At bede sammen by Peter Tinggaard - issuu\n“Bønnens vejvisere” - Bog 1At bede sammen\nEn lille manual til inspiration og hjælp\nfor forbønsgrupperNetudgaveJofrid og Peter Tinggaard\nAndet oplag - med et ekstra kapitelIndholdsfortegnelse\nIntroduktion til en ny serie om bøns. 31 - At bede Guds bønner\ts. 62 - Guds vilje sker ikke!\ts. 133 - Forbøn i grupper\ts. 224 - Profetiske handlinger\ts. 365 - At bedømme ånder\ts. 476 - Hindringer til Guds overflods. 622Introduktion til en ny serie om bøn:\nDenne bog er starten på en serie korte manualagtige\nbøger om bøn. Serien hedder: “Bønnens vejvisere”, og\ndens bøger vil fokusere på forskellige praktiske aspekter af bønnen. Vi håber inderligt, at de vil blive til stor\ninspiration for landets forbedere. Og vi forventer det\nfaktisk også. For vi er overbevist om, at kirken har\nbrug for denne undervisning.Det er nemlig tankevækkende, hvorledes kirken\nigennem den karismatiske fornyelse har oplevet fornyelse på en lang række af kirkens hovedområder - og\ndog ligner bedemøderne på mange måder fortsat de\nbedemøder, som blev afholdt for hundrede år siden. En\naf hovedårsågerne til dette er, at vi har berøringsangst\ni forhold til konstruktiv kritik af bedemøderne. Vi tør\nikke vurdere og evaluere vores bedemøder, fordi “bønnen er en sag for hjertet og derfor ikke kan vurderes”.\nDesuden er de fleste forbedere ret sensitive overfor\nkritik, fordi bønnen er noget meget personligt for dem\nog fordi de ærlig talt er stolte af deres evner som forbeder. Og derfor fortsætter vi år efter år uden de store\nDet er også tankevækkende, hvor lidt der fokuseres\npå bøn i de lokale kirker, og hvor få, der egentlig kommer til bedemøderne. Der bliver kun prædiket lidt om\nbøn, og når der endelig prædikes om bøn, fokuserer\nforkynderen typisk på den bøn, som foregår i lønkammeret. Derfor får kirkerne så godt som ingen undervisning om at bede sammen med andre. Og derfor bliver\ndet meget svært at fornye bedemøderne, når kirkens3medlemmer slet ikke får praktisk hjælp til at finde den\nvej, de skal gå.\nSåledes er det tydeligt, at kirkens bedemøder\nvirkelig har brug for fornyelse og forandring, både på\ndet åndelige plan og på det praktiske plan. Dette er\ngrunden til, at vi har valgt at udgive denne serie.På nuværende tidspunkt er planen at lave fire bøger i\nserien. 1) At bede sammen, 2) At lede et bedemøde,\n3) Kreative bedemøder og 4) Bøn sammen med børn.\nVi har valgt at sælge bøgerne næsten uden fortjeneste, så bøgerne lettere kan nå ud til landets forbedere. Desuden sender vi gerne en PDF-fil af hver\nenkelt bog i serien pr. mail helt gratis til alle, som\nmåtte ønske den. Den må gerne kopieres og uddeles, og\nden må også gerne videresendes til andre.\nI kan læse mere om denne serie eller se hvilke andre\nbøger mv., I kan få fra samme forlag på forlagets\nVi håber og beder til, at denne bog må blive til stor\nvelsignelse for Danmark!Jofrid og Peter Tinggaard4AT BEDE SAMMEN,\n1. bog i serien “Bønnens Vejvisere”\nCopyright © 2011 ved Jofrid og Peter Tinggaard\nCopyright © 2011 Forlaget Tinggaard\nUdgivet af forlaget Tinggaard,\nRebildparken 29, 9220 Ålborg Ø.Alle er velkomne til at kopiere bogen, hvis kopierne\nuddeles uden fortjeneste. Der kan også downloades en\ngratis PDF fil af bogen på forlagets hjemmeside. Men\nellers er bogen underlagt de almindelige regler for\nAlle skrifthenvisninger er taget fra Den Autoriserede\nDanske Bibel af 1992.\nLayout: Peter Tinggaard\nTrykning: Scandinavian Book\nFørste oplag: 2011\nAndet oplag: 2012\nISBN: 978-87-994933-2-65Kapitel 1\nAt bede Guds bønner\nBedemøderne er Guds ansvar!\nEn af de allervigtigste ting at lære i bøn er at bede\nGuds bønner. Men desværre har vi ofte et forkert\nudgangspunkt, som hæmmer os fra at opleve denne\nuudtømmelige kilde af liv. Vi behandler bedemøderne\nsom menneskets andel af Gudsrigets arbejde, fordi det\nmenneskelig set virker underligt, at Gud også skulle\ntage sig af bønnen. Det er hans ansvar at besvare\nbønnerne, tænker vi, men det er vores ansvar at bede\ndem. Vi siger det sjældent så direkte, men det er\nalligevel sådan, de fleste af os tænker. Således placerer\nvi billedlig talt Gud på sidelinjen ved vores bedemøder,\nog vi vælger i stedet at bede vores egne personlige\nbønner.Dette er nok hovedgrunden til, at vi desværre har\net genkendeligt mønster ved de fleste af vores bedemøder. Når en gruppe samles til bøn har hver enkelt\nen lang række ting på sit hjerte og i sine tanker. Og så\nsnart nogen har indledt mødet, begynder en omgang\nspredt fægtning, hvor forbederne ”skyder” i alle mulige\nforskellige retninger ud fra det, den enkelte har på sit\nhjerte. Evangelisten beder for sjæle, hyrden for de syge\nog sårede, en moder for sit vildfarne barn, og alt dette6krydres så med en lang række pligtbønner. Vi skal jo\nhuske at nævne missionærerne og præsterne og de\nandre kirker i byen og så videre ... .Alt i alt bliver bedemødet til en forvirrende samling,\nhvor bønnen springer fra det ene emne til det andet,\nog hvor fællesskabet i bøn primært udfoldes i andres\n”amen” og ”ja” tilkendegivelser under bønnerne. Og ærlig talt, giver det os nogle kedelige og ret frustrerende\nMen Gud havde aldrig tænkt, at vores bedemøder\nskulle afholdes med ham på sidelinjen. Faktisk ønsker\nhan at gennemsyre hvert eneste bedemøde, vi holder.\nHan vil både vise os, hvad vi skal bede om, og han vil\nendda udøse sin kærlighed i vores hjerter, så vi kan\nbede hans bønner med lidenskab og iver. Og alt dette\nvil han gøre igen og igen og igen. I Guds tanker er\nbønnen både det sted, hvor vi mødes med ham og det\nsted, hvor der er allermest kraft til at forvandle hele\nverden. Hvis der er noget sted, hvor der virkelig er\ngrundlag for at forvente Guds ledelse og nærvær, så er\ndet ved vores bedemøder.Ånden vil bede igennem osHør dog, hvad Gud lover os i sit ord: Rom 8,26-27:\n”Og også Ånden kommer os til hjælp i vor skrøbelighed.\nFor hvordan vi skal bede, og hvad vi skal bede om, ved vi\nikke. Men Ånden selv går i forbøn for os med uudsigelige\nsukke, og han, der ransager hjerterne, ved, hvad Ånden\nvil, for den går i forbøn for de hellige efter Guds vilje.”\nDen danske oversættelse af v. 26 kan desværre give et\nforkert billede af Åndens forbøn. Der står nemlig, at7han ”går i forbøn FOR OS”, og rent sprogligt lyder det\nsom om, at han beder for os uden at inddrage os. Men\nordene ”for os” står ikke i den græske grundtekst, og\nderfor burde verset snarere oversættes: ”Men Ånden\nselv går i forbøn med uudsigelige sukke ... ”. I v. 27\nforklarer Paulus så, hvorledes Gud udlægger sådanne\n”uudsigelige sukke”. Han ”ransager” eller undersøger\nvores hjerter for at aflæse Åndens bønner. Kort sagt:\nÅnden beder igennem os med uudsigelige sukke, og\nGud aflæser disse bønner ved at ransage vores hjerter.\nTidligere i kapitlet står der klart og tydeligt, at det er\ndem, der har Ånden som førstegrøde, der selv sukker i\nforventning om barnekår. Det er altså dem, der har\nÅnden, som drives til at sukke efter forløsningen.\nSåledes også her i v. 26-27. Det er Ånden, der beder og\nvirkelig opflammer bønnerne for de hellige, men han\nbeder igennem os. Igennem vores hjerter og munde.Bibelen lover os således i ovenstående vers\n(Rom 8,26-27), at der endda vil være tider, hvor vi vil\nfå en sådan nød for ting, at vi drives til at ”sukke med\nuudsigelige sukke”. Når det sker, vil ingen kunne være\ni tvivl. Sådanne bønner findes slet ikke i vores menneskelige hjerter. Nej, de strømmer direkte fra Guds\nhjerte. Det er desværre kun sjældent, at vi oplever en\nsådan intensitet i vores bønnetider, men vi bør dog\nforvente, at alle bønnestunder ”krydres” med inspiration og liv fra himmelen. For Ånden er særdeles lidenskabelig for at bede igennem os. Han vil lære os at bede\n”for de hellige efter Guds vilje” med en sådan brand\nog intensitet, at Gud selv bliver nærværende igennem\nvores bønner. Tænk på det, Paulus skrev om8Helligånden i Rom 5,5b: ”... for Guds kærlighed er udgydt\ni vore hjerter ved Helligånden, som er givet os.” Når\nGuds hjerte bliver udgydt i vores hjerter, gør vi langt\nmere end at bede Guds bønner med ord. Når det sker,\nvil vores bønner virkelig være antændt af Guds egen\nkærlighed.Vi skal altid være ledt af ÅndenTidligere i samme kapitel kommer Paulus med et\nforbavsende skarpt udsagn om den kristne: ”For alle,\nsom drives af Guds ånd, er Guds børn.” (Rom 8,14). Guds\nbørn er altså dem, der drives af Ånden. For det at ledes\naf Ånden er en uundværlig del af den kristne vandring.\nJa, det er faktisk så vigtigt, at Paulus gør det til en definition på det at være Guds barn. Hvordan genkender\nman et Guds barn? Det er et menneske, som styres af\nÅnden. Hvad så med dem, der ikke ledes af Gud? Tjaa,\nville Paulus sige, de vandrer i hvert fald ikke, som Gud\nhavde tænkt. Jesus sagde om de sande troende i Joh\n3,8: ”Vinden blæser, hvorhen den vil, og du hører den\nsuse, men du ved ikke, hvor den kommer fra, og hvor den\nfarer hen. Sådan er det med enhver, som er født af\nÅnden.” Jesus siger – præcist som Paulus – at en kristen\ner en, som føres af Helligånden. Den kristne er billedlig\ntalt ligesom et blad eller en gren, der styres af vinden.\nDu ser ikke vinden, men dens effekt er tydelig på\nbladene og grenene.Husk på Jesu eksempel. Han var det ypperste menneske, der nogensinde har vandret på jorden. Og han\nsagde: ”Sandelig, sandelig siger jeg jer: Sønnen kan slet\nintet gøre af sig selv, men kun det, han ser Faderen gøre;9for hvad Faderen gør, det samme gør også Sønnen.” (Joh\n5,19) og senere ”Jeg kan intet gøre af mig selv; som jeg\nhører, dømmer jeg, ...” (Joh 5,30a). Jesus demonstrerede,\nhvorledes et menneske burde leve ved konstant at\nvære i kontakt med Faderen ved Helligånden. Han\ngjorde kun det, Ånden ledte ham til at gøre, og han\nsagde kun det, Ånden ledte ham til at sige. Og dette\nfantastiske nærvær forsvandt ikke lige pludselig, hver\ngang han skulle bede. Nej, Ånden bad igennem Jesus,\nsom var blevet et menneske. Den ubegrænsede Gud\nbad igennem et begrænset menneske og gjorde derved\nbønnens muligheder ligeså ubegrænsede, som Gud\nselv er. Det var derfor, der skete så mange fantastiske\nmirakler omkring Jesus. Og det er præcist sådan, Gud\nønsker at bede igennem os.Giv os mere tro!På et tidspunkt kom disciplene og sagde til Jesus:\n”Giv os mere tro!” De havde forstået, at troen var det,\nsom gjorde alle ting muligt (jf. fx Mar 9,23). Derfor ville\nde gerne have mere tro. Jesus svarede dem med disse\nord: ”Havde I en tro som et sennepsfrø, kunne I sige til\ndette morbærtræ: Ryk dig op med rode, og plant dig i\nhavet! og det ville adlyde jer. Hvis en af jer har en tjener,\nsom pløjer eller er hyrde, vil han så sige til ham, når han\nkommer hjem fra marken: Kom straks og sæt dig til\nbords? Vil han ikke tværtimod sige: Lav mad til mig og\nbind kjortlen op om dig og vart mig op, mens jeg spiser\nog drikker; bagefter kan du selv spise og drikke. Mon han\ntakker tjeneren, fordi han gjorde det, han har fået besked\npå? Således også I: Når I har gjort alt det, I har fået\nbesked på, skal I sige: Vi er unyttige tjenere, vi har kun10gjort, hvad vi skulle gøre.” (Luk 17,6-10).Disse vers bliver ofte misforstået. Den store tro\ntolkes som en stærk, befalende tro, som dikterer\nde ting, som skal ske. Ligesom en herre, der befaler\nsin tjener at gøre noget. Men problemet med denne\ntolkning er, at den placerer os på den forkerte plads.\nI afslutningen af lignelsen viser Jesus tydeligt, at den\nkristne ikke er herren, men tjeneren. Jesus siger IKKE,\nat vejen til en større tro går gennem at råbe højere,\neller at være mere selvsikker, eller lignende. Han viser,\nat den større tro kommer af større lydighed mod Herren. Altså handler det ikke om at puste sig op, men om\nlydigt at følge alt, hvad Gud leder os til at gøre. Dette\ngælder selvfølgelig også for vores bedemøder. Den vej,\nsom fører til store og fantastiske forandringer i vores\nland, er lydighedens vej.Men hvordan leder Helligånden så?Ud fra min personlige erfaring med bedemøder kan\njeg sige, at Helligånden leder os på mange forskellige\nmåder. Han giver tanker og ideer. Han giver billeder,\nsom forklarer ting, eller sange, man kan synge. Han\nplanter konkrete bønner i folks hjerter (ofte blot en\nsætning eller en enkelt ide), som han ønsker de skal\nbede. Han giver forskellige fornemmelser og lader også\nnogle gange en eller flere mærke Guds følelser i en sag.\nOg i hvert tilfælde bliver den enkelte placeret overfor\net valg. Tør jeg tro på, at det er Helligånden, der har\ngivet mig dette? Og videre: Tør jeg gøre det, Helligånden leder mig til at gøre?\nGuds livsforvandlende kraft er altså hele tiden inden11for vores rækkevidde. For de indskydelser og tanker,\nsom Ånden giver os, kan vi med rette betragte som\nÅndens stille ”banken” på vore hjerters døre. Ved at\nfølge dem åbner vi døren for Åndens kraft og liv. Dog\nvil det sjældent være så let, som det umiddelbart lyder.\nDesværre. For vejen til Åndens kraft er en vej med\nmange hindringer: Der er menneskefrygt, tvivl, usikkerhed, menneskelig modstand, dæmonisk modstand,\ndiverse følelsesmæssige op- og nedture og meget mere.\nDesuden må man indstille sig på, at bedemødet ikke\nlængere vil være et sted, hvor man kan nøjes med at\nbede ”som man selv har lyst”.\nHvis vi virkelig ønsker at få mere af Guds kraft og\nliv ved vores bedemøder, er der en pris, vi må betale.\nVi må hver især lære at skrue ned for det, som kommer fra os selv, og rette alle vores tanker mod Gud.\nVi må lære at lytte mere, end vi egentlig beder. Vi må\nlære at følge efter, i stedet for blot at gå derhen, hvor vi\nselv vil. Vi må lære at underlægge os Gud ved at underlægge os den eller dem, som leder bedemødet. Og\nmest af alt må vi lære at acceptere, at bønnen er Guds\nansvar. Det er ham, som er Herren, og vi er blot hans\ntrofaste og lydige tjenere. De store gennembrud i bøn\nvil først komme, når vi virkelig begynder at leve denne\nsandhed ud. Han er bønnens Herre, og vi er hans tjenere. Han er den store Konge, og vi er sat hernede for at\nkundgøre, hvad Kongen befaler. Han har nemlig\nudvalgt os til “at bede Guds bønner”.12Kapitel 2\nGuds vilje sker ikke!