Šedá myška 02 – eFenix\nDorka si nechala olizovat ocásek, který jí trčel z pysků. Oddávala se mokrému jazyku plnému hladových slin pana ředitele. Tohle byl pocit, který zažila poprvé a bylo jí jedno, že je to na zakázané půdě. K tomu, s povahou poslušné kurvičky, se ani neopovážila ucuknout, aby se na ni lízák nerozzlobil a nedejbože s ocumláváním přestal. Předváděla jeden orgasmus za druhým, třepala se ve stoje nad chtivým pánem a v duchu si jen přála, aby ten pocit nikdy neskončil a nebo, aby se brzo zase zopakoval.\n„Odvezu si tě na chatu! Pojedeš se mnou! Prožijeme si spolu pár dní, protože tenhle zázrak chci mít doma!“ slintal na citlivý špalík v Dorčiné kundičce. Nasával mezi rty, olizoval a líbal. Nevěnoval se ničemu jinému, než obludnému poštěváku mladé pipiny. Dorka jen přidýchávala a souhlasila a každým návrhem pana ředitele.\nKdyby nezazvonilo, nikdo by ty dva od sebe asi neodtrhl. Museli skončit, protože bylo skoro jasné, že během chvíle někdo zaťuká. Dorina s rudým obličejem sledovala ředitelovy rty, ulepené od kundí šťávy a kývala na návrhy ředitelského volna, prodlouženého víkendu, orgií a vděčná za ližbu, odkývala všechny oplzlé nápady, které na ni ředitelskej v rychlosti vychrlil. S poslední prosbou, o omluvu za tuhle hodinu, opouštěla ředitelnu, s nevídaným úsměvem na rtech. Na školní chodbě zářila i zahalená od hlavy k patě. Nikdo ji nepoznával, nikdo nechápal a každému vyrážela tou náhlou změnou dech.\nOd téhle chvíle, co se jí otočil svět, se chovala už úplně jinak. Komunikovala, vtipkovala, flirtovala, den ode dne měnila pozvolna šatník na odlehčenější oblékání, než byl hábit staré báby. Ze skříni vytahovala kousky, které dostávala k narozeninám a které nikdy neměla na sobě. Sukýnky nad kolena, světlá tílka, dívčí balerínky namísto těžkých bot. Rodiče se zaráželi nad touto změnou, ale na druhou stranu byli jen rádi. Největším překvapením byla radost jejich dcery, když s velikou prosbou útočila na oba o svolení k víkendu na kamarádově chatě.\n„A kdo to je?“ mrkala zvědavě maminka, když samozřejmě dovolila dcerce nabízený zážitek.\n„Já to nechci zakřiknout, tak ještě nepovím,“ usmívala se slastně Dorka a těšila se na slibovaných, sexem nabitých, pár dní.\nPáteční volno, zařízené samotným direktorem, doma nezmiňovala. Jako každý den se nachystala k odchodu do školy, sbalenou tašku potřebnou k pobytu na chatě vzala také, protože se nechtěla zdržovat vracením se domů a rozloučila se se zářící, spokojenou maminkou.\nPřed domem nabrala kurz k budově školy, kde kousek od ní postával zaparkovaný vůz pana ředitele. Radostně se přivítala, naložila tašky do kufru a usadila se na přední místo spolujezdce.\n„Připoutám tě,“ začal nenechavé útoky říďa, nahnul se pro bezpečnostní pás a při tom položil hlavu na dva obrovské balóny. S nataženým pásem v ruce, si liboval na měkkém místečku mladého hrudníku a při zabezpečování si dal záležet, aby pás trefil přímo mezi dvě bójky. Rozepnul pár knoflíčků naducané světlé košilky, protáhl popruh mezi poodhalenýma kozama, políbil bílou hebkou pleť a spokojeně nastartoval, aby se co nejdřív dopravili k daleké chatě. Cesta zabrala přes dvě hodiny, kdy si v klidu znovu dopřával další z popisů, dřív nešťastné dívky. Nechával si dopodrobna popisovat záchodkové akce, kdy oběma profesorům tajně žužlala ohůnky, aby si odpracovala lepší známky, nebo kuřby všech potenciálních ženichů, kteří ji však jen využili, pro chvilkové libido. Do detailu vypověděla celou svou zpověď.\n„Já ti neslíbím nic. Ale na rovinu říkám, že se mnou zažiješ všechno, co ti do teď bylo odpíráno. Se mnou zažiješ i spoustu věcí navíc. Ale musíš být poslušná!“ zdůrazňoval pravidla řídící, který se převtěloval, s ubíhajícími kilometry, do role majitele.\n„Já umím být hodně poslušná,“ usmála se oddaně Dorka.\n„Čeká tě možná i něco nepříjemného. Nebojíš se?“ zkoušel dívčinu postrašit, ale nesetkal se s protestem.\n„Já se ráda přiučím všemu,“ automaticky souhlasila natěšená coura a s radostí si nechávala kontrolovat popruh mezi kozama.\n„Tady to pne. To se musí uvolnit,“ rozepínal za jízdy zbývající knoflíčky, aby se oba cecky vyvalily na denní světlo. Konečně uviděl co chtěl. Obrovská kola světlých dvorců a unikátní mlíkárny s prokvétajícími modrými žilkami. Nechal je viset, přepůlené pásem, rozeplou košilku zasunul pod dívčí paže a těšil se na kdejakou díru v silnici, aby viděl tyhle bomby pěkně rozhoupané.\nNejvětší slast měl z protijedoucích, nebo vedle stojících aut na křižovatkách. Užíval si toho, jak si ve svém vyšším věku veze mladou kost takovýchto rozměrů. Dorka si nechala líbit úplně všechno, co pana ředitele napadlo a tak svoje cecky vystavovala i na zlost přihlížejícím. Možná i za trest, že dřív by ji každý z nich stejně jen použil a zahodil.\nNechala se dovézt nadrženým zachráncem k cíli, zaparkovali na příjezdové cestě, nechala se odpásat, dokonce se dočkala i mrštného vystoupení pana ředitele, který se hrnul otevřít dveře svému ceckatému pokladu a vystoupila. Stála před reálným chlapem, který chtěl víc, než jen vystrčit ocas.\nNajednou byla celá zčervenala studem, protože kozy jí zapleskaly o sebe a ona si uvědomila spoustu věcí. I když byla natěšená, tak přeci jen, z nepoznaného strach měla. Skutečnost, že je teď s chlapem, kterého znají moc dobře oba rodiče, ji taky na suverenitě moc nepřidala a tak jen stála s rudými tvářemi a sklopeným zrakem.\n„To je přesně ono! Takováhle buď! Takhle se mi líbíš,“ slintal říďa a zbožně, s velikou opatrností podebral oba melouny. Sám nevěřil tomu, co mu v této chvíli patří a ani nemohl domýšlet, co oba čeká do nedělního večera, protože by dávku smetany stříkl snad bez dotyku do předkožky. Jen jemně se dotýkal obou cecků a tulil k nim knírkatou tvář. Něžně olizoval koláče dvorců a stavěl bradavky hbitým jazykem.\nDorka je měla poslušné snad víc, než byla ona sama. S každým vánkem, který zastudil na mokrém prsním špuntu, se dvorec stahoval víc a víc. Při zalechtání dospěláckého knírku, se vzrušení rozesílalo od brďulí do celého těla. Dorčin spodek reagoval postavením frajtra, který už byl zase velikosti minimálně dvou pořádných tlustých palců. Ten pocit ji dostával do nebe, i když stud ten prožitek zase brzdil.\n„Je tam? Už ho tam máme?“ vyzvídal ředitel info o poštěváku a nekompromisním jazykem ojížděl už celé kozy.