме от читалището и отново говорихме дълго и дълго - полунощ бе минала отдавна. Музиката на площадната дискотека вече бе спряла и последните й посетители се разотиваха. 4 Последва нов незабравим ден. В село Кайраклия. И тук като в Задунаевка бай Иван спря автобуса на главния площад и отново, след затихването на двигателя, ние чухме да звучи българска народна музика. Цветя, пита хляб, сол... Кайраклия е село в Тараклийски район, което има население, което по брой - според нашите представи - може спокойно да бъде обявено за град със своите осем хиляди жители. На централно място на площада е вдигнат около триметров паметник на Георги Димитров и това е белег, който ми позволява да не се повтарям, че е българско. Тук научаваме, че кайраклийци са запазили църквата си като са я превърнали в етнографски музей. Защото има много случаи, в които не само български църкви са били превръшани в складове или разрушавани през "онези години". Макар надписът на етнографския музей-църква да бе на руски език, експозицията в него изцяло отразяваше живота на българите от този край. Под църковните сводове са подредени мъжки и женски носии, рала и дикани, чекръци и многобройни битови и трудови инструменти от дърво и желязо. Видяхме и малък кът, събрал портрети на известни българи от селото, сред които и на Вълчан войвода -един българин, чията биография има много общи щрихи с биографията на Капитан Петко, за който обаче знаем много, благодарение на литературните произведения, посветени на неговия живот. Страници за Вълчан Войвода още не са написани, но легендите за него продължават да витаят в Буджака. После ни отведоха да разгледаме едно голямо, новопостроено, училище, влязохме в негови кабинети и стаи. Сетне кайраклийци ни предложиха обяд. И тук първото, което ни направи впечатление бе, че кухнята на бесарабските българи не се различава от българското традиционно меню. Всички бяха единодушни, че направената за нас баница, сервирана накрая бе най-вкусната, която сме слагали в уста. Всъщност единственото нещо, по което се различавахме на масата, бе това, че нашите българи в Бесарабия пиеха чашите с водка на екс. След първата и следващите наздравици, те обръщаха чашките на една глътка. Е, можеше ли в някои нещта те да не придобият и руски привички. А ние докато първия път отпихме по малко, после се присъединихме към техния почин и се започна една..., която продължи не много дълго, но бе последвана от нова изненада. От стола за хранене домакините и бай Иван с автобуса ни заведоха в горския парк край селото, саден преди около четиридесет години от кайраклийци. На голям огън всред горската поляна, при който попаднахме, като в хайдушки времена, на метални шишове, дълги близо метър, бяха нанизани сочни апетитни мръвки месо, които вече димяха върху жаравата. Мръвките бяха толкова вкусни, че сякаш забравили, че идваме от обяд ние започнахме отначало. Да ме прости читателят, който може би отдавна не е виждал месо и тия редове ще го раздразнят, но ще продължа за този незабравим ден. После се появи една джипка и като снесено яйце от нея се изтъркули обемно буре. Чепът му бе запечатан с парафин или с нещо подобно и когато го отворихме, от него рукна бяло кристално на вид и забележително по вкус вино. Знаехме, че Молдова се наричаше лозето и градината на Съюза тогава, но не знаехме тайната на неповторимите изящни вина, които се правеха тук. Не знаехме и че техните най-големи майстори на Съюза са българските лозари и винари. Градусът на веселбата намери най-високата си точка, когато мъжът и жената, които дойдоха с джипа измъкнаха от вътрешността му акордеон. И за трети път се започна една... Двайсет и пет българи от стара България и Буджака пяха заедно народни песни, играха хора на хайдушката чиста зелена и изпъстрена с полски цветя поляна, пиха вино. Сред запазените отпреди сто и петдесет години български песни в Бесарабия се оказа, че има и такива, които знаем и ние от стара България. Ние пяхме заедно, въпреки някои несъществени и съществени разлики в мелодията и думите. Защото не ни беше трудно да нагодим думите към старинното бесарабско наречие. Когато този буен празник свърши и се върнахме на асфалтовия площад в центъра на Кайраклия, близо час продължихме разговорите, без да можем да се разделим. А трябваше да се връщаме в Тараклия и да отидем на традиционното хоро, което се организираше в края на всяка седмица. Раздялата не мина без непринудени прегръдки и целувки на всеки с всеки. Щяхме ли да се видим повече с тези хора, станали ни толкова близки за няколко часа. Светът е малък, може би някога пак ще се срещнем, но оттогава минаха дванадесет години, а все още такава среща не се е състояла. Около седемнайсет часа тръгнахме. 5 След половин час бяхме в Тараклия. Въпреки закъснението си, сварихме хорото да се вие в разгара си. Мислех, че ще заварим някои натруфени самодейци, които играят с униформени носии по някакъв сценарий пред публиката, както е в България. А видяхме нещо смайващо. Нямаше сценарий, нямаше носии, нямаше фалш - хорото играеше публиката. Оркестър, съставен предимно от духови инструменти, акордеон и барабани - без гайди, гъдулки и кавали свиреше чудни хора, малко по-различно от нашите, но звучащи в чисто българската фолклорна традиция. Хорото беше фантастично голямо, виеше се в три концентрични кръга. Най-широкият от тях бе с диаметър поне петдесет метра. На него се бяха хванали по възрастните тараклийци. Във вътрешния кръг играеха юноши и девойки, а в най-малкия кръг в центъра - децата. Гледахме невярващи на очите си с каква страст хората се радваха на българския си танц. А около концентричните кръгове имаше многобройно мнозинство от хора, коите ту гледаха в разговорка на групички, ту се хващаха на хорото, но това ставаше в непрестанно движение, без оркестъра да спира задълго. Пауза от няколко секунди и започваше новото хоро и тези които не бяха уморени продължаваха да се държат за ръце и да влизат отново в хороводните стъпки. Този ден бе най-дългият ни ден в Буджака 6 Всяко нещо има край. Жалко, че на хубавите неща краят идва бързо. Свършиха дните ни в Бесарабия. Сутринта преди да тръгнем отидохме за снимка пред паметника на Олимпи Панов. Разделихме се с нашите изпращачи с немарна, блажена умора. Разделихме се горещо. Направихме уговорки за следващата среща догодина, без да знаем, че ще настъпи 11 ноември и всички планове ще бъдат срутени и колопоходът няма да се състои. Качихме се на автомобилите. Велосипедите вече бяха завързани на багажниците. Отново преходи. Отново колоездачни отсечки. Отново граница, но този път митницата е друга. На връщане минахме през румънска Добруджа. В случайно завързаните разговори с тукашните добруджанци виждахме, че те разбират нашия език, но никой от тях не обели и дума на български, отвръщаше ни или само с жестикулации, или само на румънски. Тогава Чаушеску, бог да го прости, бе наложил строг контрол за използването на официалния език в Румъния. Разгледахме Констанца. И тук същото. Харчейки последните си пари установихме, че продавачките в магазините веднага разбират какво им казваме и веднага намираха исканата от нас стока, но говореха само на румънски. Имаше тъга в израза на очите и лицата им. И ние разбирахме защо е тя. Тук бутилката не беше отпушена. А има нещо общо в съдбата на българите от Бесарабия и хората от Добруджа. И ето ни на българска земя при митницата на Дуранкулак. Сънят от Буджакските степи завърши.\nБлагодаря за съпричастността към Де Охеда.\npetnan публикува блог публикация в petnan - блог\n1. Той е българин, а не безроден призрак! През 2015 г. се навършват 515 години от Третата експедиция към Новия свят на наш сънародник - испански конквистадор Петър НАНЕВ Ние българите осъдихме на забрава и историческа смърт друг българин, за който различни документи говорят, че е сънародник, живял преди около петстотин години в Испания. Той участва активно в деветгодишната война срещу държавата на маврите. Тя е просъществувала от 1236 до 1492 г. на територията на Испания под наименованието Гранадски емират. Във войната сънародникът ни се отличавал с неоспорим героизъм и голяма смелост и станал фаворит на кралската двойка Фердинанд и Изабела - владетели на Обединеното кралство Кастилия, Леон и Арагон, което по-нататък ще наричаме за краткост Испания или Кастилия. След войната той се включва във второто плаване на Христофор Колумб към Новия свят на 25. IX. 1493 г. Българинът открива множество острови, извършва подвизи при завладяване на новите земи. По-късно прави четири самостоятелни откривателски плавания през морето-океан. Засега нека го наричаме условно Мореплавателя Хикс. Няколко души са стигнали до извода, че Хикс е българин. Сред тях са германският учен д-р Рихард Конетцки, който по време на броженията в испанската гражданска война е проникнал в архивите на Морския музей в Мадрид и през 1941 година гостува в България, изказвайки теза, че конквистадор с неустановена народност, може да се окаже българин. Вероятно тезата на Рихард Конетцки е запалила изследователския дух на тогавашния: гимназист Иван Димитров, който твърди, че през 1942 г. за първи път попада на данни за българския произход на мореплавателя и от тогава до 80-те години на м. в. изследва неотстъпно въпроса По тази тема във връзка с 1300 годишнината на българската държава бяха публикувани множество статии в тогавашния ни печат. След това се случи нещо,:което покри в пълна забрава на темата, равна на забрана темата да се засяга не само в материалите на Иван Димитров, а изобщо да се говори за българска следа в колумбистиката. Въпросът е много дълъг за обяснение, но с няколко думи може да се каже, че твърдението, за български произход на мореплавателя бяха отхвърлени в остра статия в сатиричен софийски седмичник през януари 1987 година. Тази статия се появи в резултат на "декрет", даден от високо място. Така дискусията, че българин е участвал в откривателските експедиции към Новия свят изчезна от българското битие. Повече не се чу нищо за съдбата на изследователя Иван Димитров - тогава човек на преклонна възраст . Но и науката ни замълча и продължава упорито да мълчи до днес. Влиза ли тогава в сила изтърканата формула.че мълчанието е знак на съгласие с тезата за българския произход на мореплавателя? Мълчанието наистина може да бъде и знак на съгласие, но то е и вреден знак на забрава. Защото заедно с името на Иван Димитров изчезна и разработената теория за българския произход на конквистадора Драган Охридски, приел испанското име Алонсо де Охеда. Чрез архива от многобройните изрезки от печатни издания и записки, който съм събирал от онова време, нека да припомня; преките и косвените доказателства на Иван Димитров, д-р Рихард Конетцки и други чуждестранни особи, приели с интерес тезата, че е имало български мореплавател, участник във Великите географски открития. Българите през 80-те години на м. в. приемаха с любов тезата в публикациите, че техен средновековен сънародник е един от смелите откриватели на Новия свят. И стана тъй, че след 1987 г, името на мореплавателя изчезна съвсем. Само веднъж, преди доста години, проф. Тянко Йорданов, познат на по-възрастните поколения като водещ на съществуващото тогава предаване на Канал 1 на БТ "Атлас" спомена неговото име. По повод 50-годишния юбилей на предаването тогавашният му водещ Симеон Идакиев бе поканил професора, който смело заяви, че пръв откривател на Венесуела и пръв човек, стъпил на континенталния бряг на Америка е българин, погребан в гр. Санто Доминго на остров Еспаньола (Хаити). Той допълни, че по негово завещание тленните му останки са зазидани под прага на църквата във францисканския манастир на гр. Санто Доминго в днешната Доминиканска република. Де Охеда е поискал останките му да се зазидат, за да тъпчат костите му богомолците, защото не е могъл да изпълни целта на живота си. А тази цел, според Иван Димитров, потвърдена и от Тянко Йорданов, била да помогне за освобождаването на отечеството му от османското иго. Той смело изрече и името на този мореплавател – Драган Охридски, приел испанско име, за да служи на Испания. Една вечер и журналистът Росен Петров, тогава в БТВ, в продължение на няколко минути говори за заслугите на българина Драган Охридски в откривателството на Новия свят. След тези бегли споменавания на мореплавателя, последваха отново дълги години мълчание. И до днес то продължава. Повече от тридесет години се питам защо бе нужен този акт на отрицание, достоен за последователите на Игнаций Лойола? Каква беше целта на неоправданите средства, с които се подходи към Драган Охридски и защо вместо всички българи и особено интелигенцията да защитят идеята