\nFør man virkelig kan komme sammen og bede Guds\nvilje i fællesskab, er man nødt til at sikre sig, at man\nhar nogenlunde samme forståelse af det med Guds\nvilje. For hvis Ånden skal lede en hel gruppe til at bede\n”for de hellige efter Guds vilje” (Rom 8,27), så er det\nvigtigt, at alle i gruppen har nogenlunde samme\nbibelske forståelse af dette. I modsat fald vil man få\nsvært ved at vandre og bede sammen.Dog har vi som kirke en meget lang tradition for at\nforplumre og mystificere Guds vilje. Således har langt\nde fleste kirkeretninger igennem historien fx argumenteret for, at Guds vilje altid sker på jorden. Man har\ngenerelt taget udgangspunkt i Guds uovervindelige\nstorhed og derudfra konkluderet, at siden ingen kan\nhindre ham, må alt, hvad der sker, virkelig være hans\nvilje. Denne teologi har skabt en række alvorlige problemer for kirken. Ved den er bønnen blevet reduceret\ntil en samtaleform, som kun har andagtsmæssig betydning, eftersom Guds vilje alligevel sker uafhængigt\naf bønnen. Desuden er kirkens billede af Gud blevet\nstærkt misfarvet af de ting, han åbenbart har valgt at\nsende vores vej. For hvis alle ting, der sker, virkelig er\nGuds vilje, så må vi forholde os til en Gud, der13tilsyneladende har valgt at ”velsigne” os med sygdom,\ndød, krig, forbandelser, incestovergreb og meget mere.Guds vilje er ikke kompliceret:Men heldigvis er Bibelens tale om Guds vilje slet\nikke så kompliceret, som kirken har gjort den. Da Jesus\nunderviste sine efterfølgere om bønnens forskellige\ngrundmomenter, var det med Guds vilje en af de ting,\nhan ønskede at slå fast. Derfor lærte han os at bede:\n” … Ske din vilje, som i himlen, således også på jorden.”\nDenne sætning lærer os to ting.\na) Guds vilje sker i himlen.b) Guds vilje sker ikke på jorden.Himlen er altså det sted, hvor Guds vilje sker. Derfor\nkan vi se på himlen og derudfra konkludere, hvad Guds\nfuldkomne vilje er. Der er ingen sygdom eller sorg.\nIngen død og ingen lidelse. Der er lys og intet mørke.\nHvorfor? Fordi Guds vilje sker uhindret dér. Det, han\nønsker, sker med det samme. Men sådan er det ikke på\njorden. Guds vilje sker ikke i fuldt målestok hernede,\nfordi der er en lang række ting, der hindrer hans vilje.\nOg derfor lærer Fader Vor os at bede således, at vores\nbønner kan bane vej for hans vilje. Et andet vers, som\nåbenbarer noget lignende, er 1 Tim 2,3-4. Her erklæres\ndet som Guds vilje, at alle mennesker skal blive frelst.\nMen som vi alle kan se, er alle mennesker ikke frelst –\nGuds vilje sker altså ikke! Derfor tilskyndes vi i samme\nvers til at bede for alle mennesker.14Lydighed er vigtigere end forståelse:\nDog vil det, der ser perfekt ud på afstand, ofte blive\nmere nuanceret og problematisk, når man kommer\ntættere på. Således er det også med ovenstående\nmodel for Guds vilje. Himlen afslører godt nok Guds\nfuldkomne vilje, men desværre er verden så fuld af\ngråzoner, at det nogle gange er svært at skelne lyset\nfra mørket. Lad mig tage et par eksempler: Bibelen\nrummer fx en del udsagn om Gud, som er vanskelige\nat forene med det billede af Gud, som vi finder i Jesus.\nDesuden sker der en masse ting i vores verden, som er\nsvære at forstå. Hvorfor undlod Gud at bremse den bil,\nsom kørte naboens lille dreng over? Eller hvorfor tillod han, at én fra menigheden blev voldtaget? Sådanne\nhændelser er svære at forene med en kærlig Gud.Nej, der er meget, som vi ikke forstår! Og det er helt\nok. Sådan bør det faktisk være. Vi er ikke kaldet til at\nvære som Gud, der ved alt og forstår alt. Nej, vi er\nkaldet til at tjene ham og adlyde ham. De endelige\nsvar på alle spørgsmål vil vi først få i himlen. Således\ner vores primære opgave ved bedemøderne IKKE at\nforstå Gud, men at adlyde ham. Lad mig forklare, hvad\njeg mener. På mange af de områder, hvor vi til tider har\nsvært ved at forstå Guds vilje, har Gud givet os nogle\nmeget klare bud. Han siger: ”Helbred syge, opvæk døde,\ngør spedalske rene, driv dæmoner ud.” (Matt 10,8) Stå\nFjenden imod! (jf. Jak 4,7) Elsk jeres fjender! Gør godt\nmod alle! Velsign og forband ikke. Osv. På samme\nmåde var Jesu eksempel klokkeklart. Han spredte altid\nvelsignelse og helbredelse, hvor end han kom frem.15Altså ser vi i Bibelen, at det slet ikke er så vanskeligt\nat se, hvad Guds vilje for den enkelte forbeder er. Når\nvi møder sygdom, skal vi bede om helbredelse. Når vi\nmøder mørke, skal vi bede om lys. Når vi rammes af\nforbandelser, skal vi i stedet bede om velsignelse. Hvor\nsvært kan det være?Vores største problem er stolthed!Nej, vores problem med at bede bestemte bønner\nskyldes ikke, at Bibelen gør det vanskeligt, men at VI\ngør det vanskeligt. Lad mig forklare, hvad jeg mener.\nNår vi beder vil vi langt hellere være bønnens herrer\nend Herrens tjenere, fordi vores hjerter er befæstet\nmed et sygeligt hovmod, som virkelig hæmmer os. Vi\nhar generelt et overfokus på at forstå alt, hvad der sker,\ni stedet for blot at gøre det, Gud beder os om at gøre.\nDette overfokus bremser os igen og igen fra at følge de\nindskydelser, Gud giver os. Derfor vælger vi kun sjældent at gøre noget, som vi ikke forstår. Og de få gange\nvi vover at følge en indskydelse, som vi ikke forstår,\nforventer vi, at Gud hurtigst muligt vil give os den\nfulde forklaring.Vi har også en tendens til at forklare alverdens omstændigheder ud fra de bønner, som vi selv var med til\nat bede. Som om vi virkelig forstår den dybe sammenhæng i en kompliceret og underfuld verden som vores.\nVi vil helst ikke lyde hovmodige, og derfor pakker vi\nvores budskab ind i et herligt, åndeligt sprog, men ærlig talt fungerer vi alle på denne måde: Hvis bønnerne\n”lykkes” tilskriver vi os selv en stor andel i succesen.\nOmvendt forsøger vi ihærdigt at finde svarene uden for16os selv, når bønnesvaret udebliver. Vi er alt i alt meget\nlangt fra Bibelens ideal, hvor succeskriteriet primært\ner dette: Gjorde jeg, hvad han sagde, jeg skulle gøre?\nVar jeg en god og trofast tjener?\nBibelen fastslår nemlig, at det er Herrens ansvar\nat give væksten (jf. 1 Kor 3,7). Men i vores hovmod\nbehandler vi ofte væksten, som om den virkelig var\nvores ansvar. Denne misforståelse giver os en frygtelig masse problemer. For derved gør vi det til vores\npersonlige ansvar, at de syge bliver helbredt, eller at\nmørket må vige mv.. Således måler vi vores ”succes”\nsom forbedere ud fra en verdslig, resultatorienteret\nmålestok. Er der synlige frugter af vores bønner, eller\nhar vores bønner i stedet været ”forgæves”?Men Gud har IKKE kaldet os til at være bønnens\nherrer, og derfor er det ikke vores ansvar at skabe\nresultaterne. Det er Guds ansvar. Vi er ikke kaldet til\nat være legemets hoved – den opgave tilhører alene\nJesus. Vi er kaldet til at være hans hænder og fødder,\nhans gode og trofaste tjenere. Og dermed er det ikke\nså vigtigt, om vi forstår alle ting, der sker. Det er udelukkende Herrens ansvar at have det store overblik.\nDermed siger jeg selvfølgelig ikke, at vi skal slukke\nfor fornuften, når vi beder. Absolut ikke. Gud vil bruge\nvores fornuft til at forme vores bønner, og han vil også\ndele en lang række tanker med os, som vil skærpe\nvores fornuft. Men fornuften må aldrig blive vores\nprimære vejleder i bønnen. Hvis den er det, har vi\nallerede gjort os selv til bønnens herrer.\nDet er faktisk ret tragisk. Som kristne er vi mere17styret af det, vi ikke forstår ved ”Guds vilje”, end af det,\nvi faktisk forstår. Og vi bruger ofte det, vi ikke forstår\n– det, som ikke passer ind – som en undskyldning for\nat være ulydige mod det, vi forstår. Men Gud har ikke\nkaldet os til at forstå alt. Han har kaldet os til at være\nlydige i alt.\nVenner, det er tid til at kirken vågner op og begynder\nat adlyde Gud; både når det giver mening, og når det\nikke gør. Vi skal være udholdende i at bede de bønner,\nhan har kaldet os til at bede, og ellers overlade det til\nham at være bønnens Herre. Det kan godt være, at der\ner en masse, som vi ikke forstår, men så må lære at\nstole mere på Gud. Hvis vi gør vores del, vil han gøre\nsin del. Bibelens tale om Gud burde slet ikke efterlade\nos i tvivl. Han er kærlighed! Hans nåde og barmhjertighed sprænger alle rammer. Han er lysets fader –\nfuld af varme og venlighed. Fra ham kommer der kun\ngode og fuldkomne gaver. Der er ingen forandring eller\nskift-ende skygge i ham (jf. Jak 1,17). Han siger til os:\n”Gør I jeres del, så vil jeg gøre min!”Gud undrer sigI Es 59,1-15 beskriver profeten et land med en masse\nødelæggelse, bedrag og ondskab. I vers 15 og 16 står\nder så: ”Det så Herren, og det var ondt i hans øjne, at der\nikke fandtes ret. Han så, at ingen kom til stede, og han\nundrede sig over, at ingen greb ind. Da skaffede hans arm\nham sejr, og hans retfærdighed støttede ham.”\nGud undrede sig over, at der ikke var nogen, der greb\nind. Ja, han var forundret over, at der ikke var nogen,\nsom gik i forbøn for landet.18Kirken i dag ser hen mod Gud og siger: Hvorfor gør\ndu ikke noget? Hvorfor griber du ikke ind? Ser du ikke\nondskaben omkring os? Men versene her giver os et\nhelt andet billede: Gud ser ondskaben, og han hader\nsynet af det, men han ser hen mod os og siger: Hvorfor\ngør I ikke noget? Hvordan kan I være så ligeglade? Ser\nI ikke ondskaben omkring jer? I vers 1-2 i dette kapitel\nstår der: ”Herrens arm er ikke for kort til at frelse, hans\nører ikke for døve til at høre. Nej, det er jeres synder, der\nskiller jer fra jeres Gud; jeres overtrædelser skjuler hans\nansigt, så han ikke kan høre jer.” Hindringen ligger ikke\nhos Gud, men hos os!Temaet fra Es 59 er langt fra enestående i Bibelen. I\nEz 22,30 siger Gud: ”Jeg søgte én iblandt dem til at rejse\ngærde eller stille sig i murbruddet foran mig til værn for\nlandet, for at det ikke skulle gå til grunde; men jeg fandt\ningen.” Igen ser vi, at Gud ønsker at standse ondskaben,\nfordi han meget gerne vil frelse folket fra ulykken, men\nhan står helt alene. Han søgte efter nogen, som ville\nforsvare landet i bøn, men han kunne ikke finde\nnogen. Han ønskede ikke, at landet skulle ødelægges,\nog derfor advarede han folket: Denne ulykke vil ske,\nhvis ingen går i forbøn.Bemærk her, hvorledes en enkelt forbeder havde\nværet nok til at gøre hele forskellen. Gud søgte efter ÉN\n– og havde han fundet blot en eneste helhjertet forbeder, var landets skæbne sandsynligvis blevet ændret.\nDet siger en masse om, hvor stor magt der er i de\nHimmelens nådige og barmhjertige Gud står klar til19at regne alle himlens velsignelser ned over Danmark,\nhvis vi som kirke vil gå på knæ for vores land. Hans\nvilje er lægedom, genoprettelse, forsoning, ubetinget\nkærlighed, nåde over nåde, liv i overflod og meget,\nmeget mere. Omvendt kan vi være helt sikre på, at\nhans vilje ikke inkluderer alt det, som fylder vores land\ni dag. Guds vilje er ikke modløshed, depression, mørke,\nvold, had og mismod. Absolut ikke.Fra Guds hjerte er der blevet sendt en invitation til\nkirken i Danmark. Den står i 2 Krøn 7,14: ”[Hvis] mit\nfolk, som mit navn er nævnt over, så ydmyger sig og\nbeder og søger mit ansigt og vender om fra deres onde\nveje, da vil jeg høre dem fra himlen og tilgive deres synd\nog læge deres land.” Dette vers er et profetisk udsagn til\nkirken i ethvert land og i enhver by. Vores ord og handlinger vil medføre lægedom og liv for vores byer og for\nvores land, hvis vi adlyder Guds befalinger.Guds vilje sker, når vi beder:Men hvad betyder alt dette for vores bedemøder?\nDet betyder, at Guds vilje kun sker, hvis vi beder den\nfrem. Det er DERFOR vi samles for at bede. Det er det,\nbedemøderne drejer sig om.Gud kalder på sin kirke til at komme og stå sammen\nmed ham. Han venter på, at vi skal bede hans bønner.\nHan ser vores lands tilstand og længes efter at hjælpe\nos. Han venter på os. Mennesker bliver ikke frelst,\nhvis ikke vi beder for dem. Syge bliver ikke helbredt.\nDe fangne bliver ikke sat i frihed. Guds gaver til vores\nmenigheder når ikke frem til os.20På samme måde sker Guds vilje heller ikke ved vores\ngudstjenester. Gud bruger mennesker til at åbne døren\nfor hans nærvær, og hvis en stor del af menighedens\nmedlemmer undlader at følge Åndens indskydelser, så\nvil menigheden miste en stor del af det, Gud havde lyst\ntil at gøre. Sådan er det virkelig. Der er alt for mange,\nsom kommer til kirkens møder med en afventende og\ntilbagelænet attitude.”Nå, lad os se, hvad Gud har til os\ni dag.” ”Gab … havde han virkelig ikke mere end det?”\nMen alt dette har intet med Guds vilje at gøre. Nej, Gud\nkommer nær, når vi inviterer ham, og når vi virkelig\nærer ham. Vores halvkedelige møder er ikke Guds\nskyld, men vores. For han er altid motiveret for mere\nog kender slet ikke til halvhjertethed. Han ofrede sin\negen søn for at få fællesskab med os, og han vil gøre\nhvad som helst for at komme nær til os.Han siger til os: Bed om hvad som helst i mit navn, og\nså vil jeg give det til jer. Han står klar med alle himlens\nressourcer og ønsker at dele dem ud. Men spørgsmålet\ner: Vil vi virkelig bede: ”Ske din vilje, som i himlen,\nsåledes også på jorden”?21Kapitel 3\nForbøn i grupper\nSammen har vi mere kraft\nMatt 18,19-20 “Alt, hvad to af jer her på jorden bliver\nenige om at bede om, det skal de få af min himmelske\nfader. For hvor to eller tre er forsamlet i mit navn, dér er\njeg midt iblandt dem.”\nDisse to vers rummer nogle fantastiske løfter til det\nat bede sammen med andre. De lover os, at Gud personligt vil give en samlet gruppe forbedere alt, hvad\nde står sammen om at bede – og videre, at Gud selv vil\nkomme meget nær, når de beder.I det Gamle Testamente var det et velkendt fænomen,\nat der skulle to eller tre vidner til, før et konkret vidnesbyrd kunne regnes som gyldigt (fx 5 Mos 19,15).