\n„Já myslím, že ano,“ zašeptala bojácně Dora.\n„Zkusíme,“ kojil se z prázdné kozy říďa a rukou šmátral v rozkroku mladé slečny.\nNajel hřbetem ruky mezi stehna, napomohl tlakem k roztažení nožek a přímým dotekem nabral malého obra do dlaně. V tu chvíli vyhekli oba. Dorce se podlomila kolena a ředitelovi bublalo semeno až v uších. Prohmatal jemně bouličku na kalhotkách, něžně mačkal ze stran a s jazykem zabydleným na bradavkách, nechal Dorku slastí omdlévat.\n„Pojď dovnitř,“ šeptal jí za ouško, aby vyřízenou dívčinu vrátil zpátky na svět.\nDorka se bez jediného mrknutí oka chytila ředitelovi ruky a nechala se vést do víkendového privátu. Nevnímala vybavení, chodby, pokoje ani vůni okolní přírody.\nCítila jen tlak na poštěváku, který z obou stran při chůzi masírovaly nalité pysky. V ložnici uviděla jen obrovskou postel, napomáhala chtivým mužským rukám, ve svlékání a nakonec se nechala položit na záda, aby se, s nohama nahoře, roztáhla jako čubka. Celá neznalá a neobvyklá pička hořela a čekala na dotek čehokoliv. Jen ucítila na frajtru dech pana direktora, už zabořila hlavu do matrace. Potom stačil jediný dotyk jazyku a během okamžiku se udělala se vší parádou.\n„Takhle rychle ty mrško! Ale já chci ještě pokračovat,“ nenechal se zastavit řídící a zabořil obličej mezi prokrvené pysky.\nDorka si dál prožívala chvíle slasti, kdy cítila mužský jazyk, který se s obrovskou chutí mazlil s prapodivně velikým pošťákem. Další orgasmus ze sebe vystřelila, přímo říďovi na jazyk. Při dalším se už házela celá, u nemilosrdného pokračování zatínala nehty do pelesti a prosila o další a další svůj výbuch. Ředitel honil obříka prsty, žmoulal po něm dlaní jako by balil doutník, užíval si pocitu plné pusy, když dudlíkem zacpával svá ústa a třel jemně tvrdolína o potah postele, protože se chystal zasunout. Ještě pár orgasmů dopřál vyhladovělé Dorce, až konečně na ni nalehl, jako na polomrtvý žok.\nByla naprosto vyřízená. Jen ležela, nechala po sobě válet tělo vysokého a těžkého ředitele a naposledy, s naprostým vysílením, věnovala svůj orgasmu do obličeje mrdajícího chlápka, který si ji bral bez pardónu.\n„Ještě jednou!! Chci ještě jednou! Chci cítit to cukání na ocasu, slyšíš? Probuď se a snaž se!“ rajtoval v Doře tvrdým mečem, házel zadkem a nutil chudinu k dalšímu výbuchu.\nDora se nemusela nijak zvlášť snažit. To, že jí dělal dobře, bylo bez pochyby a tak si jen nechala propichovat růženku dál.\n„Krásně mě tlačí u kořenu!“ pochvaloval si velikost neobvyklého poštěváka a zamotával se o něj ochlupením jako na natáčku.\nŠukal ji tempem, že kdejaký zajda se mohl stydět. Nabíral ji, nadhazoval silnými pažemi její urostlou prdel a pleskal tělem o tělo. Nechal skákat v tempu velececky, olizoval járek mezi nimi i bradavky a s dalším orgasmem, kdy už vysílená Dora křičela na celé kolo, jí pahorek pošplíchal svojí šlehačkou.\n„Ještě jeden, holka! Ještě jeden, dělej,“ přeskočil s ochabujícím ocasem k propíchané buchtě a razil si cestu jazykem, aby slízal svoji smetanu. Naposledy chytil mikročuráčka mezi prsty, honil ho a jezdil po velké hlavičce jazykem. Nepřestal, dokud neslízal celé to bílé nadělení a dokud se malá rajda naposledy neudělala.\nPozoroval od spodu docukávající svaly a celé dívčí tělo a líbal vnitřní strany bílých stehen.\n„To bude víkend,“ liboval si nahlas do udýchaného ticha, kdy mu jako odpověď stačilo usmívající se děvče.\nNavigace v seriálu << Šedá myška 01Šedá myška 03 >>


Nadlimitní látky znečišťující ovzduší loni zatěžovaly 62 procent lidí - Ekolist.cz\nNadlimitní látky znečišťující ovzduší loni zatěžovaly 62 procent lidí\n11.12.2018 00:22 (ČTK)\nNejvíce zatížené znečištěním ovzduší byly stejně jako v předešlých letech Ostravsko, Karvinsko a Frýdecko-Místecko. / Ilustrační foto\nNadlimitní imise alespoň jedné látky znečišťující ovzduší loni zatěžovaly bez zahrnutí ozonu 62,4 procenta českých obyvatel, oproti roku 2016 je to nárůst o více než šest procentních bodů. Alespoň pro jednu látku byl limit překročen na 26,2 procenta území, což je o tři desetiny více než předloni. Vyplývá to z informační zprávy o kvalitě ovzduší a spojených zdravotních rizicích, kterou ve středu projedná vláda.\nMírný meziroční nárůst byl podle zprávy způsoben mimořádně nepříznivými rozptylovými podmínkami v lednu a únoru 2017, jež vyústily ve vysoký počet smogových situací. V zimní sezoně 2016/17 jich bylo vyhlášeno 39 z důvodu překročení prahové hodnoty pro polétavý prach o velikosti zrn do deseti mikrometrů (PM10). Regulace pak byla nařízena u 16 vybraných zdrojů. V sezoně 2017/18 bylo vyhlášeno osm smogových situací a čtyři regulace vybraných zdrojů.\nNa dvou stanicích byl loni překročen roční imisní limit pro PM10, v roce 2016 to bylo jen na jedné. Denní limit byl překročen na 8,3 procenta území se zhruba 23,1 procenta obyvatel, předloni tomu tak bylo pouze na 1,4 procenta území s 7,3 procenta obyvatel. Nadměrné množství prachu o velikosti zrn do 2,5 mikrometru (PM2,5) z hlediska ročního imisního limitu pak bylo zaznamenáno na 0,9 procenta území se zhruba 4,9 procenta obyvatel. Také v této kategorii podíl vzrostl oproti 0,5 procenta území se třemi procenty obyvatel v roce 2016.\nLimity jsou stále výrazně překračovány pro benzo(a)pyren. Loni tomu tak bylo na 26 procentech plochy státu, kde žije 61,8 procenta obyvatel, uvádí zpráva. Území se zvětšilo oproti roku 2016 pouze minimálně, podíl obyvatel ale stoupl z 55,7 procenta. Meziročně ale klesl podíl stanic, na kterých byl limit překročen: loni tomu tak bylo na 66 procentech stanic, předloni na 71 procentech.\nEkologické Hnutí Duha už dříve uvedlo, že na emisích benzo(a)pyrenu se v celostátním měřítku podílí více než 98 procenty lokální vytápění domácností. Podle předkládací zprávy ministerstva životního prostředí je benzo(a)pyren mutagenní a karcinogenní látkou, ovlivňuje žlázy s vnitřní sekrecí, vývoj a růst plodu.\nNejvíce zatížené znečištěním ovzduší byly stejně jako v předešlých letech Ostravsko, Karvinsko a Frýdecko-Místecko. "Jedná se o důsledek toho, že v uvedené oblasti k dopravě a lokálním zdrojům (vytápění domácností), které jsou hlavními zdroji suspendovaných částic, přistupují další významné zdroje emisí PM10 - hutní průmysl a průmysl zpracování paliv včetně vlivu znečištění přenášeného z Polska," píše se v materiálu.