за него - идея, която, се посрещаше благосклонно и със симпатия в авторитетни държави по света, изведнъж у нас потъна в мъртво мълчание. Малко хронология на назад във времето. Първата публикация, изтъкваща българския произход на Де Охеда излезе във в "Литературен фронт" (18 юни 1981 г). За нея сигурно спомогна и честването на 1300-годишнината на България. След шест месеца материал по темата се появи във в. "Транспортен глас" (брой 48, от 2-ри декември 1981 г.), след други 3 месеца пет публикации се появиха във в. "Труд", с които разполагам и ползвам за част от подготовката ми за този материал по темата за българския произход на Де Охеда. Темата преминава границите на страната ни. Тук-там по света се заговорва, че народността на един от близките съратници на Колумб, е българска. Вестниците от онова време съобщават, че кубинският професор от университета в Хавана Салватор Буено е казал при едно посещение в България, че ще напише книга, в която ще засегне историческите връзки между България и испански говорещия свят. Той заявява, че е много интересна тезата за българския произход на испанския откривател и конквистадор. Не е известно дали книгата е излязла в Куба, но и да е публикувана, едва ли е преведена на български, поради завъртялата се, години по-късно, политическа конюнктура у нас. Българската идея за мореплавателя не е поета само от нашите издания и само от тогавашната приятелска испански-говореща страна Куба. Наши печатни медии пишат, че чуждестранни журналисти, акредитирани в София, са публикували материали по темата за произхода на испанския мореплавател. Съобщава се, че канадският вестник "Хоризонт" – “Horizon” от брой 44-ти през април 1982 г. нататък, е препечатал няколко публикации от нашата преса, които говорят за българския произход на колумбовия сподвижник. В различни статии, се дават и потвърждения и симпатия към българската идея. Добре. Защо тогава, неочаквано изведнъж, всички млъкнаха, а българските учени, не казаха нищо по една статия, развенчала и поругала българската следа. Знак на съгласие ли е тяхното мълчание? Знаем, че народите на Балканите боледуват от пребогатата си история. Вероятно хората от по-възрастната интелигенция все още не могат да се очистят от интернационализма на миналото, с който бяхме възпитани. Но сега зад портите на Европейския съюз, мисля, се откри зелено поле за младото поколение историци и географи. Те могат да прогледнат и проникнат в архивите на Запада, да изтръгнат от забвението темите, които ни интегрират и ни правят близки със Западна Европа. А темата, че един виден конквистадор и откривател на Америка е българин би трябвало да ни сближи не само с Испания и Европа, а и със страни в Латинска Америка. (Следва) 2, Той е българин, а не безроден призрак! Защо да не е възможно да има испански конквистадор, произлязъл от нашия народ? Петър НАНЕВ (Продължение от миналия брой) А темата, че един виден конквистадор и откривател на Америка е българин би трябвало да ни сближи не само с Испания и Европа, а и с страни в Латинска Америка. Разобличителна статия от 1987 г. просто набива идеята, че не е възможно българин да постигне такъв успех в мореплаването. Но защо забравяме, че българинът преди турското робство е живял в цивилизована държава, а българинът, през игото е бил потиснат и загубил ценностната си система. В началните години на робството той все още е бил учен и способен на всякакви дела. Век преди Великите географски открития (с идването на селджуците на Балканите) е започнало масово преселение на българи, които създават цели колонии в свободни страни на запад и север. Във Франция има села и географски обекти, които до днес носят името Булгари, Бугри и т.н В Италия изобилстват фамилии с корен Булгар, Булгарели, Булгаро. Някои са още от времето на прабългарския водител Алцек, но други са от по-късните векове, след като започва българското преселение заради наложеното ни иго. Спомнете си, например за известния в средата на XX век италиански футболист Булгарели, за който тогава никой не спомена, че е с български корен, въпреки че игра от страната на Италия срещу нашите национали. Ами масовите заселвания на богомили в цяла Европа, чиито последователи на запад наричат катари, бугри, албигойци. Това са били все българи, чието учение, макар еретично, завладява Запада. То повлиява и на реформацията в Европа, косвено и на религиозните войни в Централна и Западна Европа. Можем да си направим извод, че представители на средновековната българска цивилизация в първите векове на робството се пръскат навсякъде в континента и в Русия, Те дават принос в развитието на други страни. Например кой, става религиозен глава на Киев и цяла Русия в 1375 г.? Отговорът е неоспорим. Киприан, ученик на Патриарх Евтимий и Теодосий Търновски. Още преди падането ни под робство, през 1390 г. Киприан той е ръкоположен за Московски и Всерусийски митрополит. През вековете на робството много българи са работели навсякъде в Европа, Но ние не проявяваме интерес към тях. Ще прескочим четири века от началото на игото и ще спрем, например, при Петър Берон, който през XIX в., когато след около 400 г. уж бездуховност, издава десетки томове на френски език в Париж. Сигурно интернационализмът ни щеше да забрани да казваме, че е българин, ако не беше написал и най-българското съчинение след Паисиевата история - Рибния буквар. Защо в повечето наши енциклопедии не се споменава за трудовете му, печатани на френски. Четох книга, която изтъква като класик, от Средновековието във френската поезия мъж от българско потекло. А колко ли такива безбройни, безродни българи в Европа са се радвали на признание, далеч от поробителя. И за които ние не знаем нищо. България тогава е потънала в мрак и историческите документи липсват. Така, че няма нищо изненадващо да е имало и един забележителен българин-мореплавател в екипажите на Христофор Колумб. Няма и нищо изненадващо той да е бил сред лидерите на експедициите и да е първият сред тях, стъпил на континенталния бряг на Южна Америка, както се твърди от Иван Димитров и предполага от Рихард Конетцки и чужди енциклопедии, които обаче не знаят от каква народност е. Знам, че моят народ има уникалното качество да се съмнява в способностите и възможностите си. Знам и че българинът не смята себе си за морски човек. Но знам и това, че днес е търсен моряк и летец пръснат навсякъде по континентите и че плава под знамената на безброй, чуждестранни флотилии. Знам също, че в лицето на самотните ни мореплаватели - капитан Георги Георгиев, Дончо и Юлия Папазови, а и др. той е преплавал далече по-дълги маршрути от каравелите на Колумб. Няма нищо странно преди 500 години българин да е бил сред първите европейци в Новия свят. Достатъчно е да погледнем тук-там по лавиците с книги и да намерим нещо по темата. Книгата на немския морски изследовател Хакне Нойкирхен "Пиратите", издателство "Георги Бакалов" Варна, 1981 г. ни дава пълно основание да смятаме, че нашият народ е имал свой пират-адмирал, далече преди англичанина Френсис Дрейк. Нека прочетем извадки от тази книга и разсъдим логически над нея. Описва се едно нападение над папски кораби, което разказва това: “Мавританският пиратски водач, нанесъл този дързък удар, се казвал Хорук (Арудж). Заради червената му брада го наричали още Барбароса. Той бил син на грънчар-християнин нейде от южните Балкани, който се преселил на остров Лесбос. След като турците завладели острова, Яков-реиз и семейството му приели исляма. Грънчарят притежавал сносна лодка, с която карал стоката си по пазарите. Когато четиримата му сина пораснали, заедно с тях, той ще да е опитвал от време на време и по малко пиратство. След смъртта на бащата синовете Хорук, Елиас, Ицхак и Азор продължили грънчарския занаят и плаванията по море. По време на един пиратски набег, Хорук (Арудж) бил пленен от една галера на монаси-йоанити, а Елиас бил убит. По всяка вероятност Ицхак сам се справял със скромното бащино наследство, защото тогава започнал светкавичният възход на Азор. Скоро той станал най-прочутият за времето си морски разбойник и получил от турския султан почетната титла „Хайредин", (закрилник на вярващите).“ Азор-Хайредин бил назначен от султана за адмирал на Османската флота в Средиземно море. Нойкирхен продължава разказа си. “Хайредин бил сега на върха на своята мощ. Славата му била тъй голяма, че всеки реиз по северноафриканския бряг, който разполагал с мореходен съд, се присъединявал към победоносния пиратски адмирал. Великият адмирал на турската империя Хайредин умрял през 1546 г.” Хайнц Нойкирхен го характеризира като високо почитан морски герой, едно изключително явление на флотоводец и пират, но можем да добавим и това, че той е почти съвременник на Драган – Алонсо, да добавим и това, че е син на славяни от южните Балкани. Но това не е всичко. Немският изследовател дава други интересни факти. “След смъртта на Хайредин Барбароса, султанът назначил за адмирал и главнокомандуващ турската флота в западното Средиземноморие неговия ученик и помощник Драгут - пише Хайнц Нойкирхен, (обърнете внимание на името Драгут, което се среща наред с името Драгота и Драган в списъка на средновековните български имена. Също като Хайредин, и Драгут бил три години прикован за греблата на една християнска галера - освободили го срещу богат откуп. В боевете с Дориа, чиито пленник бил, той си възвърнал множество бази в Северна Африка и завоювал Триполи за султана, който го провъзгласил за бей на града.” И какво? Не се ли оказва, че тук на Балканите може би българите са забравили други свои почитани в минали времена - не само свои мореплаватели, а и други заслужили хора от поробеното си отечество, също преминали на служба към други народи. Става все по-ясно, че интернационализмът ни е толкова голям, че граничи с безродие. Кои са тези флотоводци - деца на християни от Балканите, които имат нашенски имена? Вече е време да повторим името на испанския мореплавател. Името, което преди повече от 30 години стъпкахме жестоко. Стъпкахме го жестоко вместо заедно с целия свят, да отбележим заслугата му като испански мореплавател с български произход по случай честванията на 500-годишнината от откриването на Америка. Това е Железният рицар на мадоната - Алонсо де Охеда, чието истинско име, според други запазени документи е Драхан да Лихнида (Драган от Охрид) или Драган Охридски. И така, името Драган Охридски трябва да се възроди в българската историография и да бъде не обект на подигравки и хумор, а на сериозно преосмисляне и преклонение Смятам, че никой не отнема на Испания един от видните й конквистадори, ако каже, че той е просто с български корени. (Следва) 3. Той е българин, а не безроден призрак Никоя нация не претендира, че Алонсо де Охеда – Драган Охридски е неин представител Петър НАНЕВ (Продължение от миналия брой) И така, името Драган Охридски трябва да се възроди в българската историография и да бъде не обект на подигравки и хумор, а на сериозно преосмисляне и преклонение Смятам, че никой не отнема на Испания един от видните й конквистадори, ако каже, че той е просто с български корени. И така, кой е Алонсо де Охеда. Той испанец ли е или не е? В търсене отговор на тези въпроси Иван Димитров е посветил 40 години от своя живот. Той пишеше: “Изследователите на хронистите от XV век още недоумяват - що за човек е Алонсо де Охеда. Дори учените испанци не могат да обяснят отделните епизоди от живота му. Те не са установили още родното му място, някои от тях казват, че е живял в гр. Куенка, но това не означава нещо съществено. Нямат данни за родителите му, не обясняват не испанското му име и презиме. За повечето от изследователите Алонсо де Охеда си остава парадокс, мистерия, загадка... Испанската енциклопедия (1972 г.) представя Охеда отгоре-отгоре, като заобикаля някои страни от живота му. Монахът Бартоломе де лас Касас, който участва в първото самостоятелно плаване на Де Охеда - Да Лахнида, го обрисува като: „малък на ръст, но доста добре сложен и силен”. Христофор Колумб пише за него, че бил: „много находчив младеж и с много голяма смелост". Според свидетелските твърдения на неговите съвременници се знае, че бил експерт по военните дисциплини, ловък при употребата на сила и че обича да се бие с меч и шпага”. В енциклопедията - тълкува статията й Димитров - е премълчано, че .”