\nDette var et af grundelementerne i jødernes retssystem. Derfor møder vi også det selvsamme princip\nen masse steder i det Nye Testamente; bl.a. i ovenstående vers, når Jesus taler om bøn. Jesus anvender\naltså en logik, som stammer fra jødernes retsvæsen,\nfordi han ønsker at stadfæste den ”lovmæssige” ret, sådanne forbedere har overfor Gud. Når to eller tre bliver\nenige om noget og sammen dømmer, at noget bør ske,\nså lover Jesus, at Gud vil regne deres afgørelse22for gyldig – og at han selv vil stille sig på deres side i\n”retssagen”. Sådanne bønnesamlinger har potentiale i\nsig til at ændre nationernes gang.\nDette løfte betyder dog ikke, at vores personlige\nbønner er ugyldige eller mindre værd. Det er de slet\nikke. Men vores personlige bønner vil aldrig kunne\nudrette det samme, som hvis de samme bønner var\nbedt i enhed sammen med andre kristne. Gud elsker\nvores personlige bønner, men han har ikke kaldet os\ntil at være solokrigere. Nej, han vil bruge sit legeme –\nforeningen af mange forskellige lemmer – til at bane\nvejen for Guds rige.At bede sammen i en gruppe er altså ikke det samme\nsom at bede alene. Der er mere kraft og større muligheder, når man samles som gruppe, men der er også\nlangt flere udfordringer og vanskeligheder. Hvis man\nsom gruppe skal få optimalt udbytte af at bede sammen, er man nødt til at have nogle fælles ”spilleregler”,\nsom alle er enige om. I dette kapitel har vi lavet et udkast til et sæt spilleregler, som kan bruges, når forskellige forbønsgrupper samles i Danmark.1)\tStræb ALTID efter at vandre sammen i\nenhed! (ApG 1,14 og 2,42)\nIllustration: Som at spille i en symfoniAt bede i en gruppe er som at spille en symfoni sammen. Det er berusende og fantastisk smukt, når mangfoldigheden og det musiske overflod af mange dygtige\nmusikere flettes sammen til en harmonisk23enhed. Men det kan også lyde forfærdeligt og direkte\njammerligt, når det ikke fungerer. Det er en illusion at\ntro, at enheden og harmonien helt naturligt vil opstå af\nsig selv. Det gør den ikke! Ved et almindeligt symfoniorkester gør musikerne en lang række ting for at sikre,\nat lyden bliver smuk og harmonisk. De starter fx med\nat stemme instrumenterne, så de passer sammen, og\nsenere – i forbindelse med selve koncerten – fastholder\nde harmonien og det smukke samspil ved at følge dirigentens ledelse.Ved et bedemøde burde man faktisk gøre det\nsamme som disse musikere. Det første man må gøre\ner at ”stemme” sit hjerte i forhold til det konkrete\nbedemøde. Man må altså tage et bevidst valg om at\nnedlægge ”sit eget”, således at man kan være klar til at\nvandre sammen med de andre. Man må ”afklæde sig”\nsin egen dagsorden og sine egne byrder, og i stedet\nindstille sig på at følge den eller de ledere, som har\nansvaret for bedemødet. Som en del af denne ”afklædnings” proces vil det ofte være en hjælp at stille sig selv\ndette spørgsmål: ”Er der noget, der hindrer mig fra at\nvandre sammen med de andre?” (fx synd, bitterhed,\nmanglende tilgivelse) Hvis man kommer i tanke om\nnoget, er det vigtigt, at man omvender sig fra det og\nbeder Gud om tilgivelse.\nDen næste ting, alle må gøre, er at følge dirigentens\neller bønnelederens ledelse under hele bedemødet.\nDette skridt forudsætter selvfølgelig, at man har en\nbønneleder. I mine øjne er det mindst ligeså vigtigt\nat have en tydelig leder til et bedemøde, som det er at\nhave en dirigent ved et symfoniorkester. Dog har24de fleste danske kirker ikke tradition for at have en\nsådan leder, og derfor vil der være mange, som stejler\nover dette. Man kan da sagtens ”klare sig” uden, ville\nde muligvis sige, men det er jeg ikke enig i. Det er en\nillusion at tro, at Helligånden automatisk overtager\nstyringen med bedemødet, blot fordi man har fravalgt\nat have en tydelig leder. Alternativet til en tydelig\nledelse er nemlig ikke Åndens ledelse, men alles\nledelse. Og siden det er umuligt for alle at lede på en\ngang, så bliver det typisk nogle helt andre ting, som\nkommer til at styre og lede mødet. Da bliver mødet\nenten styret af kirkens tradition (sådan har vi altid\ngjort!), eller af nogle enkelte personer med stærke\nmeninger, eller af tilfældighedernes spil.2)\tGiv plads til, at Helligånden kan tale og\nvirke igennem ALLE! (1 Kor 14,26 og 31)\nIllustration: Som at lægge et puslespil sammenAt bede sammen svarer til at lægge et puslespil sammen. Hver eneste deltager ved bedemødet har billedlig\ntalt en eller flere brikker, som skal bruges til at lægge\ndet samlede puslespil – og alles brikker er lige vigtige.\nDet er sådan, det bør være, og Helligånden er vores\ngarant, for at dette udgangspunkt også kan blive til\nvirkelighed. Når han får plads til at lede en gruppe, vil\nhan målrettet gå efter at bruge alle, fordi han ved, at\ndette er det bedste for gruppens fællesskab.\nHer er nogle konkrete eksempler på, hvad sådanne\nenkelte brikker kunne være: En indvendig bøn, som\ntrænger på sig. En indre fornemmelse for et konkret25emne eller et særligt fokus. En konkret måde man skal\nbede på for det pågældende emne. En dans, en sang, en\nprofeti, eller evt. noget, man som gruppe skal bekende.\nEt billede, et konkret skriftsted, en særlig fornemmelse\nfor noget, osv..\nVed et bedemøde vil de enkelte ”brikker” have forskellige funktioner og formål. Der vil være nogle input\nfra Gud, som fungerer som hjørne- og kant- brikker. De\nafgrænser og definerer dagens konkrete bønneemne\nog skaber derved en ramme omkring emnet. Når rammen er på plads, ved alle, at resten af brikkerne skal\nplaceres indenfor denne ramme. Det er en fordel, hvis\ndagens bønneleder allerede har fået en del af disse\nbrikker fra Gud, før bedemødet går i gang. Der vil også\nvære en række input eller ”brikker” med unikke og\ntydelige detaljer, som er lette at placere. De giver\nmening i sig selv og er derfor lette at forstå. Omvendt\nvil der være en del ”blå himmel”- brikker, som ikke\ngiver mening i sig selv, fordi de mangler unikke\ndetaljer. Ved et puslespil samler man typisk sådanne\nbrikker i en bunke og venter med at lægge dem, til man\nhar dem alle sammen. Men ved et bedemøde er der en\nfare for, at sådanne brikker slet ikke bliver lagt, fordi\nde fleste forbedere vil holde sig tilbage fra at dele noget, som ikke helt giver mening i sig selv, eller som ikke\ner ”interessant” nok.\nLad mig komme med et eksempel: Ved et almindeligt\nbedemøde, hvor dagens emne er menighedens præst,\nfår en lang række forbedere tanken: ”Gud elsker vores\npræst”. Dog er der ingen, der deler dette med nogen,\nfordi selve tanken – at Gud elsker vores præst – ikke26virker specielt imponerende. Men hvis en af dem\nalligevel havde delt tanken ved det pågældende møde,\nville der straks havde været flere andre, der kunne\nsige: Jeg fik faktisk den samme tanke … . Pludselig\nforstår alle: Dette er Guds tanke for dette bedemøde.\nHan vil noget særligt!Hvis alt dette med bønnen som et puslespil skal\nfungere i praksis, kræver det en indsats af både\nbønnelederen og mødets deltagere. Lederen må lede\npå en måde, så det bliver let for andre at komme med\nderes ”brikker”. Samtidigt må den enkelte deltager selv\nkomme til mødet med en forventning om, at Gud vil\nbruge ”mig”.3)\tForsøg altid at forblive aktiv og engageret\nhele vejen igennem bedemødet! (Gal 6,5)Illustration: Som et hundespand, der trækker en\nslædeEn gruppe, der beder sammen er som et hundespand,\nder trækker en slæde: Hvis bønnelederen både skal\ntrække slæden og alle de andre i tillæg, vil bedemødet\nikke blive nogen stor succes. Lederen vil selv opleve\nmødet som meget tungt, mens resten af deltagerne vil\nopleve det hele som kedeligt. Men hvis alle ”hundene”\ni stedet er klar til at trække i den retning, som ”lederhunden” angiver, så vil slæden helt naturligt suse af\nsted med fart og kraft.Overvej dette vers fra Ord 18,9: ”Den, der er forsømmelig i sit arbejde, er broder til ham, der ødelægger alt.”\nDer er altså en lighed mellem at udføre noget27på halvhjertet vis og så det at ødelægge noget. Dette\ngælder også ved et bedemøde. Hvis vi deltager i bedemøder med en halvhjertet og passiv tilgang til bønnen,\nvil det have en destruktiv virkning på mødet. Sådan\nfungerer det virkelig – selv om det selvfølgelig ikke er\nnogens intention. For derved modarbejder vi indirekte\nbønnelederen og tvinger ham til at bære en alt for stor\ndel af vægten.\nHusk på dette! Du er kaldet til at elske Gud ”af hele\ndit hjerte og af hele din sjæl og af hele dit sind og af hele\ndin styrke.” (Mk 12,30), og dette burde også komme\ntil udtryk ved bedemøderne. Vi burde altså være forbedere, der beder ”af hele vores styrke”! Det er selvfølgelig lettere at holde sig lidt tilbage og altid at vælge\nden sikre og behagelige linje, men Jesus advarer os\nmod dette (Mar 14,38): ”Våg, og bed om ikke at falde i\nfristelse. Ånden er rede, men kødet er skrøbeligt.” Vores\nkød vil hellere vandre på den lette vej, men vores ånd\ner rede til at kæmpe.For den enkelte betyder dette, at han eller hun må\nlære at holde sig selv ”aktiv” og engageret. Det er altså\ndig, der selv må vælge, om du vil være en forbeder, som\ngiver alt, hvad du har at give. Vil du ”trække din del af\nslædens vægt” med den styrke, som Gud har givet dig,\neller vil du i stedet overlade det tunge læs til andre?\nDet er dog ikke et valg, som du kan nøjes med at\ntræffe en enkelt gang, men i stedet et valg, som må\ntages om og om igen, hver gang du står i en konkret\nbønnesamling og ikke har ”lyst” til at være aktiv.\nDesuden er det virkelig en træningssag at forblive28aktiv til et helt bedemøde, og det tager tid at lære. I\nstarten vil den enkelte måske kunne holde sig aktiv\ni fem eller ti minutter, når det er tungt at bede, men\nved målrettet træning kan man udvide dette mere og\nmere. På samme måde som en løber ved træning kan\nkomme i bedre og bedre form og derved kan løbe\nlængere og længere.4)\tBed korte bønner! (Rom 14,19)Illustration: Som at spille volleyball sammenNår man beder sammen i en gruppe, svarer det\nbilledligt talt til at spille volleyball sammen. I volleyball gælder det først og fremmest om at holde bolden i\ngang, således at bolden ikke rammer jorden, men samtidigt gælder det, at ingen må gribe bolden og holde\nfast i den. I forhold til et bedemøde betyder dette, at\ndeltagerne målrettet skal forsøge at holde bolden i\ngang. Den enkelte skal ikke vente til at ”bolden rammer jorden”, før han eller hun tager sig sammen. Nej,\nalle må så vidt muligt stå klar til at bede hele tiden,\nsåledes at bolden hele tiden holdes i gang. Samtidigt\nmå alle deltagerne lære at bede korte og præcise\nbønner, således at ingen ”holder på bolden” for længe.\nHver gang nogen beder en længere bøn, hvor han\neller hun bevæger sig igennem en række forskellige\nemner, vil det nemlig have en dræbende effekt på\nbedemødet. For derved hindrer han eller hun de\nandre deltagere fra at komme til, og dermed bliver det\nsværere for de andre at forblive aktive. Desuden vil\nhver enkelt del af den lange bøn, som han eller hun29beder, antænde lignende bønner i de andre. Men hver\ngang han eller hun springer videre til et andet emne –\nuden at de andre har fået plads til at bede deres bønner, vil det medføre en negativ reaktion i andre. For\ndet at have en bøn i tankerne og i hjertet, som man har\nlyst til at bede, men som man ikke får mulighed for at\nbede, dræber altid noget af lysten til at deltage aktivt i\nmødet.Det vil ofte være de personer, som bruger meget tid\nalene i bøn, som vil have en tendens til at bede lange\nbønner. Sådanne forbedere er en fantastisk velsignelse\nfor vores menigheder, og det må vi ikke glemme. Men\ndet, som er en styrke, når de beder alene, kan hurtigt\nblive en svaghed, hvis ikke sådanne forbedere lærer at\nbede korte og præcise bønner, når de skal bede sammen med andre.5)\tStræb efter at gøre det så let som muligt\nfor lederen at lede! (Hebr 13,17)\nIllustration: Som et møde med en mødelederBibelen er meget fokuseret på det med ledelse og\nautoritet. Børn skal underordne sig deres forældre\n(Ef 6,1). Alle skal underordne sig enhver myndighed,\nder er over dem (Rom 13,1). En menigheds medlemmer\nskal underordne sig under menighedens ledere\n(Hebr 13,7). Derfor må vi passe meget på med at gøre\nvores kirker for demokratiske. For Guds primære måde\nat lede på er igennem en eller flere ledere. Dette gælder\nogså ved vores bedemøder.