J rychtář a iveta - vše o tématu | Ahaonline.cz\nAhaonline.cz >Wiki.Ahaonline.cz >j >j rychtář a iveta\nAktuální informace o tématu: j rychtář a iveta\nPřečtěte si o tématu "j rychtář a iveta". Abychom vám usnadnili vyhledávání zajímavého obsahu, připravili jsme seznam nejoblíběnějších článků s klíčovými slovy "j rychtář a iveta", které hledáte. V naší encyklopedii najdete články, fotografie i videa k tématu "j rychtář a iveta".\nSamozvaný ochránce žen Zdeněk Macura (40) a Vlaďka Šuleková (44) už netvoří pár. V minulosti týraná blondýnka teď obráží bývalé muže Ivety…


Známe Architekta obci 2020! Architekt obci 2022\nZnáme Architekta obci 2020!\nV Centru architektury a městského plánování (CAMP) v Praze se v úterý 8. září 2020 v 18 hodin sešly, i přes opatření spojená s koronavirem, téměř dvě stovky příznivců architektury. Moderátor Jiří Jaroš přivítal hosty, mezi nimiž byli ministr životního prostředí Richard Brabec, výkonná ředitelka Svazu měst a obcí Radka Vladyková, rektor Technické univerzity v Liberci Miroslav Brzezina, předseda představenstva ABF, a. s., Pavel Sehnal, generální ředitel ABF, a. s., Tomáš Kotrč a další. Významnou profesní událost svou přítomností podpořili i další zástupci architektonicky zaměřených škol či profesních organizací - např. Ladislav Lábus, děkan FA ČVUT v Praze, Pavel Křeček, předseda ČKAIT, Josef Morkus z MMR a zástupci odborných i zpravodajských médií. V rámci večera se vyhlásil i Architekt roku, kterým se pro rok 2020 stal přední český architekt a pedagog Zdeněk Fránek\nOdborná porota soutěže Architekt obci 2020 diskutovala potenciál kvalitního architektonického rozvoje jednotlivých sídel a vybrala pět finalistů soutěže, jejichž působení považuje pro rozvoj konkrétního města či obce za zásadní. Porota pracovala ve složení: Radka Vladyková - Svaz měst a obcí ČR, Petr Velička - Česká komora architektů, Josef Morkus - Ministerstvo pro místní rozvoj ČR, Petr Durdík - Asociace pro urbanismus a územní plánování ČR, Milan Košař - držitel ocenění Architekt obci 2019, Regina Loukotová - zástupce ABF, a. s. a Ivan Ryšavý - časopis Moderní obec.\nCílem soutěže Architekt obci je ocenění tandemu architekt - obec a vyzdvihnutí jejich rolí při procesu výstavby. „Chceme ocenit dlouhodobou spolupráci obcí a architektů, která vede k lepšímu prostředí pro obyvatele,“ vysvětlila statut ceny Žanet Hadžić z MMR. Vybudovat kvalitní prostředí lze podle Radky Vladykové ze SMO jen díky odvaze územních samospráv. „Důležité je nebát se město rozvíjet a na architektonické a urbanistické otázky si přizvat odborníky, “ uvedla Radka Vladyková. „Chce to odvahu nejen radnice, ale i architekta, který musí své názory prosadit. Jen tak lze postupně obrátit veřejné mínění a vést rozvoj správným směrem,“ doplnil Ivan Ryšavý z časopisu Moderní obec společně s Petrem Durdíkem z Asociace pro urbanismus a územní plánování.


Technické služby Příbor - Oficiální stránky města Příbor\nTuristický výlet Odry - Flascharův důl\nXMARIÁNSKÁ POUŤ: DÍLNA TRADIČNÍCH TECHNOLOGIÍ\nXEHD - koncert The People\nEHD - koncert skupiny Country Garáž\nHudba v zahradě\nEHD - Otevření expozice v Rodném domě S. Freuda "Muzeum myšlení"\nDny evropského kulturního dědictví & 770 let města Příbora\nXEHD - Komentované prohlídky města Příbor\nEHD - Komentované prohlídky města Příbor\nDNY EVROPSKÉHO KULTURNÍHO DĚDICTVÍ: DÍLNA TRADIČNÍCH TECHNOLOGIÍ\nPŘÍBORSKÉ MUZEJNÍ RÁNO\nXBenefiční koncert pro Moravu\nXŽehnání obnoveného kamenného kříže\nXVýstava v panelech: 770 let města Příbora\nXVycházka se starostou\nXVe Dvou Tour\nXHudba v zahradě\nXSeminář Jak na tablet a chytrý telefon\nPříspěvková organizace Technické služby města Příbora zahájila svou činnost 1. ledna 1994, jejím zřizovatelem je Město Příbor. Na základě zřizovací listiny spravujeme pro město Příbor majetek v rozsahu:\nPředmět hlavní činnosti Technických služeb:\nnakládání s odpady od občanů města Příbora\nprovozování sběrného dvoru\nzajištění provozu, oprav a údržby areálu technických služeb\nzajištění údržby a obnovy veřejné zeleně\nzajištění provozu, oprav a údržby veřejného osvětlení\nzajištění oprav a údržby místního rozhlasu\nzajištění opravy a údržby místních komunikací\nspráva veřejných prostranství a parkovišť\nzajištění provozu, oprav a údržby prodejních stánků\nzajištění provozu, oprav a údržby veřejných WC\nzajištění oprav a údržby autobusových zastávek\nspráva městského mobiliáře\nzabezpečování akcí města technikou a pracovníky\nPředmět doplňkové činnosti technických služeb:\nnakládání s odpady(vyjma nebezpečných)\nslužby - údržba zeleně\nPravidelně provádíme údržbu a opravy místních komunikací, včetně jejich veškerého příslušenství, tj. dopravní značení, kanalizace, veřejné osvětlení, městský mobiliář. Zajišťujeme veškerou péči o veřejnou zeleň - sečení, hrabání, ořezy, kácení, výsadby. Zajišťujeme správu a údržbu hřbitovů. Dále provádíme svoz, sběr a zneškodňování velkoobjemného, separovaného a nebezpečného odpadu, provozujeme vlastní Sběrný dvůr odpadu v Příboře.\nSvými službami pokrýváme zcela město Příbor včetně jejich částí Prchalov a Hájov.\nHlášení závad, námětů a připomínek Technickým službám města Příbora\nV případě zjištění závad, např. nefunkční veřejné osvětlení, parkovací automat mimo provoz, spadlý strom nebo větvě, poškozené lavičky a odpadkové koše, mají občané možnost nahlásit tyto závady na Technické služby města Příbora.\nV rámci pracovní doby můžete závady nahlásit v sídle Technických služeb na ul. Štramberské č. 483, dále pak na tel.č. 737 245 981 nebo na internetových stránkách organizace www.tspribor.cz, kde lze závady hlásit i mimo pracovní dobu.\nNa uvedených kontaktech můžete hlásit samozřejmě jakékoliv náměty nebo připomínky.\nPříjem nebezpečných odpadů a odpadů ostatních:\nVe sběrném dvoře v areálu TS města Příbora ve Štramberské ulici mohou občané po prokázání totožnosti (občané s trvalým pobytem v Příboře, Hájově a Prchalově) BEZPLATNĚ uložit tyto druhy odpadů:\nnebezpečné odpady (vyjma stavebních nebezpečných odpadů)\nobjemný odpad (nábytek, linoleum, koberec, sanitární keramika, matrace apod.)