Алонсо де Охеда е централна фигура в откриването на Новия свят, че е бил един от най-големите герои през Гранадската война, монах от религиозните бойни ордени, непобедим ездач и боец с меч, най-добрият бегач на Испания, отличен плувец, най-смелият, най-дръзкият младеж на Обединеното кралство Кастилия, Леон и Арагон, любимец на кралица Изабела и нейно доверено лице. Премълчано е, че Алонсо де Охеда е най-сериозният съперник на Христофор Колумб в географските открития. Премълчано е. че той е първият европеец, стъпил на континента с европейска и християнска мисия - първият цивилизатор, основател на първото и второто европейско континентално американско селище, ктитор на първата църква, извършил първите християнски покръствания на континента Америка и на остров Куба. Премълчано е също така, че Алонсо де Охеда е най-значителният конквистадор на Испания, в екипажите на когото са служили като негови подчинени помощници светилата на испанска конквиста: Пизаро. Кортес и Де Балбоа.” Да започнем да търсим какво казват и други енциклопедии от интернет в статиите си за мореплавателя Алонсо де Охеда. В Британската енциклопедия от 1997 г. разделът “The Нistory оf Latin America" ("История на Латинска Америка") пета глава разказва за откриването на Америка. Първата секция на тази глава е озаглавена "Пътуванията на Христофор Колумб". Тук се казва, че Де Охеда е участвал във второто плаване на Колумб. Веднага следващата статия е озаглавена "Други ранни изследователи". На най-първо място в тази статия се чете името на Алонсо де Охеда и се сочи че през 1499 г. той в самостоятелно плаване се насочва към на континенталния бряг на Южна Америка. Съпровождан от своя помощник, флорентинеца Америко Веспучи, Де Охеда достигнал до устието на Ориноко и изследвал брега, като дал име на днешна Венецуела (умалителна форма на думата "Венеция"). В цялата енциклопедия не се казва каква е народността на мореплавателя. Кой ли народ би могъл да забрави откривател на Новия свят? Навярно - народ, загубил за дълго своята независимост и култура. Драган Охридски - Алонсо де Охеда сякаш е прокълнат от съдбата. За негови велики постижения се споменава само с по две думи. За неговата личност проучвателите на Великите географски открития от късни епохи са съвсем лаконични, дори саркастични. А този човек също е роден от майка с баща, които са били с определена народност. Всички известни факти от същността за мореплавателя могат да водят към българските земи. А името Драган - слава богу е по-българско от Иван и от Стоян. “Попитах доста познати, живели в различни страни, дали са чували всред други народи да съществува това собствено име и не получих положителен отговор, а за фамилното "Да Лихнида" и "Охрида", което пък на тогавашния стар испански е транскрибирано на Охеда да не говорим.” По традиция твърдението, че Де Охеда (De Hojeda) e българин може да бъде оспорено категорично само от “някогашните” ни братя от Македония, които се обаждат засега плахо, че е македонец. Но нищо чудно да му издигнат внушителен паметник в центъра на Скопие до паметника на Александър Македонски. Ала и това ще бъде в подкрепа на твърдението, че мореплавателят е българин. В интервю, на известния публицист, покойник, Георги Тамбуев, във в. “Труд” Димитров разказва, че като ученик в гимназията през 1942 г. е чул да се говори за дневника на Мари-Мадлен сен Жозеф. Племенница на бретонския херцог Ди Вилар. Дневникът е воден от 1491 до 1509 г. В него Мари-Мадлен сен Жозеф е написала, че Алонсо де Охеда е известен още с името Драхан да Лихнида. В друга статия той прибавя, че двете имена „Алонсо де Охеда - Драхан да Лихнида" се срещат още в писма, съобщения и доклади на испанската инквизиция до папата в Рим. Мисля, че дори само името Драхан да Лихнида е достатъчно свидетелство за българския произход на мореплавателя и да ни даде право да го приемем като свой и докажем, че е наш сънародник. Не е трудно и за обикновения човек да установи, че Лихнида е името на Охрид на латински език - в документи се споменава, че в определени времена, в Охрид има квартал, наричан Лихнида, в който са живеели предимно католици. Ако семейството на Драхан да Лихнида е било католическо тогава много неща си идват на мястото. И най-вече за приема му в католическа Кастилия. Говорейки и служейки си с няколко езика, Димитров се заема да търси данни за мореплавателя във всички възможни писмени извори. Както днес, така и в миналото енциклопедиите са били пестеливи по отношение на Охеда. В тях се съобщава сравнително малко за плаванията му. На Иван Димитров прави впечатление, че 14 италиански градове спорят и 12 нации се борят да признаят Колумб за свой гражданин. Прави му впечатление още, че притежатели на около 300 различни портрета претендират, че те изобразяват Колумб. Димитров задава въпроса: Защо никакви градове и никакви нации не смятат Алонсо де Охеда за свой гражданин? Иван Димитров издирва ценни данни за живота на Де Охеда, извлечени от проучвания в бившите Югославия и ГДР, в Румъния, Унгария, Австрия. Като герой от войната с маврите, Охеда е влязъл в Шпаньолския епос под името Алонсо Черния (Alonso Negro). Като участва в първата експедиция на Де Охеда, Америко Веспучи води записки, които по-късно са публикувани. Във факсимилето от тях, което е поместено във в. "Труд" още в първите редове може да прочетете два пъти на латиница името Алонсо Негро, което означава Алонсо Черния. По този повод Димитров съобщава, че в стари документи в Хърватско и Сърбия е намирал израза "Црн бугарин" Црн Стоян, Црн Петар и т.н. С една дума - той обяснява, че думата "черен" характеризира името на човека, пред което име е сложена като определението "лош", печален, черен... (Следва) 4. Той е българин, а не безроден призрак Най-важното пряко доказателство за българския произход на Алонсо де Охеда е дневникът на Мари-Мадлен сен Жозеф Петър НАНЕВ (Продължение от миналия брой) Димитров съобщава, че в стари документи в Хърватско и Сърбия е намирал израза "Црн бугарин" Црн Стоян, Црн Петар и т.н. С една дума - той обяснява, че думата "черен" характеризира името на човека, пред което име е сложена като определението "лош", печален, черен. С една дума – Димитров обяснява, че думата "черен" характеризира името на човека, пред което име е сложена като определението "лош" - лош Стоян, лош Петър и т.н. Възможно е за българите да се е говорело така. Интересно е да се разучи какъв е произходът на детската игра Черен Петър. Лошата слава на българите е незаслужена. Но тя е изработена само в пуританските и префинените аристократически среди на Запад. Тя би трябвало да се дължи на ересите, които народът ни пренася в онази част на Европа. Тези ереси широките маси на Запад приемат с охота и симпатия към българите. Те се приемат дори и от някои феодали на Запад. Хилядите богомили, които заселват южните части на континента намират стотици хиляди последователи, които се наричат катари, албигойци, бугри. Естествено е католическата аристокрация да свързва името на народа ни с "черни" неща. По този повод нека отново отворим Британската енциклопедия в интернет и видим съществува ли понятието "Bogomil". Излизат 12 статии и откъси от книги, свързани с темата. Под "Богомил" пише “Член на дуалистична религиозна секта, която просъществува на Балканите от Десети до Петнадесети век. Тя е възникнала в България към средата на Десети век. Богомилите се наричали на името на основателя на учението - свещеника Богомил.” По нататък “Британика” изтъква, че в началото на XIII в. Богомилите изграждат верига, обхващаща територии от Черно море до Атлантика. Католическият свят изпитва силна тревога от широкото разпространение на ереста, както и от продължителните религиозни войни и походи срещу последователите на богомилството в Европа. Една от причините за създаването на зловещата испанска инквизиция е разпространението на нашата ерес. Но да се върнем към Алонсо – Драган… Учен от Испания съобщава на Димитров с писмо, че за последните петдесет години за Де Охеда има написани едва пет статии, от които не е научил нищо ново. Димитров съобщава още следното. “От Испания получих един доклад, който много ме заинтригува. След съобщението на барон фон Крамер, че в дневника на своята далечна пра-пра-прабаба Мари-Мадлен сен Жозеф е открил, че Алонсо де Охеда е известен още като Драган да Лахнида, в Испанската академия е съставена комисия, която да разследва кой е и откъде е Алонсо де Охеда. Комисията дълго време проучва родовете Охеда, търси родното му място. И заключава в своя доклад, че в Испания не е открила нито рода му, нито родното му място.” В уводната част на първото си интервю с Иван Димитров, публикувано във в. "Труд", журналистът Георги Тамбуев развива интересна теза, според която, с откритията си, мореплавателят от Охрид иска да направи Испания по-богата и по-силна, за да започне тя евентуална война с поробителите на собствената му родина. Алонсо - Драган - е роден около 1470 г. Това означава, че той е дошъл на белия свят само 26 години след последния кръстоносен поход и само 22 години преди първото плаване на Колумб. Охрид е паднал под турско робство през 1375 г. Вероятно родителите на Драган са се изселили в Западна Европа именно от Охрид, след умирането на надеждата във Владислав Варненчик през 1444 г. Ако тогава част от рода на неродения още Драган е живял в Охрид, след разгрома, неговите родители вероятно са избягали на Запад и по-късно са стигнали в Испания, за да се установят тук и търсят хляба си. По-късно се ражда Драган и отраства. Но може би и съобщението, в испанската енциклопедия, че Охеда е роден в гр. Куенка е вярно, при положение, че българският клон на рода му вече се е заселил тук. Детето, кръстено Драган, е твърде вероятно да е възпитано в патриотичен дух спрямо поробената си родина. През детството и юношеството си той е носел името, дадено му от родителите - Драган и записано в дневника на Мари-Мадлен сен Жозеф като "Драхан". Да припомним - тя пише, че Алонсо де Охеда е известен още с името Драхан да Лихнида (в буквален превод Драган от Охрид). По-късната смяна на името му в Алонсо е разбираема, думата "драг, мил" е преведена на старо испански в Алонсо. Това също е повече от разбираемо - като млад човек той иска да се интегрира в обществото, в което живее. С подвизи и голяма смелост, както сочат източниците, успява да стори това. Сочи се героичният епизод, с който младежът покорил цяла Севиля, преди да тръгне да плава. Пред очите на кралица Изабела той се изкачил на върха на високо дърво, от което бързо се прехвърлил на Хиралда (висока църковна камбанария). Така или иначе, младежът не може да остане с име, което звучи повече от чуждо в тази страна. Затова най-вероятно е, да го е сменил или по свое желание или да е имало и закон, изискваш хората. които служат на кралския двор на Кастилия, да носят чисто испански имена. Иван Димитров поставя въпроса: защо се укриват документите за третото откривателско плаване на Алонсо де Охеда, от което през 2005 г. се навършва точно половин-хилядолетен юбилей, който е и една от причините да предложим тези публикации. Ето какво пише Димитров по този повод. “Дори една карта на плаванията на Охеда чертае маршрутите на първото, второто и., четвъртото му плаване. А третото е пропуснато. Защо? Има целенасочен стремеж да са внуши, че всичко, свързано с третото плаване на Алонсо де Охеда, се е загубило, че няма данни, че не може да се възстанови нито по аналогия, нито дори и като хипотеза. Та нали тъкмо това плаване доказва, че не друг, а Алонсо де Охеда е първият европеец, излязъл на брега на Тихия океан, като е прекосил тясната ивица земя на Панама. А това значи да се объркат „истините" на традиционно приетата колумбистика…” Картата на Хуан де ла Коса, съставена в резултат на плаването на Алонсо де Охеда в 1499 г., когато той открива голяма част от бреговете на Южна Америка, се нарича "Мапа Мунди". Тя се пази в Морския музей в Мадрид. Завършена е в края на експедицията на Де Охеда, след пристигането му в испанското пристанище Санта Мария до гр. Кадис през юни 1500 г. В една статия на в. "Орбита" и списание "Нов Живот" от декември 1986 г., която всъщност е последната публикация по темата "Драган Охридски - Алонсо де Охеда", се казва, че на Мапа Мунди има надпис, който гласи, че откривателят на Южна Америка е БУРНТИАНС. "Орбита" и "Нов живот" сочат, че това е испанската транскрипция на арабската дума БУРДЖАН, която пък означава БЪЛГАРИН, като обяснява и фонетичните особености на испанския и арабския език и разкрива как арабското й звучене се е изменило в испанско. Освен това като пряко доказателство за българския произход на Драган Охридски се сочи и друго. Върху флагманския кораб на Охеда в "Мапа Мунди" е нарисувано и личното знаме на мореплавателя - цялото зелено, в средата с голям червен щит, а пред него - бял боен български кръст. Тези неща говорят, че Охридски \_или сам помни, или по предание на родители и деди пази свят спомен за отечеството си България.» Цели единадесет години древното българско народно знаме се развява по бреговете на Южна и Средна Америка, над редица острови като Куба, Ямайка, Доминика и др. Всичко това от векове е известно на испанската наука, но... - слага многоточие сп. "Нов живот", което препечатва тази статия и изтъква, че популяризираните по-късно факсимилета на "Мапа Мунди", са подправени. От тази статия научаваме и това, че има забрана за преснимането на Мапа Мунди на Де ла Коса и Де Охеда. Векове наред тя се разпространява не в оригинала й, изготвен от Хуан де ла Коса, а в преправени варианти. Сочи се конкретно: Един от най-сериозните фалшификати на ,.