\nNår man deltager i et vigtigt møde, hvor der skal30træffes nogle afgørelser, vil der altid være en mødeleder. Dette kender de fleste kirker også fra deres\ngudstjenester. Man har typisk valgt at have en enkelt\nleder til at styre retningen, fordi man vil undgå, at mødet skal styres i mange forskellige retninger af mange\nforskellige personer. Og man forventer selvfølgelig, at\nalle underordner sig den pågældende leder og holder\nsig til det, han siger. Efter min mening burde vi gøre\nnoget af det samme ved vores bedemøder.Ved et bedemøde har alle deltagerne et ansvar for\nat følge lederens ledelse. Men desværre har vi i kirkerne ofte en tendens til at kaste dette ansvar tilbage til\nlederen og sige: ”Jeg vil kun følge dig, når jeg er enig”,\neller ”Du må lede på en måde, så jeg får lyst til at følge\nefter dig.” Det svarer næsten til et skolebarn, der forventer, at det er lærerens ansvar ”at få alle til at makke\nret”. Alt dette er dog et udtryk for umodenhed. Den\nmodne forbeder forstår at samarbejde og at underlægge sig andre. Det er lederens ansvar at lede, men det er\nden enkeltes ansvar at følge efter.Dem, der står for menighedens bedemøder har et\nansvar for at skabe en kultur for menighedens bedemøder med nogle klare og tydelige retningslinjer,\nsom alle har forstået. Fx indleder jeg ofte et bedemøde\nmed nogle korte retningslinjer: ”Bed korte bønner og\nhold jer til det emne og det fokus, som jeg (dvs. bønnelederen) angiver. Forvent at Gud vil tale til dig, og\nvær altid klar til at dele det, du får. Hvis dit input passer ind i den retning, som jeg (dvs. bønnelederen) har\nangivet, kan du frit dele det, du har fået – når du synes,\ndet passer ind. Men hvis dit input går i en anden31retning, skal du enten vente med at dele det, indtil det\npasser ind i bedemødet, eller dele det med mig (bønnelederen) – uden at andre hører det. Derved undgår\ndu at overtage styringen med mødet, men giver mig\nmulighed for frit at vurdere, hvordan jeg tror det\nkonkrete input skal anvendes.”Alle må holde sig til det tema, som lederen har opgivet, indtil lederen leder bedemødet over i en ny retning eller et nyt fokus. Og hvis man er i tvivl om noget,\ner det godt at stille uddybende spørgsmål, således at\nalle deltagerne ved et bedemøde sammen samarbejder\nom at skabe klarhed.6)\tHusk, at I er samlet for at bede og ikke for\nat snakkeJeg har oplevet dette rigtig mange gange. Man kommer sammen for at bede, men i stedet ender man med\nat bruge en stor del af bønnetiden på at snakke. Eller\nman kommer til en konference om bøn, hvor det erklærede mål var, at halvdelen af tiden skulle bruges\npå bøn, men det ender desværre med at undervisning\ni stedet kommer til at fylde over halvfems procent af\ntiden. Dette er noget, vi alle skal være opmærksomme\npå. Når man samles for at bede, skal man stræbe efter\nat bruge tiden effektivt. Det er selvfølgelig nødvendigt\nmed lidt snak ved et bedemøde, når man skal informere om ting, eller når man skal dele de ting, som Gud\ntaler, men vi må sammen stræbe efter at få bedt så\nmeget som muligt. Al tale skal derfor være kort og ”lige\ntil sagen”. Hvis det, du har at sige, ikke fremmer bønnen, så er det sikkert bedst, at du venter med at sige32det til efter bedemødet.Dog bør vi aldrig gå i den anden yderlighed, hvor vi\nbegynder at bruge bønnerne til at informere de andre\nom ting, der sker. Det er ok, at andre hører nyt om fx\nen af menighedens syge igennem din bøn, hvis dine\nbønner virkelig er rettet mod Gud, men det må aldrig\nblive et mål med bønnen, at de andre skal informeres\nom noget. Når vi beder, beder vi til Gud og til ham\nalene. Hvis vi skal sige noget til hinanden, skal vi sige\ndet udenom bønnerne.Men hvornår kan vi så bede for alle\nmenighedens løbende behov?For mange menigheder er bedemødet det sted, hvor\nman lægger menighedens forskellige behov frem for\nGud. Derfor vil det føles som et tab for mange, hvis\nman fremover skal forme bedemødet, så der ikke gives\nplads til at lægge alle mulige behov frem for Gud. Men\npersonligt tror jeg, at sådanne bønner primært hører\nhjemme i den enkeltes bønnekammer eller i mindre\nbønnegrupper. For jo flere man er samlet til bøn, jo\nvigtigere er det at zoome ind på noget konkret. Det er\nselvfølgelig stadig oplagt at informere forbederne om\nkonkrete behov i forbindelse med bedemøderne, men\nman “udvander” dybden og kraften i et bedemøde, hvis\nden skal dække alle behov. Desuden har dette fokus\nen tendens til at fylde bønnetiden ud med tætpakkede\nbønner for diverse behov, hvorved der kun bliver lidt\ntid til at vente på Gud og til at lytte til ham.\nUd fra min personlige erfaring kan jeg helt klart sige,33at man vinder rigtig meget ved kun at fokusere på en\neller højest et par emner. For når man virkelig tager tid\ntil at bede for det, som Gud leder gruppen til at bede\nfor, så bliver bønnen ikke blot en tid, hvor mennesker\nnævner forskellige menneskelige behov overfor Gud.\nNej, bønnen bliver i stedet en tid, hvor Gud deler sit\nhjerte for det pågældende emne og virkelig udgyder\nåbenbaring og liv igennem bedemødet.\nDet behøver dog ikke at være et “enten eller” mellem\nde to “slags” bedemøder. Man kan fx afsætte noget af\ntiden til at bede for menighedens behov, og så afsætte\nresten af tiden til at fokusere på en konkret behov. En\nanden mulighed er at variere imellem de to former,\nså man nogle gange beder for de mange behov, mens\nman andre gange afsætter hele tiden til at bede for et\nkonkret emne eller behov.\nDog vil jeg kraftigt anbefale, at man altid forsøger at\nholde sig til et emne af gangen til alle bedemøder. Med\nandre ord, at man forsøger at bremse såkaldte listebønner, hvor en enkelt forbeder bevæger sig igennem\nforskellige emner uden at give plads til andre. Det har\n- som tidligere beskrevet - en sløvende effekt på\nbedemødet.Men hvor skal vi starte?Det ville være skønt, hvis alle menighedens forbedere havde læst dette kapitel, og alle havde oplevet\nÅndens ledelse til at fornye menighedens bedemøder\nved hjælp af de principper, som vi har præsenteret i\ndette kapitel. Men i virkelighedens verden vil processen sandsynligvis starte på en anden måde. Fx. ved34at en enkelt forbeder læser bogen og efterfølgende\n(med begrænset succes) forsøger at få nogle af de\nandre forbedere til at læse dette kapitel. I løbet af\nnogle måneder er der kommet en lille håndfuld, som\nønsker at fornye bedemøderne, mens resten af gruppen fortsat er utrygge ved at lave sådanne ændringer.\nHvis denne situation ikke takles med visdom kan den\nhurtigt medføre splid og brud omkring menighedens\nbedemøder.Nej, ændringer tager tid, fordi de fleste mennesker\nhar brug for tid til at omstille sig til store og vigtige\nændringer. Og det er vigtigt at respektere dette. Derfor\nvil det ofte være bedst at gennemføre ændringerne\nover flere etaper. Her vil det være den lokale bedegruppe (eller evt. bedegruppens ledere), som selv må\noverveje: Tror vi, at det er rigtigt at fornye menighedens bedemøder? Hvilke ændringer er gruppen klar\ntil nu, og hvad skal vi evt. vente med? Hvad oplever vi,\nat Ånden leder os til at gøre nu?35Kapitel 4\nHvis Gud virkelig vil bede sine bønner igennem os –\nsådan som vi fremlagde det tidligere i bogen, så kan vi\nmed rette forvente hans aktive og mærkbare ledelse\nved alle vores bedemøder. For han står hele tiden klar,\nog han vil hele tiden mere. Han ser fantastiske muligheder over alt; selv på de steder, hvor det hele ser\numuligt ud for os. Og han vil bruge os til at gøre det\numulige muligt.Derfor har han også fyldt sit levende Ord med et utal\naf løfter om bøn. Fx løftet fra Rom 8,26: ”Og også Ånden\nkommer os til hjælp i vor skrøbelighed. For hvordan vi\nskal bede, og hvad vi skal bede om, ved vi ikke.” Med andre ord: Når vi skal bede og ikke ved, HVORDAN vi skal\nbede, eller HVAD vi skal bede om, kan vi altid forvente\nHelligåndens hjælp. Han vil altså åbenbare for os 1)\nHVAD, vi skal bede om (dvs. selve bønnernes indhold)\nog 2) HVORDAN, vi skal bede for noget (dvs. en særlig\nmåde at bede for det pågældende emne).\nDet er dette ”HVORDAN”, som vi her omtaler som\nprofetiske handlinger. Det er ydre, ”Helligåndsinspirerede” handlinger, som kobles sammen med bønnen. Bibelen er fyldt med eksempler på sådanne profetiske handlinger. Tænk på Moses: Gud sagde, at36han skulle række sin stav ud over det Røde hav, og\nidet han adlyd, åbnede Gud en vej igennem vandet.\nEn anden gang skulle Moses løfte sine arme i bøn for\nfolket, mens Josva og hæren kæmpede mod amalekitterne (2 Mos 17). Resultatet var slående. Så længe han\nhavde sine arme løftet, havde Israels hær fremgang,\nmen omvendt begyndte fjenderne at vinde frem, når\nhans hænder ikke var løftet. Soldaterne havde slet\nikke tid til at kigge op på Moses (de var jo i kamp), men\nalligevel gjorde hans handling en verden til forskel.\nDet var ikke Moses´ hænder, der var magiske, men det\nvar handlingen, som blev udført i lydighed mod Guds\nledelse, som banede vejen for Guds kraft.\nEller hvad med Josva? Gud beordrede folket at\nmarchere omkring Jerikos mure i syv dage, og med det\nsamme, de havde udført ordren, brasede byens massive mure ned. Murene brasede ikke sammen pga.\nrystelserne fra folkets trampen eller pga. noget, som\nkan forklares ved naturlige kræfter. Nej, det var alene\nGuds fantastiske kraft, der gjorde det. Gud talte først,\nde handlede i lydighed, og så skete miraklet. Man\nkunne fylde en hel bog med eksempler fra Bibelen på\ndette.De fleste af disse eksempler står i det Gamle Testamente, men der er også en række eksempler i det Nye\nTestamente. Fx ser vi, at Jesus flere gange gjorde nogle\nmærkelige handlinger, når han skulle bede for de syge.\nHan smurte mudder på en blind mands øjne\n(Joh 9,6-7), spyttede en anden blind mand i øjnene\n(Mark 8, 23) og stak sine fingre i en døv mands øre\n(Mark 7,33-34). I forlængelse af dette skete det til tider,37at han bad den syge om at gøre en eller anden handling, som skulle bane vejen for helbredelsen (se fx\nLuk 17,14, Matt 9,6 eller Joh 9,11). Ifølge Jesu eget\nudsagn, gjorde han kun det, han så Faderen gøre (Joh\n5,19), og derfor kan vi med rette betragte handlingerne, som han gjorde (eller fik andre til at gøre),\nsom noget, der var inspireret af Helligånden.I dette kapitel skal vi sammen overveje, hvorfor Gud\nbruger sådanne profetiske handlinger. Hvorfor nøjes\nhan ikke bare med at bruge vores talte bønner, når han\nkalder os til bøn? Og hvilke ”gevinster” kan vi forvente,\nhvis vi åbner os for selv at gøre sådanne handlinger?1)\tProfetiske handlinger fremhæver og\nforstærker det, Gud vil sige:Når vi beder, taler den evige Gud igennem vores\nbønner. Han gør det dog ikke ”direkte”, som var vi\nåndemanere, men indirekte, idet han planter sine\ntanker og ideer i os. Når vi fx beder for menighedens\npræst, vil Gud plante konkrete tanker i vores indre,\nsom han vil, vi skal bede. ”Gud er stolt af xx! Han har\ndet svært nu, men Gud vil ikke svigte ham!” Disse\ntanker hjælper os både til at bede efter Guds hjerte og\ntil at udtale Guds tanker og intentioner over forskellige\nsituationer.Dog går vi ofte glip af en del af de velsignelser, som\nGud har til os, fordi vi kun søger, HVAD vi skal bede om\nog ikke HVORDAN. Således får vi – som svar på vores\nsøgen – en række tanker, som plantes i vores menneskelige forstand, og de hjælper os til at bede ud fra38vores menneskelige forstand. Men disse bønner når\nsjældent dybere ned end dette, og derfor vil de typisk\nblive bedt uden afgørende kontakt med vores inderste\nlidenskaber. Men alt dette ved Gud selvfølgelig. Han vil\nogså vise os, HVORDAN vi skal bede i form af konkrete\nprofetiske handlinger, som vil hjælpe os til at koble\nvores hjerter på bønnerne. Fx kunne han lede en forbeder til at bære et tungt åg på skuldrene (jf.\nJer 27-28), mens han beder for menighedens præst\nfor derved at åbenbare den tunge byrde, præsten selv\noplever.Lad os tage et konkret eksempel: Min kone var på\nen bønneskole i Norge, hvor de skulle bede mod abort\ni Norge ved et konkret bedemøde. Helligånden havde\ninspireret lederne til at give et stykke ler til alle deltagerne, således at alle kunne forme en lille baby med\nhænderne (jf. Sl 139,13-16). Kort efter gik lederne\nrundt og begyndte at knuse de enkelte babyer – sådan\nsom vi gør det ved en abort. Denne profetiske handling\nsynliggjorde aborten på en meget levende måde, og det\nmedførte, at deltagerne blev dybt berørt af det. Således\nvar bønnerne, som blev bedt alt andet end teoretiske.\nNej, deltagernes hjerter var blevet ”koblet til” igennem\nden profetiske handling, og derfor var der både tårer\nog dyb anger under bønnestunden.\nÉt af de tydeligste bibelske eksempler på dette er\nprofeten Hoseas. Gud bad ham om at gifte sig med en\nprostitueret, fordi han ville bruge dette eksempel til at\nsynliggøre, hvorledes folket behandlede ham. Hoseas\nadlyd og kom derved til at opleve en række meget\nsmertefulde oplevelser af svigt og skam. Men alle disse39oplevelser åbnede Hoseas menneskelige hjerte til at\nforstå Guds grædende og kærlige hjerte på en dyb og\ninderlig måde. Læs fx Hos 2,4-7; 2,16-25 og 11,8-11 – i\nlyset af profetens situation som en forslået og svigtet\nægtemand, der længes efter sin utro hustru. Samtidigt\nforstærkede hele illustrationen med en troløs kone alle\nde ord, som profeten udtalte til folket.2)\tProfetiske handlinger gør Guds budskab\n”håndgribeligt og mærkbart”:Mennesker har som udgangspunkt fem sanser, og\nvi er vant til at modtage signaler om vores omverden\nigennem dem alle. Men ved vores bedemøder forsøger\nvi ofte at lukke ned for alt andet end hørelsen. Derfor\nsidder man helt stille med lukkede øjne og foldede\nhænder. Men Gud ønsker faktisk at tale til os igennem\nalle fem sanser – også ved vores bedemøder. Han inviterer os til at ”smage og se”, at han er god. Han siger:\n”Se på mig!” (jf. Sl 121,1-2 + Sl 36,10), ”Rør ved mig!”\n(jf. Joh 20,27 + 1 Joh 1,1), ”Lyt til mig!” (jf. 2 Mos 15,26\n+ Åb 2,7). For han vil bruge vores forskellige sanser til\nat kommunikere det, han vil sige til os.Forestil jer, hvis al undervisningen i en skole skulle\nforegå på samme måde, som vi ofte gør det ved vores\nbedemøder. Eleverne skulle lære at sidde med lukkede\nøjne og foldede hænder og udelukkende modtage\nundervisning igennem hørelsen. De fleste elever ville\nmistrives i skolen, og de ville kun lære en brøkdel af\ndet, de ellers kunne lære.\nMen når Gud leder en gruppe til at gøre en profetisk40handling under bønnen, bliver deltagernes forskellige sanser involveret. Derved får Gud mulighed for at\nkommunikere igennem alle fem sanser. Han kan tale\ntil forbederne igennem det, de ser, og igennem det, de\nmærker, når de rører ved noget, og igennem det, de\nlugter osv..Tænk på nogle af de ting, Gud ledte sine profeter til\nat gøre: Esajas skulle fx gå nøgen rundt i tre år (jf.\nEs 20,1-3). Handlingen skulle illustrere for folket, hvad\nder ville ske med dem, hvis de fortsatte i deres frafald.