\nvytříděné složky komunálního odpadu - sklo, papír, plast, kovy\nelektrozařízení, které podléhá zpětnému odběru (zářivky, úsporné světelné zdroje, lednice, monitory, televizory, počítače, malé a velké spotřebiče).\nOstatní odpady hradí občan dle platného ceníku.\nPředání odpadů ve dvoře TS:\nPátek 08:00 - 11:00 12:00 - 17:00\nObčané si mohou objednat odvoz kusového vybavení bytu (lednička, pračka, skříň, sporák, sedací souprava aj.) za úhradu dopravy jednorázově ve výši 200 Kč za jeden kus. Termín odvozu lze dohodnout a za službu zaplatit předem v kanceláři TS.\nObčan města si může objednat přistavení velkoobjemového kontejneru (VOK) na odvoz většího množství objemného odpadu např. z důvodu jednorázového vyklizení bytu nebo RD. V tomto případě uhradí paušální poplatek ve výši 605 Kč (v ceně je doprava z místa přistavení na skládku a zpět, manipulace s VOK, pronájem VOK na jeden den).\nJednorázový odvoz či přistavení VOK lze objednat u Bc. Lucie Beranové, tel.: 737 245 983 email: koordinator@tspribor.cz\nIng. Zuzana Gřesíková, mobil: 737 245 980\nIng. Vladimír Pavelka, tel.: 737 245 981\nOstatní informace www.tspribor.cz.\nPLÁN ČIŠTĚNÍ KOMUNIKACÍ 2017\nNÁVŠTĚVNÍ ŘÁD DĚTKÝCH HŘIŠŤ VE MĚSTĚ PŘÍBOŘE\nPROVOZNÍ DOBA SKATEPARKU\nMěstský úřad Příbor je již přestěhován na adrese Příbor, náměstí Sigmunda Freuda 19 v běžném provozu.


Pouští a pralesem. Zápisky z cesty po Mexiku (únor - březen 2009) Vypráví Filip Laštovic - PDF\nPouští a pralesem. Zápisky z cesty po Mexiku (únor - březen 2009) Vypráví Filip Laštovic\nDownload "Pouští a pralesem. Zápisky z cesty po Mexiku (únor - březen 2009) Vypráví Filip Laštovic"\nVilém František Navrátil\n1 Pouští a pralesem Zápisky z cesty po Mexiku (únor - březen 2009) Vypráví Filip Laštovic\n2 Buenos Días Mexico Zápisky z cesty po Mexiku (únor - březen 2009) Úvod: Sen o Mexiku Zúčastnit se nějaké delší cesty do vzdálené a zajímavé země bylo pro mě vždy velkým přáním. Rád jsem si četl dobrodružný a přírodovědný knížky a koukal na dokumentární filmy o exotické přírodě. A pak se to jednou stalo. Po srpnové přednášce o Nepálu (na Akademických Týdnech) jsme se s Járou Jiráskem (výborným botanikem a panem farářem v Hronově) bavili a došlo i na otázku: Kam příště? Jára prohodil něco jako: Možná bych rád do Mexika. A jestli o někom nevím, kdo by měl zájem se tam podívat. Od té doby jsem o tomto nápadu začal více přemýšlet. O Mexiku jsem měl jen menší představy: Suchá krajina porostlá kaktusy, Mexičani s hnědou pletí a velkým sombrérem jezdící na koni a pijící Tequilu, nějaké pyramidy Aztéků a Mayů a sopky, především Popocatépetl... Začal jsem si půjčovat různé knihy o Mexiku a hledal jsem si všemožné informace na internetu, abych se s touto zemí víc seznámil. S Járou jsme se časem domluvili, že by bylo fajn se setkat s kamarádem Láďou Maršíkem a se strejdou Jendou Linhartem, kteří oba již v Mexiku byli. Mohli nám přiblížit tuto zemi a doporučit navštívení nějakého zajímavého místa. Na společné setkání Jára vzal i Reného zvaného Poutník. (On je přítel Járy z teologického semináře, který s ním cestoval po Nepálu a nyní pracuje jako učitel v oboru zahradnictví. Kromě toho ovládá několik světových jazyků včetně španělštiny, což se nám při naší cestě velmi vyplatilo). Byli jsme teda tři nadšenci. Samozřejmě mezi tím jsem se s tímto bláznivým nápadem musel svěřit mé milé Haničce, Světlíkovým v práci (zdali by mi případně dali v kuse měsíc dovolené? - to bylo v minulé práci v muzeu nemyslitelné). A taky doma - zdali mě do té divočiny pustí?... Nakonec jsem se o tom radil i s několika přáteli. Svěřil jsem tuhle případnou cestu i do rukou Božích a Pán Bůh nám později opravdu naši cestu požehnal. Přiznám se, že jsem z toho všeho měl obavy. Nikdy jsem na takovým velkým čundru nebyl, ale cítil jsem, že je to velká výzva a šance, která se třeba neopakuje. Všichni, které jsem oslovil, byli ke mně velmi vstřícní a přáli mi tuto cestu uskutečnit. Pomáhali mi i s nejrůznějšími přípravami. Případně mi dokonce půjčili své věci. Za to vše jim mnohokrát děkuju. 2\n3 Tak tedy pokračovaly stále intenzivnější přípravy. Ptal jsem se na kontakty a informace různých lidí, kteří buď v Mexiku byli, nebo se tam chystají (cestovatelé: Martin Jirman, Víťa Dostál, Karel Pecl), nebo zde působí (misie páter Jiří Šlégr, schönstattské sestry z Rokole), anebo zde žijí (český zoolog Petr Myška). Čím více informací jsem si o Mexiku sháněl, tím jsem se i více těšil na cestu. Jára objednal a koupil letenky a teď již nešlo (a ani se nechtělo) couvnout. Navrhli jsme cestu a Jára to časově uspořádal, abychom se do měsíce s návrhem vešli. Po Vánocích to uteklo rychle, tak jsem se nějak sbalil a přišel 10. únor den odjezdu. 1. den - úterý 10. únor Byli jsme domluveni s Járou, že se u mě s autem staví nějak před půl jedenáctou v noci. Přijel však dýl, protože ho před Náchodem kontrolovali policajti. Naložili jsme těžkej baťoh a s Hankou jsme jeli do Dobrušky, kde jsme se rozloučili a pokračovali do Chroustovic za Reném. Toho jsme vzbudili a po chvíli jsme dojeli ještě k němu na chatu, kde měl druhej, menší, ale těžkej baťoh. Cesta do Brna byla hodně nepříjemná, protože hustě pršelo a sněžilo. Cestou rozbitý auto v poli. Časově jsme měli velkej skluz, tak se jelo rychleji, než předpisy žádají a v Brně jsme se mnoho neorientovali. Nakonec jsme našli nádraží a měli jsme na odjezd autobusu asi 3 minuty. S Poutníkem jsme vyběhli se svými baťohy k autobusu a Jára jel na rychlo někam uložit auto na měsíční pobyt. Všecko se tedy stihlo a autobusem společnosti Student Agency jsme po třetí hodině ráno 11. února odjeli směr letiště Vídeň. 