Мапа Мунди -1500" е отпечатан в световноизвестния френски „Атлас женерал", издаден през 1909 г. Там е заличена топонимията, доказваща точния маршрут на Алонсо де Охеда по бреговете на Южна Америка, за да не се види. че именно той е откривателят на Бразилия. Изтрито е мястото, където Хуан де ла Коса завършва картата в 1500 г., все едно, че Охеда пристига втори след Пинсон. Българското знаме на Охеда е заменено с кастилското. Надписът за откривателя на Южна Америка е изменен, като думата БУРДЖАН - българин, е заменена с испанската - ВИСЕНТИАНЕС и ВАНЕАС. Фалшивите факсимилета. присадени в картата на Хуан де ла Коса заливат науката. (Следва) 5. Той e българин, а не безроден призрак! Още една дузина основания на Димитров за утвърждаването на българския произход на Охеда. Тъжна кончина… Петър НАНЕВ (Продължение от миналия брой) Българското знаме на Охеда е заменено с кастилското. Надписът за откривателя на Южна Америка е изменен, като думата БУРДЖАН - българин, е заменена с испанската - ВИСЕНТИАНЕС и ВАНЕАС. Фалшивите факсимилета, присадени в картата на Хуан де ла Коса заливат науката. Откритието за измамата е направено по време на броженията в Испанската гражданска война. Идва възмездието, пише в статия на в. "Орбита" и в сп. "Нов живот" от онова време През 1938 г. немският историк и известен учен д-р Рихард Конетцки, споменат в първата част на този материал, има далечен славянски произход. Прави подробно изследване на картата на Хуан де ла Коса. В разгара на Гражданската война, той успява да проникне в Морския музей в Мадрид. Преснима оригиналната карта от 1500-та година и като прави сравнение с известните й факсимилета, открива користното вмешателство, изразено в подправянето на важни детайли и надписи, но се въздържа да ги коментира в печата. Все пак той издава единственото неподправено факсимиле на, . Мапа Мунди - 1500 г" в своята “Голяма история на света" издадена от Библиографския институт в Лайпциг през 1939 г. На нея ясно личат българското знаме на Алонсо де Охеда, думата БУРНТИАНС, както и единственото най-вярно изображение на нашия велик съплеменник. Иван Димитров, на 30.08.1982 г., пише във в. "Труд": “Ние разполагаме с копие от не фалшифицираната „Мапа Мунди" от 1500 година, направена по поръчка на Охеда от Хуан де ла Коса. С тази карта Охеда отива на доклад в испанския двор. Повечето названия в нея са български или славянски - Дола, Галата, Курия, Хоро, Лихнида и Лахнида (Охрид), Барба кала (Добрия моряк). Тамара, Роза, Яро (славянски бог на изобилието) и др. По-късно истинските имена - свидетелства за произхода на Охеда - са заменени с други. След края на Втората световна воина директорът на Централния военноморски архив на Бразилия Макс Жусто Гуедес, успява да снеме препис на „Мапа Мунди-1500", като установява с точност всички надписи върху новооткритите брегове на Южна Америка. Така той успешно прочита всичко, но не може да разбере какво означава БУРНТИАНС в надписа: „Тези брегове бяха открити за Кастилия в година 1499, като откривателят беше БУРНТИАНС!". “Г-н Макс Жусто Гуедес бе любезен да ми изпрати това свое изследователско постижение - пише Димитров, - което при последвалата обработка даде отново неопровержими резултати, че БУРНТИАНС е арабската дума БУРДЖАН, употребявана и от испанците и означаваща БЪЛГАРИН.” Искам да представя и други убедителни доказателства, посочени от нетитулувания изследовател и полиглот и, според мен, скромен човек Иван Димитров. Събрал съм ги от различни статии и ще ги изредя с някои съкращения, поради липса на достатъчно място. 1. Херара в „Обща история на откривателските плавания" посочва един комплекс на Охеда, особено проявил се при второто му плаване - „комплекса от детството, че ще умре от глад", и с това подсказва, че като дете Охеда е живял в семейството си бедно и е гладувал. Може ли един евентуален потомък на прочут феодален род, да гладува в детските си години – пита Димитров. 2. Де Охеда е признат за герой във войната на Испания срещу маврите. Крал Фердинанд и кралица Изабела искат да му подарят мавърски замък и много земя. Но Алонсо де Охеда се отказва. Възниква въпросът - защо? Някои западни изследователи смятат, че това е ненормална проява. Ние считаме, че няма нищо ненормално в отказа му. Неговата мечта е да воюва и за освобождението на България. 3. Други автори споделят, че когато се разгневи, Охеда ругае на непознат език. Ругатните на този непознат език се изсипват най-много върху пирата Бернардино де Талавера. Но кой е този непознат език? 4. В Испания най-тачените светци през XV век са Сантяго, св. Яков, св. Хуан и св. Магдалена. А Алонсо де Охеда назовава първото европейско селище на новия континент Свети Стефан, (естествено с испанското му звучене - Сан Себастиан. Знайно е, че на брега на Охридското езеро има манастир, известен от най-стари времена като „Свети Стефан". 5. Алонсо де Охеда единствен от конквистадорите довежда в Севиля туземка, жена от Индиите и живее с нея незаконно. Това за инквизиторския съд на католиците-испанци е много тежко престъпление, но той за тях е чужденец. 6. Когато Алонсо де Охеда е разпитван пред кралския съд като свидетел (1513 г.), на въпроса на съдията на колко е години отговаря, че не знае точно. Може би е на 40. По това време в Испания има почти съвършена регистрационна система. Но съдиите не реагират, защото знаят, че Охеда е чужденец. 7. В някои писма от архива на английския посланик в Париж О'Конъл през XV век, които се намират в Англия, се сочат двете имена на великия мореплавател-откривател и се потвърждава, че Алонсо де Охеда и Драхан да Лихнида е име на едно и също лице. 8.Двете имена „Алонсо де Охеда - Драхан да Лихнида" се срещат още в доклади на испанската инквизиция до папата в Рим. 9. От завещанието на Охеда е известен лаконичен пасаж – желанието да бъде погребан под прага на църквата във францисканския манастир в град Санто Доминго на остров Еспаньола, „ТА ВСИЧКИ ДА ТЪПЧАТ КОСТИТЕ МИ, АЗ НЕ ИЗПЪЛНИХ ДЪЛГА СИ КЪМ РОДИНАТА". Интересно е да се отговори за коя родина става дума. На Испания той дава много – слава, територия, злато. А на България - стремежа да накара Обединеното кралство да воюва срещу Османската империя – “твърдият му вътрешен импулс, благородната му кауза, си остава загадка" пише и изследователят Андерсън. 10. През целия си живот Охеда не само прегръща всяка идея за кръстоносен поход към Божи гроб, но се стреми да я разшири, мечтаейки да воюва и за свободата на България. Тъкмо този стремеж го кара да проявява геройство в Гранадската война, сближава го с Христофор Колумб, който споделя, че търси пряк морски път за Индия, за да събере злато и да финансира кръстоносен поход за освобождаване на Ерусалим. Към края на живота си той изповядва, че не е изпълнил дълга си и според каноните на църквата иска да превърне костите си в стърга за краката на богомолците. 11. Нито един от съвременниците му не съобщава да е получавал вести, писма, пари от родители или близки. Охеда не пожелава да умре в Испания, макар че през последните години от живота си има нужда от подкрепа. 12. Личното име Алонсо през XV век означава в превод Драган. Освен това думата „алонсо" се употребява и като драг, мил, отдалечен, разделен. Първоначално името Драган Охридски в превод на испански е имало следния вид - Алонсо де Охрид. При първата адаптация на старо испански ,.Де Охрид" става „де Охрида". Но в латинските езици чуждите думи със срички ,.фри" и “хри” потъмняват, губят буквата „р" и се преобразуват на сричките „фе" и ,,хе". По този начин Охрида се превръща в Охеда. Представителите на известния испански феодален род се подписват Ojeda. За да не се смесва с тях, Драган Охридски се подписва Ноjеda.” Доказателства. Доказателства,.. Ние българите трябва да направим тъй, че испанският мореплавател и откривател да не е вече безродник, а неговият дух да бъде приютен, макар след петстотин години, в Отечеството му и той да намери покой. Дали костите му наистина са зазидани в църквата на францисканския манастир в Санто Доминго. Мисля, че консултации с Доминиканската република няма да направят невъзможна тази идея. Алонсо де Охеда заслужава почтено място в България! Нека да го поменем в годината 2015-а, в която се навършват точно 515 години от началото на третия му поход, документите, за който са или изчезнали или укрити умишлено в миналото. Иван Димитров смята, че при този поход Де Охеда успява да премине тясната ивица между Северна и Южна Америка (Панамския провлак) и да стане първият европеец видял Великия тих океан. (Спедва) 6. Той е българин, а не безроден призрак Триумф: Чуждестранни енциклопедии идентифицират Алонсо де Охеда като испански мореплавател, роден в България Петър НАНЕВ (Продължение от миналия брой) Иван Димитров смята, че при този поход Де Охеда успява да премине тясната ивица между Северна и Южна Америка (Панамския провлак) и да стане първият европеец видял Великия тих океан. Освен Иван Димитров цитирахме и някои чуждестранни автори, писали за Де Охеда - Охридски. Но трябва да споменем, че още през 1960 г, българският писател Владимир Полянов е написал голям очерк за Алонсо де Охеда в книгата си “Епоха на смелите” (издателство “Народна младеж”). Тогава обаче не е съществувала тезата за българския произход на Де Охеда. Въпреки това Полянов, ръководен от някакво девето чувство за близост с този мореплавател пише с топлота и симпатия за него. Той е описал трагичния край на конквистадора на остров Еспаньола. “Пирати срещат в морето и кораба на Алонсо де Охеда. За миг той загубва богатството, което с кръв и мъка е събирал. Когато след това стига в Еспаньола, няма нищо друго освен своето име, своята шпага, мъката и горчивината в душата си. От тия неща ценно се оказва все още неговото име, защото успява да натовари на кредит единкораб с храна. Тоя кораб той изпраща с доверения си приятел Енсизо в Сан Себастиан. Сам той остава в Еспаньола с надежда да постигне нещо повече, да намери други кораби, още хора, още храна, за да може да продължи делото си в Нова Андалузия - гр. Сан Себастиян. Шест години се лута в Еспаньола, хлопа от врата на врата. Защото чува какви нещастия се струпват на хората в Сан Себастиан и удвоява исканията си. Чуват за събитията в Сан Себастиан и тия, които биха могли да му помогнат, стават по-въздържани. Дрехите му се протъркват, ботушите му се скъсват, косите му, макар трудно, побеляват, лицето му побледнява и отслабва, мъката по изоставените другари гложди сърцето му. Призраци и видения го разкъсват. С годините той все по-рядко хлопа по вратите на големци и приятели затова пък гледа с помътени очи. Чука по масата в кръчмата на Сан Доминго, все повече одрипавял, побелял и подпухнал. И потиска мъката си, и прогонва виденията и призраците с ракия, докато един ден през 1515 г. заспива на една маса и не се събужда...” Аз лаикът съм разбрал едно и претендирам, че то е вярно: Научните открития много често са били отричани, авторите им са изживявали непосилни мъки, инквизиция, понякога са отнемали живота им, а после... са ги реабилитирали, дори са ги канонизирали за светци. Какво би попречило на нашите учени смело да навлязат в спор, който би издигнал авторитета на българската наука. Щом спорът дори за родното място на Колумб още не е решен и продължава от векове, какво толкова страшно би станало, ако ние изтъкнем доводите си, че Драган Охридски - Драхан да Лихнида, приел испанското име Алонсо де Охеда, е българин. След потъпкването му в родината, Иван Димитров изпраща писмо до Академията на науките на тогавашния СССР и излага тезата си за българския мореплавател. Оказва се, че на руснаците съвсем не им било до изобличителен смях, а до доверие в изследванията на Димитров. Ето отговора от академията до него. “Дълбоко уважаеми др. И. Димитров, Вашето писмо бе изпратено в Географското общество на АН на СССР. Това общество прояви голям интерес към Вашите работи, и е готово да даде отзив за тях, но Ви моли да изпратите на неговия адрес Вашите научни трудове по резултатите от това изследване. Главен научен секретар: (подпис)”. Вероятно научните трудове на Димитров са били изпратени в Русия. После?... После, след време, се стига до триумф на неговата теза! Единайсет години спед разгрома и сриването на изследването на Иван Димитров в България, в издадената електронна руска “Большая енциклопедия Кирила и Мефодия 1998” се помества следната статия, която ще предам фототипно в оригиналния й текст на руски. Тя е в издание, в чието съставяне участват стотици руски учени - авторитетни имена. Ето и статията, копирана непосредствено от електронната енциклопедия: “ОХЕДА (Hojeda, Ojeda) Алонсо де (наст. имя и фам. Драган Охридский) (ок. 1470-1515), испанский мореплаватель, конкистадор. Родился в Болгарии. Участник (в 1493-95) 2-й экспедиции Х. Колумба. В 1499-1500 руководил экспедицией (совместно с А. Веспучи), открывшей берег Гвианы, побережье Венесуэлы и о-ва Кюрасао и Аруба, Венесуельский зал., оз. Моракаибо и п-ов Гуахира. Основал 1-ю испанскую крепость в Юж. Америке.” А ето и превода на български език: „Охеда (Hojeda, Оjеda) Алонсо де (истинско име и фамилия - Драган Охридски ( около 1470-1515), испански мореплавател, конквистадор. Роден в България. Участник (в 1493-95) във втората експедиция на Хр. Колумб. В 1499-1500 ръководил експедиция заедно с Америко Веспучи), откривайки брега на Гвиана, крайбрежието на Венецуела и островите Кюрасао и Аруба, Венецуелския залив, езерото Маракаибо и полуостров Гуахира.”