\nMen handlingen har uden tvivl også kommunikeret en\nmasse til profetens eget hjerte. Han har mærket, hørt,\nset og erfaret på egen krop den skam og elendighed,\nsom snart ville ramme folket, hvis ikke de omvendte\nsig. Mon ikke alt dette har påvirket både profetens\negne bønner for folket og hans hjerte for dem. På\nsamme måde skulle Ezekiel gå nøgen rundt i længere\ntid, og han skulle desuden tilberede sin mad ved at\nbrænde indtørrede kokager (jf. Ez 4,15). Gud har uden\ntvivl talt en masse igennem dette – også igennem stanken.3)\tProfetiske handlinger er en mægtig form\nfor bøn:Samlet udstiller de to første punkter, hvorledes Gud\nvil bruge de profetiske handlinger til at åbenbare og\nlevendegøre ting. Men han vil langt mere end dette. De\nprofetiske handlinger er langt mere end en klargøring\ntil bønnen, ligesom en god indledning før selve\nmødet. Nej, de er i sig selv en mægtig form for bøn,\nsom virkelig baner vejen for Guds kraft.41Når Moses fx løftede sine hænder i velsignelse over\nfolket, mens de kæmpede mod amalekitterne, så medførte det langt mere end ”en god tanke i krigernes hoveder”. Det var nemlig ikke tanken om, ”at Gud ønsker\nat velsigne os”, som gav krigerne styrke, hver gang de\nså op på Moses. Nej, det var Guds kraft i funktion, som\nblev forløst igennem Moses´ handling, der gav dem sejr.På samme måde bør vi som forbedere forvente, at\nGuds kraft vil udrette nogle konkrete ting på jorden,\nhver gang vi udfører en konkret, helligåndsinspireret\nprofetisk handling. For sådanne handlinger er absolut\nikke ”åndelige legesager”, som vi gør for sjov eller for at\nvære kreative, men de er mægtige våben ”til at bryde\nfæstningsværker ned” (2 Kor 10,4). Dog bør vi samtidigt huske, at kraften udelukkende kommer fra Gud og\nikke fra os. Vores andel er blot den, at vi gør, hvad Gud\ninspirerer os til at gøre.4)\tProfetiske handlinger medfører større\nenhed mod et konkret fokus:En af de skønneste gevinster ved profetiske handlinger er dette: Når man sammen deltager i en\nkonkret profetisk handling og således har et fælles\nfokus, som er synligt og mærkbart for alle, så vil det\nautomatisk gøre det lettere for alle at bevare enheden\nomkring dette fokus. Dette skyldes en række forskellige faktorer.A)\tNår et bedemøde udelukkende består af\nmundtlige bønner, så skaber det en slags flaskehals oplevelse. Der er kun plads til en bøn af gangen, og derfor42bliver resten af forbederne ”sat på standby”, mens de\nventer på selv at bede. Men ved profetiske handlinger\nkan mange forbedere bede på en gang. Forestil dig fx\net bedemøde for Danmark, hvor alle er samlet omkring\net kort af Danmark og har fået en stor skål konfetti til\nat sprede ud over landet, mens man nedbeder Guds\nvelsignelse. Denne konkrete handling gør det muligt\nfor mange forbedere at bede på en gang. Præcis som\ndet sker igennem lovsang, hver gang en lovsangstekst\ner skrevet som en bøn til Gud.\nB)\tUden en profetisk handling vil det ofte være en\nudfordring at bevare en hel gruppe ved samme fokus\ni længere tid, fordi en konkret, ”teoretisk” præsentation af dagens fokus let kan virke både uhåndgribelig\nog mangelfuld for en del af forbederne. Men hvis man i\nstedet konkretiserer emnet igennem en konkret profetisk handling, vil det i stedet være forbavsende let\nat bevare alles fokus på samme emne. For da har alle\nmulighed for at se den samme symbolske genstand og\nsamtidigt kunne udføre de samme profetiske handlinger i forhold til genstanden.Men kraften i profetiske handlinger varierer\nud fra, hvor helhjertet vi udfører dem:Når Bibelen taler om bøn, nævnes der både ting, der\nfremmer bønnesvaret og ting, der modarbejder det. Fx\nfremhæves ”tro” og ”udholdenhed” som faktorer, der\nfremmer svarene, mens ”selvoptagethed” (jf.\nJak 4,3) og ”tvivl” (Jak 1,5-7) fremhæves som faktorer,\nder modarbejder svarene. Profetiske handlinger er af\nnaturlige grunde underlagt de samme spilleregler,43fordi de dybest set er en aktiv form for bøn. Derfor:\nHvis vi nøjes med at udføre handlingerne på halvhjertet vis, vil dette også blive afspejlet i resultaterne. Men\nhvis vi giver os selv helhjertet til handlingerne og i tro\nforventer at se, Gud gøre store ting, vil han igen og igen\ngøre ”langt ud over alt, hvad vi beder om eller forstår.”\nDer findes flere historier i det Gamle Testamente,\nsom illustrerer dette. Fx læser vi i 2 Kon 13,14-19\nhistorien om Elisa og kong Joash. Her krævede Elisa\nførst, at kongen skulle skyde en pil ud af et vindue som\nen profetisk handling om den fantastiske sejr, Gud ville\ngive landet i forhold til Aram. Efterfølgende får kongen\nstukket et bundt pile i hånden og får besked på at slå\npilene ned i jorden. Han adlyder, men ikke så helhjertet, idet han kun slår pilene mod jorden tre gange. Profeten bliver vred og siger: ”Havde du slået fem eller seks\ngange, ville du have slået Aram fuldstændigt. Nu skal du\nkun slå Aram tre gange.”Kongen adlød godt nok, men han troede tilsyneladende ikke, at hans handling med at slå pilene mod\njorden ville have afgørende betydning for deres krig\nmed Aram, eller på at Gud virkelig ville give dem en\nfantastisk sejr, og derfor var han ikke så helhjertet i sin\nlydighed mod profetens bud. Således gik han glip af en\nstor del af det, Gud havde klargjort til ham og folket –\nfordi han tvivlede og ikke stolede nok på Gud.\nEn anden historie, som udstiller noget lignende, er\nhistorien om Sereptas krukker (2 Konge 4,1-7). En\nenke kommer til Elisa og trygler om hjælp, fordi hun44og hendes børn skal sælges som slaver pga gæld. Elisa\nspørger hende, hvad hun har i hjemmet. En lille krukke\nolie, svarer hun. Elisa udfordrer hende til at gå ud til\nALLE hendes naboer og låne så mange tomme krukker som muligt. Når hun har gjort dette, skal hun fylde\nde tomme krukker med olien fra hendes lille krukke.\nHun adlyder og kommer til at opleve, at olien bliver\nved med at vælde ud af den lille beholder, INDTIL alle\nde krukker, hun havde lånt, er blevet fyldt. Altså blev\nomfanget af Guds bønnesvar bestemt af, hvor helhjertet hun adlyd profeten.\nDet er altså vigtigt, at man bevarer en indstilling af\nbøn hele vejen igennem en konkret profetisk handling,\nselv om det nogle gange vil være en udfordring. For\nmåden, vi adlyder Guds ledelse på, har en afgørende\nbetydning for hvor stort et bønnesvar, vi kan forvente.\nHvis ikke vi tror, at vores handlinger gør en forskel, så\nvil de det sikkert heller ikke. Men hvis vi fornemmer\nGuds ledelse og helhjertet følger ham, så er der ingen\nøvre grænse for, hvor meget Gud kan gøre.Tænk på nogle af Bibelens udsagn om de forskellige\nofringer, som Gud krævede af folket. Fra Guds side var\nde udtænkt som en vejviser til Jesus og som døråbnere\nfor den renselse og tilgivelse, Gud ønskede at give til\nfolket.Men idet folket vendte sig væk fra Gud, begyndte\nprofeterne at erklære, at folkets forskellige ofringer nu\nvar nyttesløse og endda kvalmefremkaldende for Gud,\nfordi deres hjerter ikke længere var til stede i dem.\nDisse handlinger var tydeligvis inspireret af Gud, men45de ”virkede” kun efter hensigten, når folkets hjerter\nvar aktivt engageret i handlingerne. Det samme gælder\nved profetiske handlinger. De er ikke givet til os som\nmagiske handlinger, men som redskaber, der kan\nhjælpe os til at bede mere helhjertet og mere intenst\nfor noget.46Kapitel 5\nAt bedømme ånder\nVi er skabt til at mærke vores omgivelser\nNår man beder – enten alene eller sammen med\nandre – kommer man helt naturligt i kontakt med\nforskellige åndelige væsener. Det lyder måske skræmmende for nogen, men der er ingen grund til at blive\nbange. Slet ikke. For alle mennesker påvirkes konstant\naf den åndelige verden, og Gud har selv skabt os med\ndenne ”indbyggede evne”. En evne til at mærke og\nerfare det, som er omkring os, så vi ved denne sansning har mulighed for at modtage impulser og signaler\nudefra. Sådan fungerer det både i den fysiske verden\nog i den åndelige verden.Vi kender det alle sammen fra den fysiske verden. Ethvert menneske har som udgangspunkt fået fem sanser, og vi bruger dem dagligt til at finde vej, til at undgå\nfarer, til at vælge den rigtige mad, og til et utal af andre\nting. Disse sanser gør det også muligt for os at være i\nkontakt med andre mennesker, så vi ser og bliver set,\nhører og bliver hørt, og rører og bliver rørt. Samtidigt\nlærer vi igennem vores sanser at vælge det, som er\ngodt for os, og at undgå det, som ikke er godt for os. Fx\nlærer vi (forhåbentligt) igennem vores forældres ord\nog berøringer, at det er godt at være nær ved dem, der47elsker os. Modsat lærer vi at holde hænderne fra varme\nting, hver gang vi rører ved en kogeplade. Det er altså\nde signaler, som vi modtager igennem vores sanser,\nsom lærer os at holde os til det gode og at undgå det,\nsom ikke er godt.Vi er skabt til åndelig kommunikationI den åndelige verden oplever vi meget af det samme,\nmen det hele foregår på et andet plan end det, som\numiddelbart kan måles, og den vestlige verdens overfokus på den fysiske, målbare verden har givet os en\ngrundig træning i at overse og bortforklare de signaler,\nsom vores ånd opfanger. Dog har Gud skabt os med en\nånd, fordi han selv er ånd, og fordi han først og fremmest vil kommunikere med os på det åndelige plan.\nSåledes er vi skabt med en evne til at opfange impulser\nfra den åndelige verden – både fra Gud og fra andre\nåndelige væsener. Og disse impulser påvirker os langt\nmere, end vi umiddelbart tror.\nTænk på det, Paulus siger i Ef 6,12. Vores kamp er\nikke imod kød og blod, men imod åndsmagter. Det er\naltså ikke moster Emma, der skal overtales med list og\nvisdom, før hun kan tage imod evangeliet. Nej, kampen\nfor hendes sjæl udspilles først og fremmest i det åndelige og det er dér, at det afgøres, hvilken åndelig indflydelse, hun skal udsættes for. I sidste ende er det\nselvfølgelig hendes eget valg (vi er jo ikke robotter),\nmen den åndelige atmosfære over hendes liv bestemmer, hvor let eller hvor svært det er for hende at træffe\ndet afgørende valg.48Hvis man rejser til et andet land eller til en anden by,\nvil man ofte komme til at mærke en ændring i atmosfæren. Dette er helt naturligt, og du har sikkert prøvet\ndet mange gange selv. Der er imidlertid stor forskel på,\nhvor sensitiv den enkelte er på disse ændringer. Nogle\nmennesker mærker sådanne svingninger med det\nsamme, mens andre stort set aldrig mærker noget. Dog\nved vi, at absolut ALLE bliver påvirket af den åndelige\natmosfære, som de bliver udsat for. Påvirkningen kan\nikke måles direkte med videnskabelige redskaber,\nmen den kan spores indirekte igennem statistikker for\nen by eller et område. Fx ved en høj rate af selvmord,\ndepressioner, mord, skilsmisser og lignende. Eller ved\nen stor modtagelighed for evangeliet kontra et område\nmed næsten ingen modtagelighed. Det er typisk de\npersoner, der er mest sensitive i forhold til den åndelige atmosfære, der påvirkes mest af den, men samtidigt medfører deres sensitivitet, at de får mere viden\nog indsigt om den åndelige verden, og denne viden kan\nvære til stor hjælp, når man skal bede. Således er disse\npersoner en gave til kirkerne, men de har virkelig brug\nfor støtte og opbakning, hvis de skal lykkes i deres\nopgave.Vi overser og bortforklarer megetDesværre er vi som tidligere nævnt meget påvirket\naf den vestlige verdens overfokus på den materiale\nverden, så vi typisk overser eller bortforklarer den\nindflydelse, der kommer fra den åndelige verden. Vi vil\nhelst ikke forholde os til den – på trods af Paulus´ undervisning om, at det er i den åndelige verden, at den\negentlige kamp udspilles. Men Gud kalder os til at49vokse op til modenhed - også på dette område. Han har\nfx givet kirken en nådegave til at skelne ånder (jf. 1 Kor\n12,10 og 2 Kor 2,11), fordi han vil, at vi skal opfange,\nhvad der foregår i den åndelige verden.\nDet kan godt være, at du fortsat har lyst til at gøre\nsom en struds, der skjuler hovedet i jorden, hver gang\nnogen snakker om den åndelige kamp, men du skal\nikke tro, at du derved undgår at blive påvirket af den\nåndelige atmosfære, der er over et sted. For Satan er\nikke en gentleman, der venter med at angribe til du\nsiger: ”klar”. Den eneste ”gevinst”, du får ved at skjule\nhovedet, er, at du (og kirkerne som helhed) kommer til\nat undvære meget af den hjælp, som Gud står klar til at\ngive os.Bønnen er som et “åndeligt bilrat”I dette kapitel vil vi se på de forskellige åndelige\nmagter, som vi helt naturligt kommer i berøring med,\nnår vi beder: Gud, dæmoner og engle. De fleste af os vil\nhelst fokusere så lidt som muligt på dæmoner, men der\ner ingen grund til at være bange. For bønnen er dybest\nset Guds gave til os, hvorved vi som mennesker kan\nvælge, hvilken åndelig indflydelse vi vil have i vores\nliv. Den er vores JA til Gud og vores NEJ til det onde, og\nden fungerer billedlig talt som et ”åndeligt bilrat”. Den\nhjælper os til at styre udenom det, som vi gerne vil\nundgå, mens den langsomt, men sikkert fører os (og\nandre igennem vores bønner) hen til det, Gud har\nfor os. Præcis som Jesus lærte os at bede i Fader Vor:\n”Komme dit Rige! Ske din vilje!” – med andre ord, at\nbede os selv og kirken hen til det, som Gud har for os.50Og den modsatte del: ”Led os ikke ind i fristelse, men\nfri os fra det onde!” – kort sagt; ved vores bønner at\nundgå alt det, som Fjenden forsøger at ramme os med.Når man beder med en gruppe, har man endnu bedre\nmuligheder for at manøvrere uden om fjendens forhindringer og hen til det, Gud har klargjort af velsignelser. For hver enkelt forbeder ”ser” og opfanger\nforskellige detaljer fra den åndelige verden, og derfor\n”ser” gruppen mere end den enkelte. Men det kræver\nselvfølgelig, at den enkelte deler det, han eller hun\nopfanger, hvis man skal ”se” mere som gruppe.\nDesuden vil det kræve, at man nogen gange standser\nop og overvejer følgende spørgsmål: Hvad er det, vi\nopfanger? Og hvad er det, der hindrer os i at bryde\nigennem? Hvad siger Gud til os nu?\nFor de fleste vestlige kristne er det en vanskelig\nproces at åbne sig for de signaler, som man modtager\nfra den åndelige verden, men processen bliver dog\nlangt mere overkommelig, når man forstår, hvordan\nforskellige åndelige magter påvirker os, og hvad vi som\nforbedere kan forvente af dem.GUD: Den allervigtigste indflydelse:Fra begyndelsen var menneskets kontakt med Gud\nfuldkomment. Alt var åbent begge veje, og intet var\nskjult. Guds væsen og vores væsen var tæt forbundet\nmed direkte ånd til ånd kontakt. Men så kom syndefaldet, og derved blev det hele ødelagt. Vores ånd mistede kontakten til Gud og vores kød blev fordærvet.\nDog opgav Gud os ikke. Han valgte i stedet at blive51kød og blod og trådte ind i vores faldne verden, således\nat han kunne møde os på vores præmisser i den fysiske\nverden. Jesus gav sig selv fuldt ud, så menneskeheden\nkunne få en helt ny begyndelse! Han kom til os, så han\nkunne føre os tilbage til Gud, og han banede med sin\ndød en levende vej lige ind i Guds nærvær, så vi igen\nkan mødes med Gud på Guds egne præmisser. Dvs.\nånd til ånd. Samtidigt gav han os Helligånden, så han\n(”Guds egen Ånd” - jf. 1 Kor 2,11-12) kan lære vores\nånd at kommunikere direkte med Gud.