2.den - středa 11. únor Na letišti jsme se zorientovali. Nechali jsme si zabalit baťohy a poslali je na odbavení. Pak jsme zkontrolováni přejeli letištním autobuskem k letadlu společnosti British Airways. A po schůdkách jsme vystoupili do letadla. Letadlo se s námi vzneslo v 7:40 hod. Bylo oblačno a foukal studený vítr. Tak jsme cestu mohli pozorovat pouze na obrazovce. Letěli jsme nad Třeboňskem a Plzní, nad Německem a Belgií. Až jsme dobře přistáli v Londýně na letišti Heathrow. Zde jsme měli zase nějaký čas. Probíhaly kontroly. Poutník si jednu kontrolu vyfotil a hned se na něho vrhli, že musí poslední fotku smazat. Při kontrole jsme si museli sundat i boty a hodinky. Dostali jsme se na terminál B32, kde se objevila první zmínka o Mexiku: Mexico City 12:40, please wait. Při čekání na odlet jsme se seznámili s mexicko-českou rodinou letící do Mexika za babičkou a dědou. Pak jsme šli dlouhou chodbou přímo do letadla poněkud většího - Boeing 747. Jára předem zamluvil lístky k okýnku, abychom mohli cestu pozorovat z výšky. Letadlo se s námi vzneslo ve 13:26 hod. Cesta probíhala poklidně. Z okýnka bylo vidět pobřeží Anglie a Irska, pak již bylo zataženo. Další pevnina byla až oblast Quebec v severovýchodní zamrzlé části Kanady. Krajina byla pouze bílá od ledu a sněhu s jezery a řeky. Letěli jsme přes Velká jezera do USA, Chicago,...přes pevninu až do Mexico City. V letadle jsme se seznámili s Edgarem prvním Mexičanem a jeho slečnou, kteří letěli ze studií v Itálii domů, do severního Mexika. Jídlo a pití bylo dobrý: kuře nebo hovězí s vomáčkou a rejží, anglický puding, houska,... a pití: různý šťávy (rajčatová, brusinková), víno výborné a případně káva nebo třeba whisky. Dostali jsme na cestu polštář, deku, ponožky (poněkud malý), něco na zakrytí očí, zubní kartáček a pastu a sluchátka na 3\n4 poslouchání hudby nebo filmů. Cestu letadla jsme mohli sledovat před sebou na obrazovce (např. rychlost letu 766 km/h, výška 8534 m.n.m., teplota vzduchu -45 C, vzdálenost cíle 8913 km...). Přelet z moře na pevninu nebo naopak vyvolal vždy nějaké turbulence, tak se lidi museli připoutat. Jednomu bylo špatně z tlaku, tak dostal od letušek kyslíkovou bombu. V letadle před doletem jsme dostali na vyplnění formulář o naší cestě, který se nám nesmí ztratit a při návratu ho zase odevzdáme. Do Mexico City jsme se dostali po 11 hodinách letu z Londýna v 19 hod. místního času (- 7 hod. našeho). Začalo se právě stmívat a celé velkoměsto se rozsvěcelo. Když jsme opustili bezpečně letadlo, tak jsme se začali zajímat, kde máme své baťohy. Po chvíli k nám opravdu přijeli po jedoucím páse. Při odbavování jsme zmáčkli čudlík, a pokud se objevila zelená, tak jsme mohli jít. Všichni tři jsme měli zelenou. Jen Poutník se chvíli zdržel, tak byl přesto zkontrolován jeho baťoh, zda něco nepatřičného neveze. Všechno mu nechali i spousty jídla, které tam měl. Našli jsme si hned směnárnu a vyměnili většinu peněz (dolary a eura na měnu peso). (Peso vůči české koruně vycházelo přibližně 1,7 / 1). Na letišti se k nám přihnal nějaký Čech a spustil naší řečí, zda-li neletíme, také jako oni, do Cancúnu a jestli nevíme, odkud se letí? Bohužel nebo spíš bohudík jsme neměli stejnou cestu do turistické metropole s mnoha hotely, bazény a plážemi, tak jsme si popřáli alespoň šťastnou cestu. Z letištní haly jsme se raději rychle vymotali, odmítli pár taxikářů a sestoupili jsme do pověstného metra. V metru jsme si koupili neomezený lístek, pro jednoho byl opravdu překvapivě levný (za 2 pesos). Lístek vám to sežere při vstupu a pak můžete jezdit třeba celý den. Metro vypadá docela slušně. (Metro má 10 linek, z nichž 9 je obsluhováno vlaky na pneumatických kolech. Celková délka linek je 178 km. Metro bylo poprve otevřené a přepraví dnes denně průměrně 4,5 miliónu pasažérů. Metro má 154 stanic, mezi nimiž najezdí všech 2,5 tisíce vlaků ročně více než 35 miliónu kilometrů. Všechna tato data ve svém souhrnu činí z mexického metra největší podzemní dráhu Latinské Ameriky. Každá zastávka metra má svůj název a symbol /pyramidu, mravence, rafinérii, indiána... /, to aby se orientovali i negramotní. Některé zastávky jsou i hezky vyzdobeny sochama starých civilizací a plastikovejma modelama architektury, výstavou obrazů zvířat nebo vlaků metra celého světa nebo i petrolejovejma barelama či terárií se želvama. Jsou zde však různí lidé - spousty dětí i v noci, žebráci, řečníci, hudebníci (studentská kapela, paní, co hrála na plastovou trubku, hráči na housle nebo harmoniku), rozdávači letáků a nabízeči různýho zboží /hudebních CD, DVD, cukrátek, žvejkaček.../. Občas to je docela zábava). Dojeli jsme s pár přestupy na terminál bus, kde jsme si koupili lístek na autobus na 23. hodinu směr Tehuacán. Autobus druhé třídy se rozjel a dlouho projížděl po čtyřproudových silnicích až na výpadovku z tohohle velkoměsta. Jeli jsme dlouho a mezi spaním jsem se pokoušel poslat Járovým mobilem první zprávu z Mexika domu. Na silnicích byla velká doprava. Překvapovaly mě velké neosvětlené skupiny cyklistů doprovázené ozdobenými a osvětlenými vozy s obrazem Panny Marie Guadalupské. Na obloze byly vidět i nějaký souhvězdí. Poznal jsem jen (Orion a obrácený Velký vůz) 3. den - čtvrtek 12. únor Do Teuhacánu ( obyv., 1640 m n.m.) jsme dojeli ve 3 hod. a na novém nádraží jsme se trochu omyli po cestě a dali menší ještě českou snídani. Kluci koupili hned další lístek do Zapotitlánu de Salinas (místa s polopouští plnou kaktusů) kam to odjíždělo hned v pět. Cesta 4\n5 dalším autobusem byla ještě potmě, ale na krajině bylo vidět, že je kopcovitá a dost vyprahlá. Občas jsem zahlédl u silnice i první opuncie. Cesta byla dlouhá asi 25 km. Po prudkých zatáčkách jsme přeci jenom dojeli na místo. Byla docela zima (kolem 10 C). V této vesnici se pomalu probouzel život, tak jsme ho nějaký čas pozorovali. Začali zpívat první ptáci (viděli jsme naše vrabce). Zahlédli jsme pozoruhodný rostliny tilandsie na drátech elektrickýho vedení a na střechách rostly místo netřesku malý kaktusy. Lidi jezdili do práce, děti autobusem do škol, otvíraly se pomalu různý krámky a hospůdky. Tak jsme do první vlezli. Paní byla ochotná a připravila nám pravou mexickou snídani: tortily (kukuřičný