Основал първата испанска крепост в Южна Америка.” Честито, българи, честито г-н Иван Димитров, може би от небето ти виждаш признанието за своя триумф. Мисля, че руската наука е достатъчно авторитетна, за да можем да отдъхнем и кажем, че много важна българска теза е възприета официално в една страна с постижения в историко-географските и космическите познания. Изпишете в Гугъл името Драган ОхрискиЙ и ще видите в много справочници на Русия зад това име да пише, че лицето е родено в България и че е съратник на Колумб. За съжаление, твоята страна, г-н, Димитров, все още не ти се е извинила, поне посмъртно, и не е потвърдила съгласие с 40-годишния ти къртовски труд... Каква е загадката на българина Алонсо де Охеда? Оказва се, че най-великите конквистадори, са започнали откривателската си дейност в неговите отряди и екипажи. Америко Веспучи е само един от тях. Той се връща в Испания и се провъзгласява за откривател, докато Алонсо продължава ветроходните си походи по новите земи. Друг велик конквистадор е ученик на Алонсо - Франциско Пизаро помага на Де Охеда при изграждането на първото споменато европейско поселище на континента - Сан Себастиян. Този Пизаро, превзема петнадесет години след смъртта на Охеда империята на инките. С Де Охеда е работил и се е учил от него и Хернандо (Фернандо) Кортес. Великият завоевател на Мексико тръгва на поход срещу империята на ацтеките, само три години след кончината на Алонсо де Охеда - Драган Охридски. Господи! Алонсо де Охеда, е отхвърлен от всички и е оставен да издъхне гладен, беден, болен и безпомощен. Така е и с останалите велики откриватели на Новия свят. Те умират в нищета, в забвение. Но духовете им днес са реабилитирани и уважавани от техните и други народи. Само скитащата душа на Алонсо де Охеда витае по морета и океани и не може да намери покой и мир, защото никой народ не я приема?! Неговият дух от 1515-а г. броди като демонизиран холандски призрак по света и чака неговия народ, да го приюти. Този дух иска някой да му каже: ти си Драхан да Лихнида - Драган от Охрид - Драган Охридски. Щом е трябвало да служиш на кралете на Испания е трябвало да бъдеш Алонсо де Охеда. Този дух иска някой да му каже: За нас ти си български великомъченик и светец, а не безроден призрак! (Край) 1. Той е българин, а не безроден призрак! През 2015 г. се навършват 515 години от Третата експедиция към Новия свят на наш сънародник - испански конквистадор Петър НАНЕВ Ние българите осъдихме на забрава и историческа смърт друг българин, за който различни документи говорят, че е сънародник, живял преди около петстотин години в Испания. Той участва активно в деветгодишната война срещу държавата на маврите. Тя е просъществувала от 1236 до 1492 г. на територията на Испания под наименованието Гранадски емират. Във войната сънародникът ни се отличавал с неоспорим героизъм и голяма смелост и станал фаворит на кралската двойка Фердинанд и Изабела - владетели на Обединеното кралство Кастилия, Леон и Арагон, което по-нататък ще наричаме за краткост Испания или Кастилия. След войната той се включва във второто плаване на Христофор Колумб към Новия свят на 25. IX. 1493 г. Българинът открива множество острови, извършва подвизи при завладяване на новите земи. По-късно прави четири самостоятелни откривателски плавания през морето-океан. Засега нека го наричаме условно Мореплавателя Хикс. Няколко души са стигнали до извода, че Хикс е българин. Сред тях са германският учен д-р Рихард Конетцки, който по време на броженията в испанската гражданска война е проникнал в архивите на Морския музей в Мадрид и през 1941 година гостува в България, изказвайки теза, че конквистадор с неустановена народност, може да се окаже българин. Вероятно тезата на Рихард Конетцки е запалила изследователския дух на тогавашния: гимназист Иван Димитров, който твърди, че през 1942 г. за първи път попада на данни за българския произход на мореплавателя и от тогава до 80-те години на м. в. изследва неотстъпно въпроса По тази тема във връзка с 1300 годишнината на българската държава бяха публикувани множество статии в тогавашния ни печат. След това се случи нещо,:което покри в пълна забрава на темата, равна на забрана темата да се засяга не само в материалите на Иван Димитров, а изобщо да се говори за българска следа в колумбистиката. Въпросът е много дълъг за обяснение, но с няколко думи може да се каже, че твърдението, за български произход на мореплавателя бяха отхвърлени в остра статия в сатиричен софийски седмичник през януари 1987 година. Тази статия се появи в резултат на "декрет", даден от високо място. Така дискусията, че българин е участвал в откривателските експедиции към Новия свят изчезна от българското битие. Повече не се чу нищо за съдбата на изследователя Иван Димитров - тогава човек на преклонна възраст . Но и науката ни замълча и продължава упорито да мълчи до днес. Влиза ли тогава в сила изтърканата формула.че мълчанието е знак на съгласие с тезата за българския произход на мореплавателя? Мълчанието наистина може да бъде и знак на съгласие, но то е и вреден знак на забрава. Защото заедно с името на Иван Димитров изчезна и разработената теория за българския произход на конквистадора Драган Охридски, приел испанското име Алонсо де Охеда. Чрез архива от многобройните изрезки от печатни издания и записки, който съм събирал от онова време, нека да припомня; преките и косвените доказателства на Иван Димитров, д-р Рихард Конетцки и други чуждестранни особи, приели с интерес тезата, че е имало български мореплавател, участник във Великите географски открития. Българите през 80-те години на м. в. приемаха с любов тезата в публикациите, че техен средновековен сънародник е един от смелите откриватели на Новия свят. И стана тъй, че след 1987 г, името на мореплавателя изчезна съвсем. Само веднъж, преди доста години, проф. Тянко Йорданов, познат на по-възрастните поколения като водещ на съществуващото тогава предаване на Канал 1 на БТ "Атлас" спомена неговото име. По повод 50-годишния юбилей на предаването тогавашният му водещ Симеон Идакиев бе поканил професора, който смело заяви, че пръв откривател на Венесуела и пръв човек, стъпил на континенталния бряг на Америка е българин, погребан в гр. Санто Доминго на остров Еспаньола (Хаити). Той допълни, че по негово завещание тленните му останки са зазидани под прага на църквата във францисканския манастир на гр. Санто Доминго в днешната Доминиканска република. Де Охеда е поискал останките му да се зазидат, за да тъпчат костите му богомолците, защото не е могъл да изпълни целта на живота си. А тази цел, според Иван Димитров, потвърдена и от Тянко Йорданов, била да помогне за освобождаването на отечеството му от османското иго. Той смело изрече и името на този мореплавател – Драган Охридски, приел испанско име, за да служи на Испания. Една вечер и журналистът Росен Петров, тогава в БТВ, в продължение на няколко минути говори за заслугите на българина Драган Охридски в откривателството на Новия свят. След тези бегли споменавания на мореплавателя, последваха отново дълги години мълчание. И до днес то продължава. Повече от тридесет години се питам защо бе нужен този акт на отрицание, достоен за последователите на Игнаций Лойола? Каква беше целта на неоправданите средства, с които се подходи към Драган Охридски и защо вместо всички българи и особено интелигенцията да защитят идеята за него - идея, която, се посрещаше благосклонно и със симпатия в авторитетни държави по света, изведнъж у нас потъна в мъртво мълчание. Малко хронология на назад във времето. Първата публикация, изтъкваща българския произход на Де Охеда излезе във в "Литературен фронт" (18 юни 1981 г). За нея сигурно спомогна и честването на 1300-годишнината на България. След шест месеца материал по темата се появи във в. "Транспортен глас" (брой 48, от 2-ри декември 1981 г.), след други 3 месеца пет публикации се появиха във в. "Труд", с които разполагам и ползвам за част от подготовката ми за този материал по темата за българския произход на Де Охеда. Темата преминава границите на страната ни. Тук-там по света се заговорва, че народността на един от близките съратници на Колумб, е българска. Вестниците от онова време съобщават, че кубинският професор от университета в Хавана Салватор Буено е казал при едно посещение в България, че ще напише книга, в която ще засегне историческите връзки между България и испански говорещия свят. Той заявява, че е много интересна тезата за българския произход на испанския откривател и конквистадор. Не е известно дали книгата е излязла в Куба, но и да е публикувана, едва ли е преведена на български, поради завъртялата се, години по-късно, политическа конюнктура у нас. Българската идея за мореплавателя не е поета само от нашите издания и само от тогавашната приятелска испански-говореща страна Куба. Наши печатни медии пишат, че чуждестранни журналисти, акредитирани в София, са публикували материали по темата за произхода на испанския мореплавател. Съобщава се, че канадският вестник "Хоризонт" – “Horizon” от брой 44-ти през април 1982 г. нататък, е препечатал няколко публикации от нашата преса, които говорят за българския произход на колумбовия сподвижник. В различни статии, се дават и потвърждения и симпатия към българската идея. Добре. Защо тогава, неочаквано изведнъж, всички млъкнаха, а българските учени, не казаха нищо по една статия, развенчала и поругала българската следа. Знак на съгласие ли е тяхното мълчание? Знаем, че народите на Балканите боледуват от пребогатата си история. Вероятно хората от по-възрастната интелигенция все още не могат да се очистят от интернационализма на миналото, с който бяхме възпитани. Но сега зад портите на Европейския съюз, мисля, се откри зелено поле за младото поколение историци и географи. Те могат да прогледнат и проникнат в архивите на Запада, да изтръгнат от забвението темите, които ни интегрират и ни правят близки със Западна Европа. А темата, че един виден конквистадор и откривател на Америка е българин би трябвало да ни сближи не само с Испания и Европа, а и със страни в Латинска Америка. (Следва) 2, Той е българин, а не безроден призрак! Защо да не е възможно да има испански конквистадор, произлязъл от нашия народ? Петър НАНЕВ (Продължение от миналия брой) А темата, че един виден конквистадор и откривател на Америка е българин би трябвало да ни сближи не само с Испания и Европа, а и с страни в Латинска Америка. Разобличителна статия от 1987 г. просто набива идеята, че не е възможно българин да постигне такъв успех в мореплаването. Но защо забравяме, че българинът преди турското робство е живял в цивилизована държава, а българинът, през игото е бил потиснат и загубил ценностната си система. В началните години на робството той все още е бил учен и способен на всякакви дела. Век преди Великите географски открития (с идването на селджуците на Балканите) е започнало масово преселение на българи, които създават цели колонии в свободни страни на запад и север. Във Франция има села и географски обекти, които до днес носят името Булгари, Бугри и т.