\nIfølge Bibelen er Gud selv ånd (Joh 4,24), og derfor\nsøger han konstant efter mennesker, som vil tilbede\nham i ÅND og sandhed. Han kalder os til åndeligt\nfællesskab med ham, fordi dette fællesskab er meget\ndybere end ethvert fællesskab, der finder sted i den\nfysiske verden. Gud ønsker jo at dele ALT, hvad han har\nog er, med os; selv de dybeste og mest inderlige følelser, tanker og drømme (jf. 1 Kor 2,9-10 og Ef 1,3). Samtidigt vil han i direkte kontakt med vores egne hjerters dybeste afkroge. Og alt dette kan ikke finde sted\ni vores fysiske verden. Vores fornuft kan ikke rumme\ndet. Vores ord kan ikke beskrive det. Vores hjerter er\nmere eller mindre lukket for det.. Men hvor ”kødet er\nskrøbeligt”, er ”ånden villig” (Matt 26,41).Vi må lære at opfange Guds signalerAlt dette medfører, at Gud kommunikerer langt mere\ntil vores ånd, end det vores fornuft opfanger. Altså er\ndet ENORMT vigtigt, at vi lærer at opfange de signaler,\nhan ”sender” til vores ånd. I modsat fald går vi glip af\nhovedparten af det, han ønsker at sige til os.52Når Gud taler til din eller min ånd, er det ligesom en\nvind eller en svag brise, der blæser forbi dit sind og\nafleverer en tanke. Fx ”Jeg elsker dig”, eller ”Du er mit\nbarn”, eller ”Jeg er stolt af dig!”. Det er ofte så svagt, at\nde fleste af os slår tanken fra os, idet vi tænker: ”Nej,\ndet var sikkert bare mine egne tanker.” Men Gud taler\nmange forskellige ting på denne måde. Fx oplever jeg\nofte, at der pludselig bliver plantet en skrøbelig, lille\ntanke eller fornemmelse i mit sind, når jeg søger Gud\nfor input før et bedemøde, eller før jeg skal tale et sted.\nTanken er tit så skrøbelig, at jeg meget let kan skubbe\nden til side. Og ærlig talt er det noget, som jeg gør alt\nfor ofte. Omvendt har jeg igen og igen oplevet, at tanken bliver bekræftet af Gud eller andre mennesker, når\njeg tager et skridt i tro og handler på den.\nDet er en livslang vandring at blive “tunet ind på sin\nånd” og at lære at gribe fat i de impulser og tanker,\nsom Gud sender. Denne vandring forudsætter samtidigt, at man må lære at vurdere de tanker, som man\nfår, for at filtrere det fra, som ikke kommer fra Gud.\nBibelen giver os nogle få generelle retningslinjer, som\nkan hjælpe os i denne proces. Fx 1 Kor 12,3: ”Derfor vil\njeg gøre jer bekendt med, at ingen, som taler ved Guds\nånd, kan sige: Forbandet er Jesus! og ingen kan sige:\nJesus er Herre! undtagen ved Helligånden.” Med andre\nord; de signaler, som kommer fra Gud vil altid fremme\nJesu herredømme i vores liv. Omvendt vil de signaler,\nsom kommer fra andre end Gud, have en tendens til at\nmodarbejde Jesu herredømme i vores liv. Ved fx at lede\nos til at gøre noget, som strider mod Jesu bud om at\nelske Gud, næsten og os selv.53Når Paulus måtte give denne rettesnor til menigheden i Korinth, så siger det en masse om vores forhold\ntil den åndelige verden. Det afslører nemlig, at når vi\nsom mennesker åbner os for Åndens ledelse – ligesom\nmenigheden i Korinth gjorde – så vil vi altså ikke kun\nopfange impulser fra Gud, men vil også modtage\nsignaler fra andre åndelige væsener. Ifølge Paulus egne\nord havde denne menighed allerede fra begyndelsen\nfået en masse åndelige gaver (jf. 1 Kor 1,5-8), så de var\nslet ikke nybegyndere i forhold til det åndelige. Dog\nmåtte Paulus lære dem dette: Når man åbner sig for\ninput fra det åndelige, skal man også lære at bedømme\nde input, man får. For det er ikke kun Gud, der vil kommunikere med os.DÆMONER: Faldne engle og fjender af\nGud:Jesu beskrivelse af Satan/”tyven” i Joh 10,10 udstiller, hvad vi kan forvente af mørkets faldne engle. De\nkommer for at ”stjæle, slagte og ødelægge”, mens Jesus\ni stedet kommer for at give os ”liv i overflod” De vil\ngøre hvad som helst for at modarbejde og underminere\ndet, Gud ønsker at gøre. De er faldne engle og derfor\nogså åndelige væsener, men i modsætning til Gud og\nhans engle respekterer de ikke menneskets mandat til\nat herske over jorden og til at bestemme selv (den frie\nvilje). De forsøger at udnytte den mindste åbning og\nbruger hellere end gerne manipulation, løgn, bedrag\nog forførelse til at få endnu mere indflydelse og plads i\nAlt dette betyder, at vi kan forvente en langt mere54aggressiv og anmasende indflydelse fra deres side, end\ndet, vi kan forvente fra Guds side, og derfor vil du og\njeg sandsynligvis mærke mere til det, mørkets rige gør,\nend til det, lysets rige gør. Sådan fungerer det jo også\ni verden. Man vil altid lægge mere mærke til dem, der\nmodarbejder og ødelægger det gode, end dem, der velsigner og samarbejder med det gode. Fx vil en enkelt\nterrorist typisk tiltrække langt mere opmærksomhed\nend selv en million arbejdere, der blot gør deres arbejde. Dette betyder dog ikke, at vi skal tilskrive mørkets rige mere magt eller indflydelse end lysets rige.\nSlet ikke. Dæmoner vil som Satan hellere end gerne\nskræmme os (som en brølende løve – 1 Pet 5,8), men\nsandheden er, at Jesus har besejret dem og at lysets\nrige (med Gud i spidsen) er langt, langt mægtigere end\nDet vil som udgangspunkt være igennem vores\nåndelige sanser eller åndelige gaver, at vi ”mærker”\ndæmoners tilstedeværelse direkte. Men siden de konstant forsøger at påvirke mennesker i negativ retning,\nvil man også kunne spore deres indflydelse indirekte\nigennem den påvirkning, som du og jeg oplever på\negen krop. Især når vi beder. Personligt er dette den\nprimære måde, at jeg selv opfatter dæmoners tilstedeværelse i en situation. Jeg ”sanser” sjældent særlig\nmeget, men jeg har lært at være bevidst på det, jeg\nmærker og erfarer, mens jeg beder for noget. Hvis jeg\nrammes af massiv træthed, eller slet ikke kan samle\ntankerne, eller oplever destruktive eller urene tanker,\nså har jeg ofte erfaret, at der er dæmoner på spil. Og\nidet jeg målrettet står dem imod og begynder at55tilbede Jesus, så sker der er markant ændring i atmosfæren.Faktisk er dette en af de bedste måder at afsløre\nfjendens værk på. Hvis mørkets rige har opbygget\nen konkret negativ indflydelse over et område eller\nen person, vil man nogle gange kunne mærke denne\nindflydelse, når man beder for det pågældende område eller person. Lad os tage et eksempel: Du er til\net bedemøde, hvor I beder for en konkret by. Gradvis\n(eller nogle gange pludseligt) begynder du at få urene\ntanker. Men du er jo midt i et bedemøde, og du har slet\nikke lyst til at tænke i de baner. Derfor står du dem\nimod i Jesu navn og forsøger ellers at skubbe dem til\nside. MEN sådanne tanker afslører sandsynligvis noget\nom den indflydelse, som dæmoner udøver over den\npågældende by. Der er tilsyneladende noget med uren\nseksualitet og forførelse, som præger byen. Således\nkan man bruge sådanne tanker som en indikator for,\nhvilken dæmonisk indflydelse byen er præget af. Og\nmed denne viden kan man afsløre fjendens værk og stå\nden imod i Jesu navn.ENGLE: Guds sendebud:Det gælder selvfølgelig også for Guds engle, at de\ner åndelige væsener og derfor først og fremmest vil\nkunne ”mærkes” i det åndelige og ikke i det fysiske. Bibelen rummer godt nok en håndfuld fortællinger, hvor\nengle kom til mennesker i fysisk form, men det er ikke\nnoget, der sker så ofte. De er åndelige væsener, og deres virkefelt er i den åndelige verden. Derfor vil vores\nfysiske sanser kun sjældent kunne opfange dem.56Men omvendt er der gode muligheder for at ”sanse”\nderes tilstedeværelse eller indflydelse med vores åndelige sanser. Med andre ord vil du og jeg kun sjældent\nmærke noget ”håndgribeligt” til dem, men vi kan ofte\nfå fornemmelser, skrøbelige tanker, oplevelser af vindpust osv., som indikerer deres tilstedeværelse. Og jo\nmere vi lærer at lytte til vores åndelige sanser, jo mere\nvil vi fornemme deres tilstedeværelse.Bibelen udtrykker dog klart og tydeligt, at vi ALDRIG\nskal tilbede andre end Gud, og derfor er den vægt, som\nmange New Age inspirerede undervisere lægger på\nengle direkte forkert. Vores blik skal hele tiden være\nrettet mod Gud, og vi skal IKKE søge efter kontakt med\nengle. Engle holder sig 100 % til det, Gud leder dem\ntil at gøre, så de vil alligevel ikke bevæge sig udenfor\nde rammer, Gud fastsætter. Derfor vil den kontakt\nmed engle, som etableres af et menneske, ofte være\nen direkte døråbner for dæmonisk indflydelse, hvor\ndæmoner med glæde vil udgive sig for at være lysets\nengle (jf. 2 Kor 11,14).\nVi må altså ikke søge kontakt med engle, men der er\nikke noget forkert i at ”sanse” deres tilstedeværelse.\nSlet ikke. Det er en helt legitim kilde til opmuntring,\nnår vi ”sanser” dem, fordi det helt naturligt vil styrke\nvores hjerters tro på, at Gud er ved at gøre noget. De\nviser os, at Gud har gang i noget. Tænk fx på profeten\nElisas tjener, som fik åbnet sine øjne til at se Guds\nenglehær (jf. 2 Kon 6,17). Han var fyldt med frygt på\ngrund af de fjender, hans fysiske øjne så, men han blev\nmeget opmuntret, og hans tro blev styrket, da han fik\net glimt ind i den åndelige verden.57Nogle forskellige måder at opfange\nimpulser fra den åndelige verden:\nRent praktisk vil vi som forbedere modtage informationer om den åndelige verden på mange forskellige måder. Kundskabsord, visdomsord, billeder,\nsyner, tanker, tydelige mavefornemmelser osv. De\nfleste forbedere har prøvet at få sådanne signaler fra\nHelligånden. De taler typisk ”direkte” til os i forhold\ntil det, vi er ved at bede for. Men når det drejer sig om\ndet dæmoniske eller om menneskers dybe sår, så vil de\nsignaler, som vi modtager, ofte virke mere ”indirekte” i\nderes form. Lad os se på en række af de mest almindelige måder, vi som forbedere kan erfare dette:\nA)\tForskellige tanker, som kommer til os, mens vi\nbeder. Fx ”Jeg duer ikke til noget”, ”Alt er håbløst” osv.\nHvis vi vurderer, at sådanne tanker ikke kommer fra\nos selv, kan de meget vel afspejle de tanker, som den\nperson eller det folk, man er ved at bede for, er bundet\naf.B)\tForskellige følelser: Fx kan skyldfølelse, ligegyldighed, sorg, eller vrede nogle gange afsløre en del\nom den eller dem, som man er ved at bede for – særligt\nhvis følelserne føles ”fremmede” for forbederen.\nC)\tVed skriftsteder eller konkrete bibelske sandheder, som bliver plantet i vores sind ved Helligånden.\nFx fik jeg til et bedemøde et skriftsted i tankerne, hvor\nder står: “Du skal ikke bede for dette folk!” (Jer 11,14)\nMen jeg delte det ikke med nogen, fordi det ikke gav\nnogen mening for mig. I dag forstår jeg dog, at verset58sikkert var en nøgle til at forstå, hvad folket følte og\ntænkte i forhold til dem selv.D)\tEn fysisk reaktion, som mærkes i kroppen. Folk,\nder arbejder med uddrivelse af dæmoner mærker ofte\nnogle genkendelige fysiske reaktioner, som fortæller\ndem, at der er dæmoner på spil. På samme måde vil\nforbedere kunne opleve noget lignende, når de beder.\nDet kan typisk være hjertebanken, varme i hænderne\n(eller et andet sted på kroppen), åndebesvær, en lugt,\nnæsen opfanger, osv..Hvis vi forventer at Helligånden vil kommunikere alt\n”direkte” til os, vil vi gå glip af en masse. For mange af\nde signaler, som vi kan opfange, er ikke talt ”direkte”\ntil os, men er snarere en slags åndelige porte ind i\nandres liv, hvorigennem vi faktisk kan mærke og\nerfare noget af det, som andre kæmper med. Det er\nikke noget at frygte, for Helligånden beskytter os og\ndet er ham, der åbner døren for sådanne signaler. Han\ngør det, fordi han ved, at det vil hjælpe os til at bede\nmed endnu større kraft og lidenskab ind i en konkret\nsituation.Når vi oplever noget – enten talt ”direkte” til os eller\n”indirekte” – så bør vi standse op og stille os selv følgende spørgsmål: Hvad er det, Gud vil lære os eller sige\ntil os? Hvordan skal vi bruge denne viden? Husk på, at\nÅnden ønsker at vise os både et HVAD og et HVORDAN,\nså han vil ikke nøjes med at afdække behovet, vi skal\nbede for, men vil også vise os, hvordan vi skal bede for\ndet.59Men hvad betyder alle disse ting for et\n1)\tHvis vi vil lære at bede Guds bønner og helhjertet vil gøre ham til Herre over bedemødet, så\nkræver det, at vi åbner os for det åndelige. For jo mere\nvi lukker af for den åndelige sfære, jo mere vil vi helt\nautomatisk forme vores bedemøder ud fra vores\nmenneskelige fornuft og ud fra vores naturlige\nmenneskelige styrker. Men hør dog, hvad Gud siger i sit\nord: Zak 4,6: ”Ikke ved magt, og ikke ved styrke, men ved\nmin ånd, siger Hærskarers Herre!”\nSom borgere i den vestlige verden har vi fået mange\nstyrker og gevinster. Men der er også en bagside til\nmedaljen. Den åndelige verden passer ikke ind i vores\nvestlige verdensbillede, og derfor er vi blevet en slags\nanalfabeter i forhold til det åndelige. Sådan er det\nvirkelig. Som mennesker er vi helt naturligt utrygge\nved de ting, som er fremmede for os, og utrygheden\nbliver selvfølgelig ikke mindre, når vi lærer, at den\nåndelige verden også rummer en masse onde og\ndestruktive magter. Men Gud kalder os til at stole på\nham og til at åbne os for det åndelige. Og Guds løfte\ngælder altid for os: At han, som bor i os (Helligånden),\ner større end ham, som er i verden (jf. 1 Joh 4,4).2)\tHvis vi vil give plads til Helligånden og målrettet vil stræbe efter at opfange de signaler, som han\nsender til os, så må vi også lære at bedømme de signaler, som vi opfanger. Ellers står vi i fare for at blive\nkastet rundt i manegen og for at blive ført i den forkerte retning. For det er ikke kun Gud, der taler, når vi60modtager åndelige signaler. Der vil også komme\nsignaler fra andre åndelige væsener.At åbne sig for det åndelige svarer billedlig talt til at\nåbne sig for kærligheden. Som mennesker kan vi godt\nlukke vores hjerte ned, hvis vi fx frygter at blive såret\nog svigtet, men dermed mister vi muligheden for at\nerfare kærligheden. Hvis vi i stedet vælger at åbne\nvores hjerter for kærlighedens mulighed, så må vi samtidigt lære at vogte vores hjerter og at opsøge den kærlighed, som er god for os, og som ikke sårer og svigter\nos. Det er det samme, Gud kalder os til at gøre i forhold\ntil den åndelige verden.