placky), černou, studenou fazolovou polívku, míchaný vajíčka a zelenou avokádovou omáčku a k tomu nějakej černej čaj. Dali jsme si do nosu a patřičně zaplatili a vypravili se konečně do okolí. Cestou přes vesnici jsme za školou zahlédli u silnice ozbrojené jednotky vojáků se samopalama, které nekompromisně kontrolují všechna podezřelá přijíždějící auta. Tomu jsme se raději vyhnuli a po prašné cestě jsme přišli k prvním pichláčům. Kaktusů zde v této suché krajině byly tisíce. Dá se říct, že kromě nich toho tady mnoho víc růst nemůže. Rostly zde opravdu vysoké kaktusy podobné telegrafním sloupům Neobuxbaumia tetetzo, Cephalocereusy z delšími fousy, obrovské sudovité kaktusy Echinocactus. Zde jim říkají La silla de la suegra v překladu - židle pro tchýni (nechtěl bych být mexickou tchýní!) a mnoho dalších krásných pichláčů. Dokonce jsme zahlédli i prvního šedýho kolibříka. (Kolibříci jsou nejmenší ptáčci, příbuzní našim rorýsům. Mávají křídly v elipsách rychlostí 80/sek. a při tom opylují a sají nektar z květů. Jejich spotřeba energie na den činí až kalorií, což odpovídá spotřebě třech vrcholových sportovců. Tuto energii samozřejmě plně využijí, vždyť jejich srdce bije v klidu třicetkrát za vteřinu. Jsou to úžasní letci.) (Zdejší kopce (Kaktusové hory) jsou vcelku vysoko (kolem 2900 m n. m.). V roce 1998 tato oblast Zapotitlan de Salinas na rozloze ha byla vyhlášená pod záštitou UNESCO jako biosferická rezervace. Je zde největší koncentrace kaktusů na světě - kolem 300 druhů). Byl to zvláštní pocit procházet volně v této přirozené botanické zahradě. Tato krajina z povzdálí připomíná možná trochu naši krajinu v oblasti třeba severních Čech, kde jsou rozsáhlé imisní holiny a nevypadá to nějak vábně. Ovšem tady v těchto pro život tvrdých podmínkách je mnohem více života. Stále jsme nacházeli nové a nové druhy suchomilných rostlin. Rostly tady i velké Yuky, Beaucarnea gracilis s lahvovitým rozpraskaným kmenem, různé druhy agáve, opuncií a opadavých trnových keřů a stromů (některé i kvetly). Taky všemožné tilandsie, přisáté na kaktusech a větvičkách. Původně jsme tady chtěli navštívit i botanickou zahradu, ale to se nám nepodařilo. Ušetřili jsme a podívali se do místních kopců. Teplota s výškou prudce stoupala a my s těma těžkejma baťohama jsme si museli dělat při průzkumu krajiny přestávky. Pár zvířat jsme taky zahlédli - běžící kukačku kohoutí, červeného ptáka (pravděpodobně Tyranovce rubínového), hrdličku, pár letících dravců a černou ještěrku... Cestou nazpátek z kopců do vesnice jsme již nešli po cestách a překonávali jsme různá ohrazení pozemků ostnatým drátem apod. Ve vesnici jsme navštívili kostel, kde mě zaujal postavený betlém. Ježíšek byl velká panenka. Nad stájí dva palmové listy a celý betlém byl ozdoben provázkovitými tilandsiemi rodu Usnea. 5\n6 Ve vesnici jsme odpočinuli pod velkým stromem v jeho stínu. V blízkosti se najednou objevil pověstný krásný motýl Monarcha stěhovavý (Danaus plexippus). (Do mexických zalesněných hor každoročně na podzim putují milióny těchto motýlů, kteří musejí přeletět více jak 4000 km z oblasti Velkých jezer v USA. V dubnu se další generace vrací zase ze zimoviště nazpátek.) Zašli jsme si koupit nějakou vodu a ovoce do jednoho krámku. Překvapilo mě po našem výběru zboží, že paní, která nám prodávala potraviny, to neuměla spočítat, tak se nás ptala, kolik to stojí? Tak jsme si to spočítali sami a něco jsme jí za to dali. Na zastávce bylo vidět na střechy domů, kde se dařilo rovněž některým kaktusům. Zkrátka kaktusový kraj. Odpoledne jsme odjížděli autobusem zpátky a viděli jsme tuto suchou krajinu ve dne. V některých vesničkách prodávali výrobky z onyxu (minerál, který se zde nachází). V Teuhacánu jsme zašli do obchodu se sombrérama a všichni jsme si koupili jedno na naši cestu za pouhých 20 pesos. Při čekání na další spoj jsem zašel na internet dát první zprávu domů. Dál jsme pokračovali autobusem do velkoměsta Oaxaca. (Oaxaca je asi 250 tisícový město uprostřed hor 1550 m n.m.) Večír jsme tam přijeli a dle průvodce jsme se doptali na jedno ubytování pro cizince. Cestou jsme procházeli malý jednosměrný uličky s velkým provozem a velkým smogem. Hostel se nacházel v blízkosti centra. Dostali jsme jeden pokoj pro dva na terase hostelu za 80 pesos/noc. Na nádvoří roste granátový jabko a velkej fíkus benjamina, pod ním si jde sednout ve stínu. Spolu s námi jsou tady Američani a Němci. 4. den - pátek 13. únor Ráno jsme se ptali vrátné, kudy na autobus, kterým se dostaneme do hor. Moc nevěděla a jeden pán řekl, že nám to ukáže. Došli jsme na zastávku. Jeli jsme chvíli autobusem městem (myslím, že zadarmo) až k autobusovýmu nádraží. Další spoj však nejel. Tak jsme využili taxík, kterých tu je opravdu hodně, a za slušnou cenu nás městem odvezl do vysokých zalesněných mlžných hor do vesnice La Cumbre před vjezd do národního parku Benito Juarez. Cestou mu Poutník dal obrázek Pražskýho jezulátka, kterých měl s sebou asi dvě kila. U hranic parku nás hned odchytli místní ochranáři a pozvali nás do informačního centra, kde byl pro turisty asi jeden nic neříkající letáček a vyvěšená mapka národního parku. Ptali se nás, co budeme v parku dělat. Když jsme jim řekli, že jsme botanici a že nás zajímají rostliny, tak se podívali do tabulek a museli jsme si koupit vstupenku pro nás za 150 pesos. Ještě, že jsme jim neřekli, že budeme koukat i na ptáky. V tabulkách to bylo pro ornitology za 200 pesos. Konečně jsme vyrazili a ztratili jsme se domácím z očí. Po cestě nás překvapovala flóra. Velké stromy, duby, jedle, borovice Montezumovy, akácie obalený všemožnými epifyty (pepřince, bromélie, tilandsie a dokonce i orchideje jeden druh jsme zastihli kvetoucí), na cestě vlčí boby lupiny, šalvěje, mléčivce, dřevnaté starčky,...a obrovské agáve tequilovníky. Některé i na vysokém květenství žlutě kvetly. Agáve rostly v jehličí pod borovicemi, což byl zvláštní pohled. (V Mexiku se agáve nazývá Maguej, roste jich tu kolem 200 druhů.) Pohybovali jsme se ve výšce kolem 3000 m n.m. V těchto horách by měla žít i puma americká, ale celou dobu se úspěšně schovávala. Překvapením byly občas krávy, které se ze zarostlých roklí někdy ozývaly. 