н В Италия изобилстват фамилии с корен Булгар, Булгарели, Булгаро. Някои са още от времето на прабългарския водител Алцек, но други са от по-късните векове, след като започва българското преселение заради наложеното ни иго. Спомнете си, например за известния в средата на XX век италиански футболист Булгарели, за който тогава никой не спомена, че е с български корен, въпреки че игра от страната на Италия срещу нашите национали. Ами масовите заселвания на богомили в цяла Европа, чиито последователи на запад наричат катари, бугри, албигойци. Това са били все българи, чието учение, макар еретично, завладява Запада. То повлиява и на реформацията в Европа, косвено и на религиозните войни в Централна и Западна Европа. Можем да си направим извод, че представители на средновековната българска цивилизация в първите векове на робството се пръскат навсякъде в континента и в Русия, Те дават принос в развитието на други страни. Например кой, става религиозен глава на Киев и цяла Русия в 1375 г.? Отговорът е неоспорим. Киприан, ученик на Патриарх Евтимий и Теодосий Търновски. Още преди падането ни под робство, през 1390 г. Киприан той е ръкоположен за Московски и Всерусийски митрополит. През вековете на робството много българи са работели навсякъде в Европа, Но ние не проявяваме интерес към тях. Ще прескочим четири века от началото на игото и ще спрем, например, при Петър Берон, който през XIX в., когато след около 400 г. уж бездуховност, издава десетки томове на френски език в Париж. Сигурно интернационализмът ни щеше да забрани да казваме, че е българин, ако не беше написал и най-българското съчинение след Паисиевата история - Рибния буквар. Защо в повечето наши енциклопедии не се споменава за трудовете му, печатани на френски. Четох книга, която изтъква като класик, от Средновековието във френската поезия мъж от българско потекло. А колко ли такива безбройни, безродни българи в Европа са се радвали на признание, далеч от поробителя. И за които ние не знаем нищо. България тогава е потънала в мрак и историческите документи липсват. Така, че няма нищо изненадващо да е имало и един забележителен българин-мореплавател в екипажите на Христофор Колумб. Няма и нищо изненадващо той да е бил сред лидерите на експедициите и да е първият сред тях, стъпил на континенталния бряг на Южна Америка, както се твърди от Иван Димитров и предполага от Рихард Конетцки и чужди енциклопедии, които обаче не знаят от каква народност е. Знам, че моят народ има уникалното качество да се съмнява в способностите и възможностите си. Знам и че българинът не смята себе си за морски човек. Но знам и това, че днес е търсен моряк и летец пръснат навсякъде по континентите и че плава под знамената на безброй, чуждестранни флотилии. Знам също, че в лицето на самотните ни мореплаватели - капитан Георги Георгиев, Дончо и Юлия Папазови, а и др. той е преплавал далече по-дълги маршрути от каравелите на Колумб. Няма нищо странно преди 500 години българин да е бил сред първите европейци в Новия свят. Достатъчно е да погледнем тук-там по лавиците с книги и да намерим нещо по темата. Книгата на немския морски изследовател Хакне Нойкирхен "Пиратите", издателство "Георги Бакалов" Варна, 1981 г. ни дава пълно основание да смятаме, че нашият народ е имал свой пират-адмирал, далече преди англичанина Френсис Дрейк. Нека прочетем извадки от тази книга и разсъдим логически над нея. Описва се едно нападение над папски кораби, което разказва това: “Мавританският пиратски водач, нанесъл този дързък удар, се казвал Хорук (Арудж). Заради червената му брада го наричали още Барбароса. Той бил син на грънчар-християнин нейде от южните Балкани, който се преселил на остров Лесбос. След като турците завладели острова, Яков-реиз и семейството му приели исляма. Грънчарят притежавал сносна лодка, с която карал стоката си по пазарите. Когато четиримата му сина пораснали, заедно с тях, той ще да е опитвал от време на време и по малко пиратство. След смъртта на бащата синовете Хорук, Елиас, Ицхак и Азор продължили грънчарския занаят и плаванията по море. По време на един пиратски набег, Хорук (Арудж) бил пленен от една галера на монаси-йоанити, а Елиас бил убит. По всяка вероятност Ицхак сам се справял със скромното бащино наследство, защото тогава започнал светкавичният възход на Азор. Скоро той станал най-прочутият за времето си морски разбойник и получил от турския султан почетната титла „Хайредин", (закрилник на вярващите).“ Азор-Хайредин бил назначен от султана за адмирал на Османската флота в Средиземно море. Нойкирхен продължава разказа си. “Хайредин бил сега на върха на своята мощ. Славата му била тъй голяма, че всеки реиз по северноафриканския бряг, който разполагал с мореходен съд, се присъединявал към победоносния пиратски адмирал. Великият адмирал на турската империя Хайредин умрял през 1546 г.” Хайнц Нойкирхен го характеризира като високо почитан морски герой, едно изключително явление на флотоводец и пират, но можем да добавим и това, че той е почти съвременник на Драган – Алонсо, да добавим и това, че е син на славяни от южните Балкани. Но това не е всичко. Немският изследовател дава други интересни факти. “След смъртта на Хайредин Барбароса, султанът назначил за адмирал и главнокомандуващ турската флота в западното Средиземноморие неговия ученик и помощник Драгут - пише Хайнц Нойкирхен, (обърнете внимание на името Драгут, което се среща наред с името Драгота и Драган в списъка на средновековните български имена. Също като Хайредин, и Драгут бил три години прикован за греблата на една християнска галера - освободили го срещу богат откуп. В боевете с Дориа, чиито пленник бил, той си възвърнал множество бази в Северна Африка и завоювал Триполи за султана, който го провъзгласил за бей на града.” И какво? Не се ли оказва, че тук на Балканите може би българите са забравили други свои почитани в минали времена - не само свои мореплаватели, а и други заслужили хора от поробеното си отечество, също преминали на служба към други народи. Става все по-ясно, че интернационализмът ни е толкова голям, че граничи с безродие. Кои са тези флотоводци - деца на християни от Балканите, които имат нашенски имена? Вече е време да повторим името на испанския мореплавател. Името, което преди повече от 30 години стъпкахме жестоко. Стъпкахме го жестоко вместо заедно с целия свят, да отбележим заслугата му като испански мореплавател с български произход по случай честванията на 500-годишнината от откриването на Америка. Това е Железният рицар на мадоната - Алонсо де Охеда, чието истинско име, според други запазени документи е Драхан да Лихнида (Драган от Охрид) или Драган Охридски. И така, името Драган Охридски трябва да се възроди в българската историография и да бъде не обект на подигравки и хумор, а на сериозно преосмисляне и преклонение Смятам, че никой не отнема на Испания един от видните й конквистадори, ако каже, че той е просто с български корени. (Следва) 3. Той е българин, а не безроден призрак Никоя нация не претендира, че Алонсо де Охеда – Драган Охридски е неин представител Петър НАНЕВ (Продължение от миналия брой) И така, името Драган Охридски трябва да се възроди в българската историография и да бъде не обект на подигравки и хумор, а на сериозно преосмисляне и преклонение Смятам, че никой не отнема на Испания един от видните й конквистадори, ако каже, че той е просто с български корени. И така, кой е Алонсо де Охеда. Той испанец ли е или не е? В търсене отговор на тези въпроси Иван Димитров е посветил 40 години от своя живот. Той пишеше: “Изследователите на хронистите от XV век още недоумяват - що за човек е Алонсо де Охеда. Дори учените испанци не могат да обяснят отделните епизоди от живота му. Те не са установили още родното му място, някои от тях казват, че е живял в гр. Куенка, но това не означава нещо съществено. Нямат данни за родителите му, не обясняват не испанското му име и презиме. За повечето от изследователите Алонсо де Охеда си остава парадокс, мистерия, загадка... Испанската енциклопедия (1972 г.) представя Охеда отгоре-отгоре, като заобикаля някои страни от живота му. Монахът Бартоломе де лас Касас, който участва в първото самостоятелно плаване на Де Охеда - Да Лахнида, го обрисува като: „малък на ръст, но доста добре сложен и силен”. Христофор Колумб пише за него, че бил: „много находчив младеж и с много голяма смелост". Според свидетелските твърдения на неговите съвременници се знае, че бил експерт по военните дисциплини, ловък при употребата на сила и че обича да се бие с меч и шпага”. В енциклопедията - тълкува статията й Димитров - е премълчано, че .”Алонсо де Охеда е централна фигура в откриването на Новия свят, че е бил един от най-големите герои през Гранадската война, монах от религиозните бойни ордени, непобедим ездач и боец с меч, най-добрият бегач на Испания, отличен плувец, най-смелият, най-дръзкият младеж на Обединеното кралство Кастилия, Леон и Арагон, любимец на кралица Изабела и нейно доверено лице. Премълчано е, че Алонсо де Охеда е най-сериозният съперник на Христофор Колумб в географските открития. Премълчано е. че той е първият европеец, стъпил на континента с европейска и християнска мисия - първият цивилизатор, основател на първото и второто европейско континентално американско селище, ктитор на първата църква, извършил първите християнски покръствания на континента Америка и на остров Куба. Премълчано е също така, че Алонсо де Охеда е най-значителният конквистадор на Испания, в екипажите на когото са служили като негови подчинени помощници светилата на испанска конквиста: Пизаро. Кортес и Де Балбоа.” Да започнем да търсим какво казват и други енциклопедии от интернет в статиите си за мореплавателя Алонсо де Охеда. В Британската енциклопедия от 1997 г. разделът “The Нistory оf Latin America" ("История на Латинска Америка") пета глава разказва за откриването на Америка. Първата секция на тази глава е озаглавена "Пътуванията на Христофор Колумб". Тук се казва, че Де Охеда е участвал във второто плаване на Колумб. Веднага следващата статия е озаглавена "Други ранни изследователи". На най-първо място в тази статия се чете името на Алонсо де Охеда и се сочи че през 1499 г. той в самостоятелно плаване се насочва към на континенталния бряг на Южна Америка. Съпровождан от своя помощник, флорентинеца Америко Веспучи, Де Охеда достигнал до устието на Ориноко и изследвал брега, като дал име на днешна Венецуела (умалителна форма на думата "Венеция"). В цялата енциклопедия не се казва каква е народността на мореплавателя. Кой ли народ би могъл да забрави откривател на Новия свят? Навярно - народ, загубил за дълго своята независимост и култура. Драган Охридски - Алонсо де Охеда сякаш е прокълнат от съдбата. За негови велики постижения се споменава само с по две думи. За неговата личност проучвателите на Великите географски открития от късни епохи са съвсем лаконични, дори саркастични. А този човек също е роден от майка с баща, които са били с определена народност. Всички известни факти от същността за мореплавателя могат да водят към българските земи. А името Драган - слава богу е по-българско от Иван и от Стоян. “Попитах доста познати, живели в различни страни, дали са чували всред други народи да съществува това собствено име и не получих положителен отговор, а за фамилното "Да Лихнида" и "Охрида", което пък на тогавашния стар испански е транскрибирано на Охеда да не говорим.” По традиция твърдението, че Де Охеда (De Hojeda) e българин може да бъде оспорено категорично само от “някогашните” ни братя от Македония, които се обаждат засега плахо, че е македонец. Но нищо чудно да му издигнат внушителен паметник в центъра на Скопие до паметника на Александър Македонски. Ала и това ще бъде в подкрепа на твърдението, че мореплавателят е българин. В интервю, на известния публицист, покойник, Георги Тамбуев, във в. “Труд” Димитров разказва, че като ученик в гимназията през 1942 г. е чул да се говори за дневника на Мари-Мадлен сен Жозеф. Племенница на бретонския херцог Ди Вилар. Дневникът е воден от 1491 до 1509 г. В него Мари-Мадлен сен Жозеф е написала, че Алонсо де Охеда е известен още с името Драхан да Лихнида. В друга статия той прибавя, че двете имена „Алонсо де Охеда - Драхан да Лихнида" се срещат още в писма, съобщения и доклади на испанската инквизиция до папата в Рим. Мисля, че дори само името Драхан да Лихнида е достатъчно свидетелство за българския произход на мореплавателя и да ни даде право да го приемем като свой и докажем, че е наш сънародник. Не е трудно и за обикновения човек да установи, че Лихнида е името на Охрид на латински език - в документи се споменава, че в определени времена, в Охрид има квартал, наричан Лихнида, в който са живеели предимно католици. Ако семейството на Драхан да Лихнида е било католическо тогава много неща си идват на мястото. И най-вече за приема му в католическа Кастилия. Говорейки и служейки си с няколко езика, Димитров се заема да търси данни за мореплавателя във всички възможни писмени извори. Както днес, така и в миналото енциклопедиите са били пестеливи по отношение на Охеда. В тях се съобщава сравнително малко за плаванията му. На Иван Димитров прави впечатление, че 14 италиански градове спорят и 12 нации се борят да признаят Колумб за свой гражданин. Прави му впечатление още, че притежатели на около 300 различни портрета претендират, че те изобразяват Колумб. Димитров задава въпроса: Защо никакви градове и никакви нации не смятат Алонсо де Охеда за свой гражданин? Иван Димитров издирва ценни данни за живота на Де Охеда, извлечени от проучвания в бившите Югославия и ГДР, в Румъния, Унгария, Австрия. Като герой от войната с маврите, Охеда е влязъл в Шпаньолския епос под името Алонсо Черния (Alonso Negro). Като участва в първата експедиция на Де Охеда, Америко Веспучи води записки, които по-късно са публикувани. Във факсимилето от тях, което е поместено във в. "Труд" още в първите редове може да прочетете два пъти на латиница името Алонсо Негро, което означава Алонсо Черния. По този повод Димитров съобщава, че в стари документи в Хърватско и Сърбия е намирал израза "Црн бугарин" Црн Стоян, Црн Петар и т.