\nHvis ikke vi ønsker at åbne os for indtryk fra den\nåndelige verden, så vil vi gå glip af en stor del af det,\nGud vil sige til os.61Kapitel 6Hindringer til Guds\nSatan vil forsøge at standse os\nNår man samles til bøn i enten store eller små\ngrupper, vil mørkets fyrste naturligvis forsøge at\nbremse og hindre bønnerne. For han ved, hvor meget\nGud kan udrette igennem disse grupper. Blot en dråbe\naf Guds uendelige overflod kan ændre alt. Derfor går\nfjenden målrettet efter at skabe splid, opdeling og\nmisforståelser i gruppen, siden dette er den letteste\nmåde at bremse og modarbejde sådanne bedegrupper.\nOg desværre lykkes han alt for ofte i dette. Han får os\ntil at fokusere på de områder, hvor vi er forskellige,\nog på de ting, som vi ser forskelligt på, og får os skridt\nfor skridt væk fra at samles om de ting, som vi er enige\nom. Derved bliver vi som kristne lige så stille forvandlet fra at være hinandens medkrigere, som troens\nbrødre og søstre, til i stedet at blive hinandens\nmodstandere.Dette sker fx når vi samles til bøn med forbedere fra\nforskellige kirkesamfund. I stedet for at glædes over\nmangfoldigheden ved Guds nåde i sine forskellige\nudtryksformer, har vi en tendens til at betragte “vores”62måde som den “rette” måde at gøre noget på. Vi har\nselvfølgelig valgt at give plads til andre udtryksformer\nogså, men vores hjerter er normalt kun halvt tilstede,\nnår vi deltager i dem. Alt dette medfører, at der let kan\nopstå en slags stille magtkampe imellem de forskellige\n“bedekulturer”, hver gang der er begrænset med tid\neller åbninger, som fremtvinger en valgsituation.\nDet samme kan også ske i en mindre bedegruppe\nfra samme kirke. Hvis en af deltagerne brænder for et\nkonkret fokus indenfor bønnen, vil han eller hun have\nen tendens til at trække bedemødet i den pågældende\nretning. Men hvis der er andre, som brænder for et\nhelt andet fokus, så vil de forsøge at præge mødet i en\nanden retning, og derved kan bønnen hurtigt udvikle\nsig til en gang åndeligt tovtrækkeri.Det er også ret almindeligt, at personer med stærke,\nmen forskellige åndelige gaver har svært ved at samarbejde og let kan føle sig truet af hinanden. Deres\nforskelligheder kunne ellers blive til virkelig stor\nvelsignelse for mange, hvis de kunne lære at arbejde\nsammen, men desværre er det sjældent, at det lykkes\nfor dem.Vores forskelle er ikke selve problemetJeg vil her vove en påstand, som jeg efterfølgende\nvil forsvare igennem dette kapitel. Vores primære\nproblem ved sådanne scenarier er ikke vores indbyrdes forskelle. De bliver kun til et problem, fordi\nvores forståelse af Guds storhed er så mangelfuld. Vi\nhar alle en naturlig tendens til at betragte vores egen\nmåde at se verden på som den rigtige. Og hvis ikke63Guds nåde får plads til at forvandle vores hjerter, så\nkan vi næsten ikke undgå at bedømme andre ud fra\nvores egne præferencer. Dermed bliver andre bedømt\nsom enten “mindre rigtige” eller som “forkerte”. Når\ndisse naturlige præferencer bliver forstærket af de\nregler og traditioner, som håndhæves i kirken, så kan\ndet meget let medføre, at vi kommer til at fordømme og\nforagte andre, som tænker eller fungerer anderledes\nend os.Ja, det er ærlig talt meget almindeligt, at vores forskelligheder med tiden kommer til at skabe en kløft\nimellem os. Forestil jer fx en stor gruppe kristne fra\nforskellige kirkelige retninger, som står på en åben\nplads, når uvejret bryder løs. Der er i Kristus kun én\ntroens paraply til alle. Men hvis ikke de forskellige\ngrupper tror, at denne himmelske paraply er stor nok\ntil at dække alle, så vil de enkelte grupperinger helt\nnaturligt forsøge at placere paraplyen over lige præcis\ndem. For vores rummelighed smuldrer ofte, så snart vi\nkommer under pres.Lad os tage et endnu mere banalt eksempel. Du\nsidder sammen med en gruppe venner til en filmaften\ni et privat hjem. Men desværre er der kun en lille skål\nmed slik, og dit allerførste glimt af skålen fortæller dig,\nat der slet ikke er nok. I stedet for bare at nyde filmen\nog frit at tage det slik, som du har lyst til, vil der nu\nopstå en situation, hvor alle holder øje med alle. Hvor\nmeget kan man tillade sig at tage? Nej, se, hvor meget\nhan tog! Hvis vi hver især tager så meget, så er der ikke\nnok til alle. Det lyder måske overdrevet, men vi kender\nalle følelsen på et eller andet område. Når der ikke er64nok til alle, bliver vi hinandens modstandere. Hvis en\nanden tager mere, får jeg mindre. Hvis jeg tager mere,\nfår en anden mindre. Og jo vigtigere det er for mig, at\njeg får min del, jo stærkere vil følelsen af at være truet\naf andre være.\nMen pludselig rejser værten sig og henter en stor\npapkasse i hjørnet. Den er fyldt med slik – langt mere\nend det overhovedet kan lade sig gøre at spise på en\naften. ”Slap bare af”, siger han. ”Jeg har sørget for en\nenorm mængde slik til i aften!” Og straks forsvinder\nalle de negative følelser som dug for solen.Hvis ikke vi vandrer i Guds overflodDette simple eksempel bærer en dyb åndelig sandhed i sig. HVIS IKKE VI VANDRER I BEVIDSTHEDEN\nOM GUDS OVERFLOD, men i stedet lever vores liv som\nom himmelens store vært desværre er løbet tør for\nressourcer, så vil der igen og igen opstå situationer,\nhvor der ikke er nok. Der er ikke penge nok. Der er\nikke åbninger nok til din tjeneste. Der er ikke fokus\nnok på det, du brænder for. Der er ikke nok opmærksomhed på dig. Hvis du i sådanne situationer har den\nmindste tvivl i forhold til Guds forsørgelse, eller i\nforhold til hans omsorg, eller hans tro på din tjeneste,\nså vil dine følelser igen og igen håndtere situationen\nsom et toårigt barn. Du burde egentlig samarbejde\nmed hele Guds folk om at synliggøre Guds storhed,\nmen du frygter, at en anden vil tage den del, som du\n“fortjener”, hvis ikke du kommer først.\nAlt dette er helt naturligt og ikke et udtryk for et\nåndeligt angreb. Når du udsættes for en vanskelig65begrænsning af dine livsmuligheder, vil dit hjertes\ntanker om Gud altid blive afsløret. Hvis ikke dit hjerte\nhviler i, at Gud altid vil sørge for dig, og at han hele\ntiden har mere at give. Ja, at det er ham, der bærer din\nvelsignelse i sine hænder. Så vil du blive truet og\nudfordret af manglerne. De vil fremkalde negative\nfølelser i dit hjerte, som afspejler, hvorledes du dybt\nnede tvivler på Guds grænseløse trofasthed. Dine\nfølelser vil forsøge at presse dig ind i kampen om de\nfå smuler, som er synlige for dine øjne, fordi du dybt\nnede ikke forventer mere af Gud. Han har givet dig en\ninvitation til at tage plads ved sit eget bord, men dine\nøjne er rettet mod krummerne, som er faldet ned fra\nbordet. Han siger: Alt mit er dit! Men du tror så lidt på\nhans Ord, at du i stedet er drevet til at bekæmpe andre\nfor at få din del af smulerne.Der er selvfølgelig ingen, som er begejstret for disse\nfølelser. Vi hader dem, men oplever alligevel, at vi desværre er tvunget til at sørge for os selv. For hvis ikke\nvi gør opmærksom på vores behov eller på vores gaver,\nså vil tiden og ressourcerne gå til en anden – som på en\nmåde tager “min” plads.Personlig erfaringJeg kæmpede i årevis med denne slags følelser. Jeg\nhavde lyst til at tale i menigheden, men fik stort set\ningen muligheder. I stedet for at stole på, at Gud til\nrette tid sagtens kunne og ville oprejse mig, så var\nmine frustrationer mere eller mindre rettet mod\nmenighedens ledelse. Ser de mig ikke? Ved de ikke\nhvilket potentiale, der er i mig? Jeg havde også en66vedvarende indre sammenligning af mig selv med de\nandre talere. Jeg kan helt sikkert tale bedre end det! Og\nhvorfor får præsten så meget taletid, når … ? Samtidigt\nhadede jeg disse følelser. Jeg stod dem imod i Jesu navn\nog fastede også for at bryde dem. Jeg satte mange ting\ni gang i menigheden for at modarbejde dem. Fx lavede\njeg flere “bed for præsten” og “velsign præsten” tiltag.\nMen jeg klarede ikke at fjerne de negative følelser fra\nDet var først, da Gud begyndte at åbne mine øjne\nfor sagens virkelige kerne, at jeg begyndte at opleve\nvirkelig frihed. Indtil da havde jeg “løst” problemet på\nto forskellige måder. Det var enten mit eget hjertes forfærdelige selviskhed, som skulle piskes væk, eller også\nvar det ledelsens manglende forståelse for mine gaver,\nsom var skurken. Men disse “løsninger” forstærkede\nblot mine frustrationer.Heldigvis kom Gud til mig og hjalp mig til at se, at\nmit hovedproblem dybest set var vantro. Jeg havde en\ntåge af vantro omkring mit hjerte, som slørede mit syn,\nog derfor var mit hjertes billede af Gud langt mindre\nend den Gud, som Bibelen udstiller. Jeg havde aldrig\ngrebet barnets naive tillid til Guds faderlige omsorg,\nog derfor forventede jeg ikke, at hans grænseløse overflod virkelig var rettet personligt mod mig. Mine øjne\nvar i stedet rettet på mennesker og på de muligheder,\nsom mine naturlige øjne kunne se, fordi jeg manglede\ntroens øjne til at “se” min himmelske ABBA far, der til\nenhver tid og ind i alle omstændigheder længes efter at\nudøse alle himmelens åndelige velsignelser over mig.67Det var især en enkelt beretning fra Bibelen, som\nåbnede mine øjne for alt dette. Jeg beder om, at Gud\npå samme måde må åbne dine øjne til at se det Guds\ngrænseløse nåde.Der var ikke nok brød: Mk 8,14-21De havde glemt at tage brød med, så de havde kun\net enkelt brød med sig i båden. Og Jesus befalede dem:\n“Se til, at I vogter jer for farisæernes surdej og Herodes’\nsurdej.” Og de talte med hinanden om, at det var, fordi de\nikke havde brød med. Da Jesus blev klar over det, sagde\nhan til dem: “Hvorfor taler I om, at det er, fordi I ikke har\nbrød med? Kan I endnu ikke fatte eller forstå? Er jeres\nhjerte så forhærdet? Kan I ikke se, skønt I har øjne? Kan\nI ikke høre, skønt I har ører? Husker I ikke, da jeg brød\nde fem brød til de fem tusind, hvor mange kurve fulde af\nstykker I da samlede?” “Tolv,” svarede de. “Eller dengang\nmed de syv brød til de fire tusind, hvor mange kurve\nfulde af stykker I da samlede?” “Syv,” svarede de. Og han\nsagde til dem: “Forstår I endnu ikke?”\nDisciplene skulle sammen med Jesus på tur, men\nde havde kun taget et enkelt brød med sig i båden.\nEvangelierne rummer mange historier, der viser, at\nJesus konsekvent overlod sådanne praktiske opgaver\ntil sine disciple. Derfor var disciplene ikke i tvivl om,\nhvem der havde ansvaret for at sørge for mad til turen.\nDet var dem! Og de vidste også, at et enkelt lille brød\nvar alt for lidt, når 13 mennesker skulle på tur. De\nhavde altså svigtet! Så når Jesus begyndte at advare\ndem mod farisæernes og Herodes´ surdej, prikkede\nden blotte omtale af “surdej” til deres dårlige68samvittighed.Men Jesus talte slet ikke om dem. I hans øjne var det\noverhovedet ikke et problem, at de havde glemt at tage\nbrød nok med. Gud kunne så let som ingenting ordne\ndet lille problem. Dog synliggjorde deres misforståelse,\nhvor lidt tillid de havde til Gud og det var i Jesu øjne et\nså stort problem, at han i de følgende vers gav dem den\nstørste discipel-skideballe, som findes i Evangelierne.\nDe havde frygtet, at han ville bebrejde dem deres svigt\nmed brødet, men det gjorde han ikke. Han var i stedet\noptaget af deres manglende tillid til Guds overflod i en\nsituation, hvor de havde svigtet. Med andre ord sagde\nJesus: “Tror I, at noget så ligegyldigt som en praktisk\nforglemmelse kan stå mål med Guds overflod? Tror\nI, at fordi I svigter, Gud ikke vil sørge for os? Husker I\nikke brødmiraklerne? Dengang var syv brød mere end\nnok til fire tusind og fem brød mere end nok til fem\ntusind. Der var mange, som havde glemt at tage brød\nmed, men Gud løste problemerne. Tror I da, at\nhimmelens Gud vil have svært ved at sørge for 13\npersoner med et enkelt brød?”Vore svagheder og fejl hindrer ikke GudJesu skideballe udstillede samtidigt hans egen\nbarnlige tillid til Gud. Han behøvede ikke at være så\nfokuseret på menneskelige mangler, fordi han vidste,\nhvor stor Gud var. Nå ja, de havde glemt brødet – men\nGud er stor nok til at dække behovet alligevel.Han elskede at være sammen med syndere, og vi ser\nigen og igen, hvordan han samarbejdede med disse\nsyndere. Han gjorde en ynkelig flok unge mennesker69– bl.a. en tolder, en frihedskæmper og en lang række\nulærde og bramfrie fiskere – til sine nærmeste medarbejdere. Og på trods af deres mange fejl og mangler,\nvar han hele tiden mere optaget af deres hjerters tillid\ntil Gud, end af deres mange fejl. Hvorfor? Fordi han\nlevede sit liv ud fra Guds enorme overflod. Menneskelige svagheder bekymrede ham ikke. Sådanne svigt\nvar ikke en trussel mod Guds værk. Nej, han vidste, at\nnår mennesker erkender deres svagheder overfor Gud,\nså fungerer disse svagheder som den stærkeste kraft,\nder findes på jorden, til at bane vejen for Guds nærvær.\nHan mødte fx en blind mand i Joh 9. Disciplene\nville meget gerne vide, hvem der havde syndet, så det\nhavde forårsaget denne blindhed; manden selv eller\nhans forældre. Men Jesus så helt anderledes på sagen.\n”Hverken han selv eller hans forældre har syndet, men\ndet er, for at Guds gerninger skal åbenbares på ham.”