6\n7 Po cestách byly sem tam značky pro cyklisty. My jsme byli rádi, že do těch kopců můžeme v této nadmořské výšce jít pěšky jen s malým baťohem. (Velký jsme si nechali na pokoji v hostelu). Teplota dneska ráno byla kolem 10 C a přes den kolem 30 C. Večír nám zastavil autobus a vzal nás zpátky do Oaxacy. (Autobusy nižší třídy se dají kdekoliv klidně stopovat.) Cestou zpátky na hostel jsme si dali v jednom pouličním občerstvení tortily s masem. Pak na pokoji sloužil Jára mši svatou. Na terase je sprcha, tak jsem jí rád využil a záchod, kde se již použitý papír hází do koše, aby se záchod neucpal. Moc hezký zvyk to zrovna není. A před usnutím jsem využil zdejšího internetu pro ubytované a napsal jsem další zprávu domů. Pod nohou mi proběhl občas potkan. Vedle v hospůdce byla nějaká sláva a linuly se z ní hezký mexický písně hraný na kytaru a bubny. Tak jsem neodolal a s nahrávadlem jsem se tam na chvíli zastavil. Aby se neřeklo, tak jsem si dal i domácí pivo - bylo dobrý a kluci hráli taky moc fajn. 5.den - sobota 14. únor Ráno jsme se domluvili, že si můžeme baťohy zamknout do skříně a pak se pro ně zase odpoledne stavíme. Ve městě jsme se krátce zastavili u kostela San Filipo Neri (chrám zasvěcený mému patronovi), a u kostela Panny Marie bolestné. Vyhledali jsme si autobusový nádraží. Zajistili si jízdenku na noční spoj k moři. Nakoupili jsme nějaký potraviny a velký hnědý ovoce s červeným obsahem. A pak jsme odjeli do města El Tula (6800 obyv.) (Ve starém vyřazeném, americkém školním autobuse to bylo tak, že řidič měl s sebou ještě mladýho pomocníka, který zavíral dveře pomocí provázku a kladky, při cestě vykřikoval směr cesty na kolem stojící, zda se nechtějí svézt právě s ním a zároveň vybíral mezi lidmi peníze za cestu.) V centru jsme vystoupili a přešli jsme přes velký náměstí s krásnou parkovou výsadbou až k bráně. Od ní se dá přijít ke zdejšímu světovému unikátu. Rostou tu dva obrovské prastaré stromy tisovce (Taxodium mucronatum). Jeden byl 1000 let a druhý až 2000 let starý. Ten starší (zvaný Montezumův cypřiš) Ahuehuete (indiánsky Stařec ve vodě) je údajně největší žijící organismus na světě (vysoký 42 m a obvod kmene 58 m, váha 636 tun). Pak tu je ještě mladý strom nedávno vysazený. Kdo ví, jak vysokého stáří se on dožije? Pochopitelně se za pohled na ně platí, takže u nich stojí pokladna. Pokud však jdete do kostela, tak můžete projít volně. Tak jsme šli do blízkého kostela, kde dnes na sv. Valentýna probíhali za sebou stále nějaké slavnosti: svatby a křty. Venku před kostelem hrála místní dechovka, střílelo se z rachejtlí a zvonilo na zvony. Samozřejmě jsme si také venku prohlédli dva opravdu nádherné živé obrovské stromy staroušky, které toho tady pamatují asi opravdu hodně. (Prý se pod nimi před pěti sty lety schovali v jejich stínu Hernán Cortés se svou skupinou vojáků.) Dneska v jejich korunách je slyšet štěbetat naše vrabce. Stromy jsou tak široký, že se dodneška neví, zdali původně nerostly ve více exemplářích a časem do sebe nezarostly. Těžko se i fotí, protože se na fotku strom nevejde. Pod stromem se zrovna za naší návštěvy nechali vyfotit nevěsta se ženichem a svatebčani. V parku přeletovali krásní barevní motýli, také i jeden monarcha. Na opečovávaných záhoncích kvetly růže, strelitzie a další květiny, taky zde mají docela často sestříhané zelené keře do tvarů různých zvířat nebo dalších podob. Pod nejstarším stromem jsme se usadili a dali jsme si v jeho stínu tropický plod, co jsme ráno koupili. Chutnal trochu jako sladký bláto, ale za zkoušku to stálo. Prohlédli jsme si některé stánky s pohledy a s ručně pletenými barevnými látkami. Zašli jsme až k obchůdku s místním pitím, kde nám zkušený odborník nabízel na ochutnání jeho dobroty. Něco 7\n8 bylo opravdu dobrý, tak jsme neodolali a třeba kokosový nebo ananasový koňak jsme si odnesli. Zpátky do Oaxacy jsme se vraceli odpoledne autobusem. Procházeli jsme náměstí, kde nám předvedl pouliční prodavač své výrobky. Byly to barevné malby na papíru, vytvořeném ze stromové kůry (amate). (Tento papír vyrábějí indiánské ženy kmene Otomí, které kůru uvaří, poté vlákna rozloží a tlučou do nich, dokud se vzájemně nepropojí do jednolité vrstvy. Na suchý papír malují různé motivy z indiánské historie, aztécké kalendáře, ptáky, rostliny ) Neodolali jsme a usmlouvali jsme pár hezkých obrázků. Pak jsme navštívili botanickou zahradu v jednom klášteře Jardín Etnobotánico. Byla to taková oáza uvnitř velkýho města. Zahrada je rozdělena na několik zdejších biotopů (polopouště, vlhčí nížinné lesy a horské...). Zaujalo mě, že zde téměř 6 měsíců v roce neprší. Mají tady obrovské nádrže vody, které se naplní ze všech střech v období dešťů a voda vydrží na zalévání po zbytek suchého roku. Viděli jsme dřevo, co zbarvuje vodu do červena, mýdlový strom -- Mýdelník pravý (Sapindus saponaria), z kterého mniši používali jeho plody pro praní prádla, tisíc let starý kaktus Létalo tady i několik ptáčků a šedivý kolibříci. Do hostelu jsme zpátky došli taky pomocí GPS, kde si Jára uložil souřadnice našeho ubytování. K velkému překvapení došlo, když zjistil, že ze zamknuté skříně, kam jsme si uložili svá zavazadla, zmizely jeho boty. Ostatní věci naštěstí byly v pořádku, ale viník se nepřiznal, tak si Jára musel zajít rychle koupit nějaký náhradní boty do města. To se povedlo a stihlo před odjezdem autobusu do Puerto Ángel ve 20 hod. 6. den - neděle 15. únor Přes noc jsme přejeli hory a dostali jsme se až k moři do městečka Puerto Ángel ( 2500 obyv.). Autobus nám zastavil hned u přístavu v 7 hodin ráno. Venku rostly kokosové palmy a bylo teplo a vlhko. Zrovna se rozednívalo a spousty ptáků již zpívalo a křičelo. Na molu seděli pelikáni hnědý a rackové. Na nebi přelítli fregatky a poprvé jsem mohl spatřit šumějící Tichý Oceán Pak jsme taxíkem přejeli podél pobřeží do vesnice Mazunte (450 obyv.). V krásném bílém jednoduchém kostelíku s okny bez skel, kde nikdo nebyl, Jára sloužil mši svatou. Pak jsme si u cesty koupili nějaké ovoce (banány, mango, pomeranče) a šli jsme do návštěvního centra se želvama (Centro Mexicano de la Tortuga), kde je želví akvárium a výzkumné, záchranné centrum, které chová všech 7 druhů mexických mořských želv a další zdejší vodní a suchozemské želvy ve výbězích s bazénky. Některé želvy mají v akváriích, další v bazénkách a ve vaničkách. Po dosažení určitého stáří a určité velikosti některé želvy znovu vypouští do volné přírody. Chovanci byli krásní, zvlášť karety s lesklým žlutohnědým krunýřem. (Každoročně na Mexické pláže putují karety a kožatky z velké dálky, aby zde nakladly svá vejce. Připlouvají na břeh v noci, často při ustupujícím měsíci. 