н. С една дума - той обяснява, че думата "черен" характеризира името на човека, пред което име е сложена като определението "лош", печален, черен... (Следва) 4. Той е българин, а не безроден призрак Най-важното пряко доказателство за българския произход на Алонсо де Охеда е дневникът на Мари-Мадлен сен Жозеф Петър НАНЕВ (Продължение от миналия брой) Димитров съобщава, че в стари документи в Хърватско и Сърбия е намирал израза "Црн бугарин" Црн Стоян, Црн Петар и т.н. С една дума - той обяснява, че думата "черен" характеризира името на човека, пред което име е сложена като определението "лош", печален, черен. С една дума – Димитров обяснява, че думата "черен" характеризира името на човека, пред което име е сложена като определението "лош" - лош Стоян, лош Петър и т.н. Възможно е за българите да се е говорело така. Интересно е да се разучи какъв е произходът на детската игра Черен Петър. Лошата слава на българите е незаслужена. Но тя е изработена само в пуританските и префинените аристократически среди на Запад. Тя би трябвало да се дължи на ересите, които народът ни пренася в онази част на Европа. Тези ереси широките маси на Запад приемат с охота и симпатия към българите. Те се приемат дори и от някои феодали на Запад. Хилядите богомили, които заселват южните части на континента намират стотици хиляди последователи, които се наричат катари, албигойци, бугри. Естествено е католическата аристокрация да свързва името на народа ни с "черни" неща. По този повод нека отново отворим Британската енциклопедия в интернет и видим съществува ли понятието "Bogomil". Излизат 12 статии и откъси от книги, свързани с темата. Под "Богомил" пише “Член на дуалистична религиозна секта, която просъществува на Балканите от Десети до Петнадесети век. Тя е възникнала в България към средата на Десети век. Богомилите се наричали на името на основателя на учението - свещеника Богомил.” По нататък “Британика” изтъква, че в началото на XIII в. Богомилите изграждат верига, обхващаща територии от Черно море до Атлантика. Католическият свят изпитва силна тревога от широкото разпространение на ереста, както и от продължителните религиозни войни и походи срещу последователите на богомилството в Европа. Една от причините за създаването на зловещата испанска инквизиция е разпространението на нашата ерес. Но да се върнем към Алонсо – Драган… Учен от Испания съобщава на Димитров с писмо, че за последните петдесет години за Де Охеда има написани едва пет статии, от които не е научил нищо ново. Димитров съобщава още следното. “От Испания получих един доклад, който много ме заинтригува. След съобщението на барон фон Крамер, че в дневника на своята далечна пра-пра-прабаба Мари-Мадлен сен Жозеф е открил, че Алонсо де Охеда е известен още като Драган да Лахнида, в Испанската академия е съставена комисия, която да разследва кой е и откъде е Алонсо де Охеда. Комисията дълго време проучва родовете Охеда, търси родното му място. И заключава в своя доклад, че в Испания не е открила нито рода му, нито родното му място.” В уводната част на първото си интервю с Иван Димитров, публикувано във в. "Труд", журналистът Георги Тамбуев развива интересна теза, според която, с откритията си, мореплавателят от Охрид иска да направи Испания по-богата и по-силна, за да започне тя евентуална война с поробителите на собствената му родина. Алонсо - Драган - е роден около 1470 г. Това означава, че той е дошъл на белия свят само 26 години след последния кръстоносен поход и само 22 години преди първото плаване на Колумб. Охрид е паднал под турско робство през 1375 г. Вероятно родителите на Драган са се изселили в Западна Европа именно от Охрид, след умирането на надеждата във Владислав Варненчик през 1444 г. Ако тогава част от рода на неродения още Драган е живял в Охрид, след разгрома, неговите родители вероятно са избягали на Запад и по-късно са стигнали в Испания, за да се установят тук и търсят хляба си. По-късно се ражда Драган и отраства. Но може би и съобщението, в испанската енциклопедия, че Охеда е роден в гр. Куенка е вярно, при положение, че българският клон на рода му вече се е заселил тук. Детето, кръстено Драган, е твърде вероятно да е възпитано в патриотичен дух спрямо поробената си родина. През детството и юношеството си той е носел името, дадено му от родителите - Драган и записано в дневника на Мари-Мадлен сен Жозеф като "Драхан". Да припомним - тя пише, че Алонсо де Охеда е известен още с името Драхан да Лихнида (в буквален превод Драган от Охрид). По-късната смяна на името му в Алонсо е разбираема, думата "драг, мил" е преведена на старо испански в Алонсо. Това също е повече от разбираемо - като млад човек той иска да се интегрира в обществото, в което живее. С подвизи и голяма смелост, както сочат източниците, успява да стори това. Сочи се героичният епизод, с който младежът покорил цяла Севиля, преди да тръгне да плава. Пред очите на кралица Изабела той се изкачил на върха на високо дърво, от което бързо се прехвърлил на Хиралда (висока църковна камбанария). Така или иначе, младежът не може да остане с име, което звучи повече от чуждо в тази страна. Затова най-вероятно е, да го е сменил или по свое желание или да е имало и закон, изискваш хората. които служат на кралския двор на Кастилия, да носят чисто испански имена. Иван Димитров поставя въпроса: защо се укриват документите за третото откривателско плаване на Алонсо де Охеда, от което през 2005 г. се навършва точно половин-хилядолетен юбилей, който е и една от причините да предложим тези публикации. Ето какво пише Димитров по този повод. “Дори една карта на плаванията на Охеда чертае маршрутите на първото, второто и., четвъртото му плаване. А третото е пропуснато. Защо? Има целенасочен стремеж да са внуши, че всичко, свързано с третото плаване на Алонсо де Охеда, се е загубило, че няма данни, че не може да се възстанови нито по аналогия, нито дори и като хипотеза. Та нали тъкмо това плаване доказва, че не друг, а Алонсо де Охеда е първият европеец, излязъл на брега на Тихия океан, като е прекосил тясната ивица земя на Панама. А това значи да се объркат „истините" на традиционно приетата колумбистика…” Картата на Хуан де ла Коса, съставена в резултат на плаването на Алонсо де Охеда в 1499 г., когато той открива голяма част от бреговете на Южна Америка, се нарича "Мапа Мунди". Тя се пази в Морския музей в Мадрид. Завършена е в края на експедицията на Де Охеда, след пристигането му в испанското пристанище Санта Мария до гр. Кадис през юни 1500 г. В една статия на в. "Орбита" и списание "Нов Живот" от декември 1986 г., която всъщност е последната публикация по темата "Драган Охридски - Алонсо де Охеда", се казва, че на Мапа Мунди има надпис, който гласи, че откривателят на Южна Америка е БУРНТИАНС. "Орбита" и "Нов живот" сочат, че това е испанската транскрипция на арабската дума БУРДЖАН, която пък означава БЪЛГАРИН, като обяснява и фонетичните особености на испанския и арабския език и разкрива как арабското й звучене се е изменило в испанско. Освен това като пряко доказателство за българския произход на Драган Охридски се сочи и друго. Върху флагманския кораб на Охеда в "Мапа Мунди" е нарисувано и личното знаме на мореплавателя - цялото зелено, в средата с голям червен щит, а пред него - бял боен български кръст. Тези неща говорят, че Охридски \_или сам помни, или по предание на родители и деди пази свят спомен за отечеството си България.» Цели единадесет години древното българско народно знаме се развява по бреговете на Южна и Средна Америка, над редица острови като Куба, Ямайка, Доминика и др. Всичко това от векове е известно на испанската наука, но... - слага многоточие сп. "Нов живот", което препечатва тази статия и изтъква, че популяризираните по-късно факсимилета на "Мапа Мунди", са подправени. От тази статия научаваме и това, че има забрана за преснимането на Мапа Мунди на Де ла Коса и Де Охеда. Векове наред тя се разпространява не в оригинала й, изготвен от Хуан де ла Коса, а в преправени варианти. Сочи се конкретно: Един от най-сериозните фалшификати на ,.Мапа Мунди -1500" е отпечатан в световноизвестния френски „Атлас женерал", издаден през 1909 г. Там е заличена топонимията, доказваща точния маршрут на Алонсо де Охеда по бреговете на Южна Америка, за да не се види. че именно той е откривателят на Бразилия. Изтрито е мястото, където Хуан де ла Коса завършва картата в 1500 г., все едно, че Охеда пристига втори след Пинсон. Българското знаме на Охеда е заменено с кастилското. Надписът за откривателя на Южна Америка е изменен, като думата БУРДЖАН - българин, е заменена с испанската - ВИСЕНТИАНЕС и ВАНЕАС. Фалшивите факсимилета. присадени в картата на Хуан де ла Коса заливат науката. (Следва) 5. Той e българин, а не безроден призрак! Още една дузина основания на Димитров за утвърждаването на българския произход на Охеда. Тъжна кончина… Петър НАНЕВ (Продължение от миналия брой) Българското знаме на Охеда е заменено с кастилското. Надписът за откривателя на Южна Америка е изменен, като думата БУРДЖАН - българин, е заменена с испанската - ВИСЕНТИАНЕС и ВАНЕАС. Фалшивите факсимилета, присадени в картата на Хуан де ла Коса заливат науката. Откритието за измамата е направено по време на броженията в Испанската гражданска война. Идва възмездието, пише в статия на в. "Орбита" и в сп. "Нов живот" от онова време През 1938 г. немският историк и известен учен д-р Рихард Конетцки, споменат в първата част на този материал, има далечен славянски произход. Прави подробно изследване на картата на Хуан де ла Коса. В разгара на Гражданската война, той успява да проникне в Морския музей в Мадрид. Преснима оригиналната карта от 1500-та година и като прави сравнение с известните й факсимилета, открива користното вмешателство, изразено в подправянето на важни детайли и надписи, но се въздържа да ги коментира в печата. Все пак той издава единственото неподправено факсимиле на, . Мапа Мунди - 1500 г" в своята “Голяма история на света" издадена от Библиографския институт в Лайпциг през 1939 г. На нея ясно личат българското знаме на Алонсо де Охеда, думата БУРНТИАНС, както и единственото най-вярно изображение на нашия велик съплеменник. Иван Димитров, на 30.08.1982 г., пише във в. "Труд": “Ние разполагаме с копие от не фалшифицираната „Мапа Мунди" от 1500 година, направена по поръчка на Охеда от Хуан де ла Коса. С тази карта Охеда отива на доклад в испанския двор. Повечето названия в нея са български или славянски - Дола, Галата, Курия, Хоро, Лихнида и Лахнида (Охрид), Барба кала (Добрия моряк). Тамара, Роза, Яро (славянски бог на изобилието) и др. По-късно истинските имена - свидетелства за произхода на Охеда - са заменени с други. След края на Втората световна воина директорът на Централния военноморски архив на Бразилия Макс Жусто Гуедес, успява да снеме препис на „Мапа Мунди-1500", като установява с точност всички надписи върху новооткритите брегове на Южна Америка. Така той успешно прочита всичко, но не може да разбере какво означава БУРНТИАНС в надписа: „Тези брегове бяха открити за Кастилия в година 1499, като откривателят беше БУРНТИАНС!". “Г-н Макс Жусто Гуедес бе любезен да ми изпрати това свое изследователско постижение - пише Димитров, - което при последвалата обработка даде отново неопровержими резултати, че БУРНТИАНС е арабската дума БУРДЖАН, употребявана и от испанците и означаваща БЪЛГАРИН.” Искам да представя и други убедителни доказателства, посочени от нетитулувания изследовател и полиглот и, според мен, скромен човек Иван Димитров. Събрал съм ги от различни статии и ще ги изредя с някои съкращения, поради липса на достатъчно място. 