\nMandens lidelse var en indgang for Guds kraft.En anden gang begyndte en synderinde at vaske Jesu\nfødder i Luk 7,36-50. Alle andre end Jesus var optaget\naf, hvor meget hendes urenhed og uværdighed ville\nødelægge Jesu omdømme og renhed. Men Jesus så igen\nhelt anderledes på sagen. Han fremhævede, hvorledes\nhun elskede mere end andre, fordi hun var blevet\ntilgivet mere. Han så nærmest en ressource i hendes\nmenneskelige svagheder.Hvor langt er vi ikke faldet fra vores mesters udgangspunkt, når vi er så fokuseret på, at alt skal være\nrent og perfekt, for at Gud kan komme til. Den Gud,\nlangt de fleste udstiller, er ret sølle i forhold til den70Gud, som Jesus fremstillede. Den Gud, han udstillede,\nlod det regne over både retfærdige og uretfærdige,\nmen den Gud, vi så ofte udstiller, er en Gud, der på en\neller anden måde er afhængig af, at vi er gode nok,\ntrofaste nok, helhjertede nok og nedbøjet nok til, at\nhan kan komme til. Ja, ærlig talt har vi alle brug for\nden skideballe, som Jesus gav sine disciple: “Tror I\nvirkelig, at jeres små fejltrin kan hindre den uendelige\nog almægtige Gud? Tror I virkelig, at fordi I har svigtet\npå et eller andet område, at Gud ikke længere har mere\nend nok til at løse problemet?”Farisæernes surdejJesus var altid nådig, når han blev konfronteret med\nmenneskelige svagheder, men han gik langt hårdere\ntil værks overfor menneskers hårdhed. Hvorfor? Fordi\nhan vidste, at menneskers svagheder slet ikke er det,\nder hindrer Gud. Det er vore hårde hjerter, der holder\nGud på afstand. Derfor sammenlignede Jesus i en\nlignelse (Luk 6,37-42) vores fordømmelse af hinanden\nmed en bjælke i øjet (en STOR ting), mens de synder,\nsom vi mennesker fordømmer så hårdt, blot betegnes\nsom en splint, der skulle fjernes (en LILLE ting).Når Jesus i Lukas udgaven af historien med\ndisciplenes forglemmelse taler om farisæernes surdej,\nså definerer han surdejen som deres hykleri. De\nudførte en lang række ting, som tilsyneladende blev\ngjort for Gud, men de gjorde det hele for at blive set af\nandre mennesker. De bad lange bønner for at blive hørt\naf mennesker (Luk 20,47). De gav almisser til fattige\nfor at blive set af andre (Matt 6,2). De var voldsomt71fokuseret på den ydre renhed, som mennesker ser,\nmen var næsten ikke optaget af den indre renhed, som\nGud ser.Vi er vant til at høre Jesu skarpe kritik af farisæerne,\nog vi syntes slet ikke, vi ligner dem. Vi er ikke selvretfærdige. Vi fordømmer ikke andre. Vel? Men hvis vi\nskal være ærlige, er vi faktisk ikke bedre end dem. Den\nsurdej, som Jesus advarede disciplene om, er fortsat en\nmeget aktuel trussel.\nVi proklamerer i vores lovsange, at vi vil give Gud\nalt, hvad vi har, men der er alligevel noget i os, som er\nmere optaget af, hvor godt vores sang og spil lyder for\nandre mennesker. Guds glæde over vores lovsang er\nsvær at forholde sig til og derfor kommer vi hurtigt\ntil at fokusere mere på andres ros end på Guds. Vi\nerklærer måske for andre, at Gud er den, som vil rejse\n“min” tjeneste op, men vi har alligevel svært ved at få\nvores øjne væk fra de ledere, som afgør, hvem der skal\ntale mv.. Vi beder selvfølgelig “til” Gud, men der er\nalligevel noget i vore hjerter, som ikke kan lade være\nmed at vurdere, hvad de andre tænker om “mine”\nbønner. Ja, der var en grund til at denne advarsel kom\nmed i vores Bibel.Men vi fordømmer dog ikke andre på samme måde,\nsom de gjorde, tænker vi. I hvert fald gør vi det ikke på\nsamme åbenlyse måde som dem, fordi vi trods alt har\nlært noget af Jesu undervisning. Derfor spreder\nvi kun snak om andres svagheder, så vi kan bede for\ndem - ikke for at sladre. Vi er gode til at finde fejl og\nmangler, som vi ved er dækket af Guds nåde, som vi72desværre er “forpligtet” til at afdække, fordi vi tror, at\ndisse ting hindrer Gud. Menigheden vokser ikke, fordi\nledelsen … , og præsten … , og medlemmerne … .\nFarisæerne havde måske nogle andre grunde til at\nmodsætte sig Guds nåde overfor syndere, men ellers er\nder ikke den store forskel imellem dem og os.Det starter med omvendelseHvis vi som kirke vil renses for farisæernes surdej,\nmå vi først og fremmest omvende os fra den. Vi må\nlægge vores hjerters hykleri frem for Gud og stå ved\nsandheden om, at vores øjne alt for ofte er rettet mod\nandre mennesker. Vi er alle skyldige i at søge menneskers anerkendelse, og vi er også alle skyldige i at\ndømme andre. Det er sådanne hjerteholdninger,\nsom hæmmer vores bønner langt mere end vores\nmenneskelige svagheder. Men vi må ikke stoppe her.\nVi skal ned til roden af problemet.Grunden til, at vi søger anerkendelse fra andre, og til\nat vi bedømmer og vurderer hinanden så hårdt, er\ndybest set vores hjerters vantro. Vores Gud er ALT for\nlille! Vi har mistet barnets rene tro på en himmelsk\nfar, som vil sørge for alle vore behov, og derfor kastes\nvi tilbage til at skulle sørge for os selv. Det er faktisk\nmeget enkelt. Hvis ikke vi tror, at Gud vil sørge for os,\nså må vi jo sørge for os selv. Og dette er måden, vi\nmennesker sørger for os selv. Vi søger ære og synlige\ngevinster fra andre mennesker, og vi bruger vores\nalbuer til at komme frem, således at vi får det, som er\nvores ret. Det er ikke kønt, men det er alligevel sandt.\nDet er præcis sådan, vi mennesker er - indtil Guds livs73forvandlende nåde får tilstrækkelig plads til at ændre\nvores hjerter.Det, som virkelig hindrer vækkelsenNår vi som forbedere forsøger at nedbede vækkelse\nog dog ikke har grebet Guds overflod og hans enorme\nstorhed og nåde, så vil vi ofte føle, at vækkelsen bliver\nbremset af andre mennesker, eller evt. af konkrete\nkirkesamfund. Og hvis vi begynder at holde fast i disse\ntanker, så de udvikler sig til anklager mod de andre, så\nvil de virkelig kunne hindre Guds komme. Men det er\nikke vores forskelligheder eller svagheder, der hindrer\nGud. Problemet er ikke derude i alle de andre, men\nherinde i mit hjerte. Gud er stor nok til at komme på\ntrods af vores mangler, men så snart jeg mister synet\nfor, hvor stor han er, og begynder at fokusere på de\nsmuler, der er faldet ned fra bordet, så fraviger jeg min\nplads ved festmåltidet for i stedet at “forvalte” smulerne på bedst mulig måde.Når man således har forladt Kongens bord, hvor man\nnetop sad sammen med universets største problemløser, så vil det hurtigt blive en håndgribelig realitet,\nat vores mangler og svagheder både kan og vil bremse\nGuds velsignelser. Ja, der skal faktisk ikke så meget til,\nnår vi kommer lidt på afstand af Guds nåde. Et uvist\nord, en selvisk handling, en simpel forglemmelse.\nOg straks føler vi, at den “gode stemning” er blevet\nHvis vi i stedet kunne klare at blive siddende ved\nKongens bord, ville intet kunne rokke os. For det er\nnåden, der hersker der. Alt gives frit og ufortjent, fordi74Gud elsker at give gaver til sine børn, og det har INTET\nmed menneskelig fortjeneste at gøre. Men hver gang\nvi billedlig talt forlader vores plads ved dette bord, og\ni stedet søger Guds velsignelser ud fra menneskelig\nfortjeneste, så bliver vandringen frem mod vækkelse\nsom at gå på line. Den bliver uhyggelig svær (læs: umulig), fordi vi igen og igen kommer til at opleve, hvordan\nmennesker og hele kirker mister balancen og snubler.\nOg straks bliver hele processen frem mod vækkelse\nenten sat i stå eller direkte kørt af sporet, fordi vores\ntro på Guds evner til at bringe vækkelse og velsignelse\nPÅ TRODS AF VORES SVAGHEDER OG MANGLER er så\nynkelig, at selv et enkelt fald kan underminere den.Nøglemagten handler om tilgivelseJesus erklærede til sine første efterfølgere, at han\nville give dem “nøglemagten” til at bestemme, hvem\nder fik tilgivelse og hvem, der blev nægtet tilgivelse\n(jf. Joh 20,23 og Matt 18,18). Dermed synliggjorde\nhan, hvordan de virkelig kunne hindre Guds enorme\nkraft. Hvis de nægtede at give tilgivelsen til nogen,\nville himmelen rette sig efter deres beslutning. Dog var\ndet aldrig Guds intention, at vi skulle være redskaber,\nder hindrede nåden. Jesus døde for alle mennesker på\njorden. Han demonstrerede derved Guds ønske om at\nvære nådig mod absolut ALLE. Da han gav mandatet til\nsine disciple i Joh 20,23, havde han netop sagt til dem:\n“Som Faderen har udsendt mig, sender jeg også jer!”\nHan havde synliggjort Guds ubegrænsede nåde til dem,\nog nu var det deres tur til at synliggøre det samme for\nandre.75Hver gang vi stempler andre folks mangler og svagheder som noget, der hindrer Guds kraft, så bygger vi\net mur af mistillid og bebrejdelser, som virkelig kan\nholde Guds kraft tilbage. MEN det er ikke selve svaghederne, der bremser Gud. Det er først og fremmest\nvores indre modstand mod Guds nåde i de pågældende\nsituationer, som himlen retter sig ind efter. Det er\nvores hårde og uforsonlige hjerter, der hindrer Guds\noverflod.Dette er også grunden til, at Gud taler så meget om\nforsoning til sit folk i denne tid. For vi har opbygget\nså mange negative tanker i forhold til hinanden og i\nforhold til os selv, hvorved vi sagtens kan forklare,\nhvorfor Guds velsignelser bliver hindret. Det er på\ngrund af ... . Det er fordi ... . Det er ... skyld! Som om Gud\nikke er stor nok til at velsigne på trods af vores mangler. MEN det er heller ikke vores fejl og mangler, som\nhindrer ham. Det er alle vores anklager og fordomme\nmod hinanden, som holder ham på afstand.Bemærk fx, hvad Paulus udtaler i 2 Kor 10,4-5a:\n“Vore kampvåben er ikke verdslige, men mægtige for Gud\ntil at bryde fæstningsværker ned. Vi nedbryder tankebygninger og alt, som trodsigt rejser sig mod kundskaben om Gud.” Han siger, at det er TANKEBYGNINGER,\nsom vi skal nedbryde! Sådanne tanker, som “trodsigt\nrejser sig” mod sandheden om den, Gud virkelig er. Sådanne tanker, som slet ikke afspejler, hvor god og stor\nGud virkelig er.\nBibelen fremhæver en række ting, som kan hindre\nvores bønner: Manglende tilgivelse (Matt 6,15). En76ægtefælles negative tanker om os (1 Pet 3,7). Strid\nog kiv imellem mennesker (Jak 4,2). Selvoptagethed i\nvores bønner (Jak 4,3). For lidt tro (Matt 17,20). Disse\nudbredte hindringer underbygger alt det, som jeg har\nskrevet i dette kapitel. Det, der hindrer Gud, er ikke\nvores svagheder og mangler. Det er vores tanker og\nholdninger i forhold til hinanden, som bremser Guds\nvelsignelser. Og sådanne tanker og holdninger er blot\nsymptomer på det egentlige problem: Vantro. At vores\nhjerter har for lidt tro på Guds grænseløse godhed og\nnåde.Det samme sker i en lille bedegruppeNår jeg har valgt at skrive dette kapitel som en del af\nbogen “At bede sammen”, så skyldes det, at disse sandheder også gælder i små grupper. For det er ikke kun\nimellem kirker og større grupper, at vi bremses af\nforskelle og uenigheder. Det sker også i de små bedegrupper, imellem enkelte forbedere, imellem dig\nDet er først, når vi virkelig har grebet Guds nådige\noverflod, at vi kan blive helhjertede krigere for hans\nfuldkomne vilje. Ethvert forsøg på at søge Guds rige\nførst (jf. Matt 6,33), mens man dybt nede betvivler, at\nGud vil sørge for mig, vil aldrig rigtig kunne lykkes.\nFor det er kun det menneske, som virkelig tror, at Gud\nhar det bedste for mig, som er i stand til at lægge sine\negne ønsker og drømme helt ned. Og dette menneske\nkan kun gøre det, fordi han/hun ved, at Gud kender\nvores hjerters længsler og ønsker at mætte dem (jf. Sl\n37,4). Han/hun har erfaret, at den, Herren elsker, får77alt, hvad han trænger til, mens han sover (jf Sl 127,2).I de fem første kapitler har jeg forsøgt at skabe nogle\nrammer for bønnen, hvorved den kan blomstre. Men\ndette kapitel er på mange måder endnu vigtigere.\nUden det risikerer vi at gøre resten af bogen til en ny\nog mere målrettet “gå på line” vandring mod målet.\nMen sandheden er, at Guds vej både er mangfoldig og\nuforudsigelig. Han vil bruge et sandt virvar af forskellige personer og gaver og omstændigheder til at føre\nos til målet. Han bruger både vores svagheder og vores\nstyrker, vores visdom og vores tåbeligheder, vores retfærdighed og vores synder - HVIS vi vil give ham plads\ntil at være så stor og så nådig, som han virkelig er.At give plads til Guds overflodBibelen er faktisk fyldt med billeder af Guds overflod, som igen og igen erklæres som Guds vilje for os.\nSom en afslutning på denne bog vil jeg “sende dig ud”\nmed disse løfter fra Gud. Tag dem til dig som personlige løfter. Eller for at sige det på en anden måde: Giv\nslip på dit hjertes krav om at skulle gøre sig fortjent til\nnoget. Guds overflod gives frit til alle, der giver ham\nplads til at være så god og så stor og så nådig, som\nhan virkelig er.\nJoh 10,10: ”Tyven kommer kun for at stjæle og slagte\nog ødelægge. Jeg er kommet, for at de skal have liv og\nhave i overflod.” LIV I OVERFLOD!Joh 16,24: ”Indtil nu har I ikke bedt om noget i mit\nnavn. Bed, og I skal få, så jeres glæde kan være fuldkommen.” FULDKOMMEN GLÆDE!78Joh 8,36: ”Hvis altså Sønnen får gjort jer frie, skal I\nvære virkelig frie.” FULDSTÆNDIG FRIHED!Ef 3,20: ”Ham, som formår med sin kraft, der virker\ni os, at gøre langt ud over alt, hvad vi beder om eller\nforstår,” UD OVER ALLE GRÆNSER!\nSl 23,5: ”Du dækker bord for mig for øjnene af mine\nfjender. Du salver mit hoved med olie, mit bæger er fyldt\ntil overflod.” BÆGERET FYLDT TIL OVERFLOD!\nJoh 1,16: ”Af hans fylde har vi alle modtaget, og det\nnåde over nåde;” VI HAR MODTAGET HANS FYLDE!Fil 4,19: ”Min Gud vil fuldt ud give jer alt, hvad I har\nbrug for, af sin rigdom på herlighed i Kristus Jesus.”\nFULDT UD GIVE JER ALT!Rom 8,32: ”Han, som ikke sparede sin egen søn, men\ngav ham hen for os alle, vil han ikke med ham skænke os\nalt?” HAN VIL GIVE OS ALT!\nMatt 6,25-33: “Derfor siger jeg jer: Vær ikke bekymrede for jeres liv, hvordan I får noget at spise og\ndrikke, eller for, hvordan I får tøj på kroppen. Er livet\nikke mere end maden, og legemet mere end klæderne? Se\nhimlens fugle; de sår ikke og høster ikke og samler ikke i\nlade, og jeres himmelske fader giver dem føden. Er I ikke\nlangt mere værd end de? Hvem af jer kan lægge en dag til\nsit liv ved at bekymre sig? Og hvorfor bekymrer I jer for\nklæder? Læg mærke til, hvordan markens liljer gror; de\narbejder ikke og spinder ikke. Men jeg siger jer: End ikke\nSalomo i al sin pragt var klædt som en af dem. Klæder\nGud således markens græs, som står i dag og i morgen\nkastes i ovnen, hvor meget snarere så ikke jer, I79lidettroende? I må altså ikke være bekymrede og spørge:\nHvordan får vi noget at spise og drikke? Eller: Hvordan\nfår vi tøj på kroppen? Alt dette søger hedningerne jo\nefter, og jeres himmelske fader ved, at I trænger til alt\ndette. Men søg først Guds rige og hans retfærdighed, så\nskal alt det andet gives jer i tilgift.” SØG GUD FØRST, SÅ\nTAGER HAN SIG AF RESTEN!80All pages:2345678910111213141516171819202122232425262728293031323334353637383940414243444547484950515253545556575859606162636465666768697071727374757677787980InfoBookmarkLikeShareDownloadMoreAt bede sammen Published on Dec 20, 2011 En gratis og frit tilgængelig udgave af bogen "At bede sammen" på nettet. Må gerne downloades og genbruges.petertinFollowRead moreRead moreSimilar toPopular nowJust for youGo explore