1. Херара в „Обща история на откривателските плавания" посочва един комплекс на Охеда, особено проявил се при второто му плаване - „комплекса от детството, че ще умре от глад", и с това подсказва, че като дете Охеда е живял в семейството си бедно и е гладувал. Може ли един евентуален потомък на прочут феодален род, да гладува в детските си години – пита Димитров. 2. Де Охеда е признат за герой във войната на Испания срещу маврите. Крал Фердинанд и кралица Изабела искат да му подарят мавърски замък и много земя. Но Алонсо де Охеда се отказва. Възниква въпросът - защо? Някои западни изследователи смятат, че това е ненормална проява. Ние считаме, че няма нищо ненормално в отказа му. Неговата мечта е да воюва и за освобождението на България. 3. Други автори споделят, че когато се разгневи, Охеда ругае на непознат език. Ругатните на този непознат език се изсипват най-много върху пирата Бернардино де Талавера. Но кой е този непознат език? 4. В Испания най-тачените светци през XV век са Сантяго, св. Яков, св. Хуан и св. Магдалена. А Алонсо де Охеда назовава първото европейско селище на новия континент Свети Стефан, (естествено с испанското му звучене - Сан Себастиан. Знайно е, че на брега на Охридското езеро има манастир, известен от най-стари времена като „Свети Стефан". 5. Алонсо де Охеда единствен от конквистадорите довежда в Севиля туземка, жена от Индиите и живее с нея незаконно. Това за инквизиторския съд на католиците-испанци е много тежко престъпление, но той за тях е чужденец. 6. Когато Алонсо де Охеда е разпитван пред кралския съд като свидетел (1513 г.), на въпроса на съдията на колко е години отговаря, че не знае точно. Може би е на 40. По това време в Испания има почти съвършена регистрационна система. Но съдиите не реагират, защото знаят, че Охеда е чужденец. 7. В някои писма от архива на английския посланик в Париж О'Конъл през XV век, които се намират в Англия, се сочат двете имена на великия мореплавател-откривател и се потвърждава, че Алонсо де Охеда и Драхан да Лихнида е име на едно и също лице. 8.Двете имена „Алонсо де Охеда - Драхан да Лихнида" се срещат още в доклади на испанската инквизиция до папата в Рим. 9. От завещанието на Охеда е известен лаконичен пасаж – желанието да бъде погребан под прага на църквата във францисканския манастир в град Санто Доминго на остров Еспаньола, „ТА ВСИЧКИ ДА ТЪПЧАТ КОСТИТЕ МИ, АЗ НЕ ИЗПЪЛНИХ ДЪЛГА СИ КЪМ РОДИНАТА". Интересно е да се отговори за коя родина става дума. На Испания той дава много – слава, територия, злато. А на България - стремежа да накара Обединеното кралство да воюва срещу Османската империя – “твърдият му вътрешен импулс, благородната му кауза, си остава загадка" пише и изследователят Андерсън. 10. През целия си живот Охеда не само прегръща всяка идея за кръстоносен поход към Божи гроб, но се стреми да я разшири, мечтаейки да воюва и за свободата на България. Тъкмо този стремеж го кара да проявява геройство в Гранадската война, сближава го с Христофор Колумб, който споделя, че търси пряк морски път за Индия, за да събере злато и да финансира кръстоносен поход за освобождаване на Ерусалим. Към края на живота си той изповядва, че не е изпълнил дълга си и според каноните на църквата иска да превърне костите си в стърга за краката на богомолците. 11. Нито един от съвременниците му не съобщава да е получавал вести, писма, пари от родители или близки. Охеда не пожелава да умре в Испания, макар че през последните години от живота си има нужда от подкрепа. 12. Личното име Алонсо през XV век означава в превод Драган. Освен това думата „алонсо" се употребява и като драг, мил, отдалечен, разделен. Първоначално името Драган Охридски в превод на испански е имало следния вид - Алонсо де Охрид. При първата адаптация на старо испански ,.Де Охрид" става „де Охрида". Но в латинските езици чуждите думи със срички ,.фри" и “хри” потъмняват, губят буквата „р" и се преобразуват на сричките „фе" и ,,хе". По този начин Охрида се превръща в Охеда. Представителите на известния испански феодален род се подписват Ojeda. За да не се смесва с тях, Драган Охридски се подписва Ноjеda.” Доказателства. Доказателства,.. Ние българите трябва да направим тъй, че испанският мореплавател и откривател да не е вече безродник, а неговият дух да бъде приютен, макар след петстотин години, в Отечеството му и той да намери покой. Дали костите му наистина са зазидани в църквата на францисканския манастир в Санто Доминго. Мисля, че консултации с Доминиканската република няма да направят невъзможна тази идея. Алонсо де Охеда заслужава почтено място в България! Нека да го поменем в годината 2015-а, в която се навършват точно 515 години от началото на третия му поход, документите, за който са или изчезнали или укрити умишлено в миналото. Иван Димитров смята, че при този поход Де Охеда успява да премине тясната ивица между Северна и Южна Америка (Панамския провлак) и да стане първият европеец видял Великия тих океан. (Спедва) 6. Той е българин, а не безроден призрак Триумф: Чуждестранни енциклопедии идентифицират Алонсо де Охеда като испански мореплавател, роден в България Петър НАНЕВ (Продължение от миналия брой) Иван Димитров смята, че при този поход Де Охеда успява да премине тясната ивица между Северна и Южна Америка (Панамския провлак) и да стане първият европеец видял Великия тих океан. Освен Иван Димитров цитирахме и някои чуждестранни автори, писали за Де Охеда - Охридски. Но трябва да споменем, че още през 1960 г, българският писател Владимир Полянов е написал голям очерк за Алонсо де Охеда в книгата си “Епоха на смелите” (издателство “Народна младеж”). Тогава обаче не е съществувала тезата за българския произход на Де Охеда. Въпреки това Полянов, ръководен от някакво девето чувство за близост с този мореплавател пише с топлота и симпатия за него. Той е описал трагичния край на конквистадора на остров Еспаньола. “Пирати срещат в морето и кораба на Алонсо де Охеда. За миг той загубва богатството, което с кръв и мъка е събирал. Когато след това стига в Еспаньола, няма нищо друго освен своето име, своята шпага, мъката и горчивината в душата си. От тия неща ценно се оказва все още неговото име, защото успява да натовари на кредит единкораб с храна. Тоя кораб той изпраща с доверения си приятел Енсизо в Сан Себастиан. Сам той остава в Еспаньола с надежда да постигне нещо повече, да намери други кораби, още хора, още храна, за да може да продължи делото си в Нова Андалузия - гр. Сан Себастиян. Шест години се лута в Еспаньола, хлопа от врата на врата. Защото чува какви нещастия се струпват на хората в Сан Себастиан и удвоява исканията си. Чуват за събитията в Сан Себастиан и тия, които биха могли да му помогнат, стават по-въздържани. Дрехите му се протъркват, ботушите му се скъсват, косите му, макар трудно, побеляват, лицето му побледнява и отслабва, мъката по изоставените другари гложди сърцето му. Призраци и видения го разкъсват. С годините той все по-рядко хлопа по вратите на големци и приятели затова пък гледа с помътени очи. Чука по масата в кръчмата на Сан Доминго, все повече одрипавял, побелял и подпухнал. И потиска мъката си, и прогонва виденията и призраците с ракия, докато един ден през 1515 г. заспива на една маса и не се събужда...” Аз лаикът съм разбрал едно и претендирам, че то е вярно: Научните открития много често са били отричани, авторите им са изживявали непосилни мъки, инквизиция, понякога са отнемали живота им, а после... са ги реабилитирали, дори са ги канонизирали за светци. Какво би попречило на нашите учени смело да навлязат в спор, който би издигнал авторитета на българската наука. Щом спорът дори за родното място на Колумб още не е решен и продължава от векове, какво толкова страшно би станало, ако ние изтъкнем доводите си, че Драган Охридски - Драхан да Лихнида, приел испанското име Алонсо де Охеда, е българин. След потъпкването му в родината, Иван Димитров изпраща писмо до Академията на науките на тогавашния СССР и излага тезата си за българския мореплавател. Оказва се, че на руснаците съвсем не им било до изобличителен смях, а до доверие в изследванията на Димитров. Ето отговора от академията до него. “Дълбоко уважаеми др. И. Димитров, Вашето писмо бе изпратено в Географското общество на АН на СССР. Това общество прояви голям интерес към Вашите работи, и е готово да даде отзив за тях, но Ви моли да изпратите на неговия адрес Вашите научни трудове по резултатите от това изследване. Главен научен секретар: (подпис)”. Вероятно научните трудове на Димитров са били изпратени в Русия. После?... После, след време, се стига до триумф на неговата теза! Единайсет години спед разгрома и сриването на изследването на Иван Димитров в България, в издадената електронна руска “Большая енциклопедия Кирила и Мефодия 1998” се помества следната статия, която ще предам фототипно в оригиналния й текст на руски. Тя е в издание, в чието съставяне участват стотици руски учени - авторитетни имена. Ето и статията, копирана непосредствено от електронната енциклопедия: “ОХЕДА (Hojeda, Ojeda) Алонсо де (наст. имя и фам. Драган Охридский) (ок. 1470-1515), испанский мореплаватель, конкистадор. Родился в Болгарии. Участник (в 1493-95) 2-й экспедиции Х. Колумба. В 1499-1500 руководил экспедицией (совместно с А. Веспучи), открывшей берег Гвианы, побережье Венесуэлы и о-ва Кюрасао и Аруба, Венесуельский зал., оз. Моракаибо и п-ов Гуахира. Основал 1-ю испанскую крепость в Юж. Америке.” А ето и превода на български език: „Охеда (Hojeda, Оjеda) Алонсо де (истинско име и фамилия - Драган Охридски ( около 1470-1515), испански мореплавател, конквистадор. Роден в България. Участник (в 1493-95) във втората експедиция на Хр. Колумб. В 1499-1500 ръководил експедиция заедно с Америко Веспучи), откривайки брега на Гвиана, крайбрежието на Венецуела и островите Кюрасао и Аруба, Венецуелския залив, езерото Маракаибо и полуостров Гуахира.”Основал първата испанска крепост в Южна Америка.” Честито, българи, честито г-н Иван Димитров, може би от небето ти виждаш признанието за своя триумф. Мисля, че руската наука е достатъчно авторитетна, за да можем да отдъхнем и кажем, че много важна българска теза е възприета официално в една страна с постижения в историко-географските и космическите познания. Изпишете в Гугъл името Драган ОхрискиЙ и ще видите в много справочници на Русия зад това име да пише, че лицето е родено в България и че е съратник на Колумб. За съжаление, твоята страна, г-н, Димитров, все още не ти се е извинила, поне посмъртно, и не е потвърдила съгласие с 40-годишния ти къртовски труд... Каква е загадката на българина Алонсо де Охеда? Оказва се, че най-великите конквистадори, са започнали откривателската си дейност в неговите отряди и екипажи. Америко Веспучи е само един от тях. Той се връща в Испания и се провъзгласява за откривател, докато Алонсо продължава ветроходните си походи по новите земи. Друг велик конквистадор е ученик на Алонсо - Франциско Пизаро помага на Де Охеда при изграждането на първото споменато европейско поселище на континента - Сан Себастиян. Този Пизаро, превзема петнадесет години след смъртта на Охеда империята на инките. С Де Охеда е работил и се е учил от него и Хернандо (Фернандо) Кортес. Великият завоевател на Мексико тръгва на поход срещу империята на ацтеките, само три години след кончината на Алонсо де Охеда - Драган Охридски. Господи! Алонсо де Охеда, е отхвърлен от всички и е оставен да издъхне гладен, беден, болен и безпомощен. Така е и с останалите велики откриватели на Новия свят. Те умират в нищета, в забвение. Но духовете им днес са реабилитирани и уважавани от техните и други народи. Само скитащата душа на Алонсо де Охеда витае по морета и океани и не може да намери покой и мир, защото никой народ не я приема?! Неговият дух от 1515-а г. броди като демонизиран холандски призрак по света и чака неговия народ, да го приюти. Този дух иска някой да му каже: ти си Драхан да Лихнида - Драган от Охрид - Драган Охридски. Щом е трябвало да служиш на кралете на Испания е трябвало да бъдеш Алонсо де Охеда. Този дух иска някой да му каже: За нас ти си български великомъченик и светец, а не безроден призрак! (Край)