50 až 200 vajec zahrabou do písku a po 6 až 10 týdnech se vylíhnou želví mláďata. V noci se vydávají do moře. Jenom 2 až 3 ze 100 se dožijí dospělosti z důvodu velkého ohrožení člověkem a predátory.) Nemohli jsme samozřejmě opomenout zdejší krásnou písečnou pláž, na kterou jsme se brzy přesunuli. Nebylo tady moc lidí, což bylo sympatický. Došli jsme až ke skalnatému mysu Punta Cometa na západním konci pláže Mazunte. Je to nejjižnější cíp státu 8\n9 Oaxaca. Sluníčko ostře pálilo a teplá voda lákala ke koupání. Zkoušeli jsme plavat ve vlnách a s Járou jsme prozkoumávali skalnatý mys, kde žily spousty zajímavých mořských krabů, ježků a přisedlých živočichů. Napadlo mě, že bych si mohl zašnorchlovat s brejlema a dětskou trubkou, kterou jsem si proto u nás koupil. Byl to zprvu zvláštní pocit, ale časem při pohledu na ten mořský svět se mi to zalíbilo. Celá hejna pestrobarevných rybek proplouvala mezi útesy a já jsem se jich mohl téměř dotýkat. Tohle člověk nemůže přes hladinu spatřit jedině, když se potopí. Je to nádhera a člověk si i na dýchání pod vodou začíná zvykat. Horší však je, že za chvíli ztratí orientaci. Což se mi stalo, a když jsem se podíval z vody ven, tak jsem se nadechl mořský vody a to není nic dobrýho Zjistil jsem, že jsem docela daleko od břehu a ještě se dusím. Začal jsem trochu zmatkovat a plaval jsem rychle zpátky. Ovšem mezi tím přicházel příliv (pravá mexická vlna) a se mnou to pěkně házelo na ostrý kameny. Ztrácel jsem rovněž sandály, který se stále ve vodě povolovaly. Po chvíli se mi přece jen povedlo dostat se přes skaliska až na pevnou půdu. Slaná voda mi jistý odřeniny dobře dezinfikovala. Na pláži jsme si pochutnali na čerstvém ovoci a raději jsem při přílivu chodil již jenom podél pláže a sbíral pěkný části mořských lastur. Večír jsme se přemístili na korbě dodávky do městečka Pochutla (10300 obyv.) Zjistil jsem, že mám pěkně spálený záda od sluníčka a ještě mně chytla z ovoce Montezumova pomsta. Před dalším odjezdem jsem si stačil odběhnout a za chvíli nás autobus odvážel do města Salina Cruz (75000 obyv.). V autobuse mně znovu přepadly střevní potíže a ač nerad, musel jsem prosit řidiče, aby mi na chvíli zastavil španělština není má silná stránka, ale slova: Por favor, una minuta byla pochopena. Ve městě jsme se seznámili na nádraží s jednou Češkou - Martinou a jejím mexickým přítelem Jesusem cestují do Salvadora na duchovní cvičení. Z nádraží nám odjížděl další autobus přes noc směr Guatemala. 7. den - pondělí 16. únor Další den trávíme zase přejížděním v autobusech a colectivem do San Jucytán a z Ariaga do Tapachuly (nejjižnější město Mexika obyv.) přes Santo Domingo (3500 obyv.) do Unión Juárez (2500 obyv., 1300 m.n.m.) a do horské vesničky Talquián. Dál již to nejede. (Colectivo jsou mikrobusy nebo minibusy. Jezdí po stanovených trasách často vyznačených na předním skle. S odjezdem se čeká až se colectivo naplní /alespoň 10 lidí /. Jízdné se platí většinou na konci cesty a závisí na ujetých kilometrech, vybírá je zaměstnanec řidiče. Můžete vystoupit a nastoupit na kterémkoliv rohu. Často bývají na předním skle praskliny. Je to dáno i tím, že lidé nepoužívají pásy.) Jsme hodně vysoko a odtud jdeme po posledním malém nákupu potravin dál pěšky. Cesta se klikatila stále nahoru. Byla dost prašná a baťohy čím dál těžší. Vstupovali jsme do deštného tropického lesa, kde je spousta krásné bujné zeleně, vlhka a tepla. Místy byl však prales vykácen i na svažitém terénu a přeměněn na políčka s kukuřicí nebo pastviny. Jednou nás vyhnali z cesty nějací pastevecký psi, tak jsme zvolili cestu jinou, bez psů. Tím jsme se také místo do vesničky Papales dostali později do horské vesničky Trigales (již v Guatemalském území). Po několika hodinách cesty jsme potkali jen několik místních lidí, kterak se vracejí do svých domovů s náklady potřebných věcí. 9\n10 Všechno si musí vynosit většinou sami nebo někdy i za pomoci mul. Břemena mají zavěšené přes hlavu. Do kopce jsme se potili, až z nás lilo. Občas jsme dělali v zatáčkách přestávky. Seznámili jsme se Guatemalcem jménem Doroteo Roblero, je to správný milý člověk. Pokračovali jsme cestou s ním. Po cestě jsme překročili mexickoguatemalské hranice. Doroteo bydlí v malinké vesničce, kde žije pár desítek lidí. Je zde dokonce malá škola a kostelík, kam občas dochází pan farář. Náš známý bydlí v krásné chaloupce ověšené kytkama. Pozval nás k sobě domů. Představil nám svou ženu Jolandu. Večír nám dali tortilly s černou fazolovou polívkou a skořicový čaj. Dlouho jsme si s nimi povídali. Paní nám pak vymetla hliněnou podlahu a dala nám tam jakýsi molitan na spaní. Mohli jsme tam přespat a manželé šli spát do druhé chaloupky hned vedle, která slouží asi jako obývák a ložnice. A my jsme spali v chaloupce, kde byla kuchyně a spíž. 8. den - úterý 17. únor Přes noc se hodně ochladilo a ráno byl kolem šedivák. Vstávali jsme v 5:30 hod. Překvapivě nás vzbudilo guatemalské křesťanské rádio Maria, které Doroteo s oblibou poslouchal. Po snídani jsme se rozloučili a vyrazili jsme do kopců jen s malým baťohem na vulkán Tacaná (4100 m.n.m.). Pohled nad vesnicí byl nádherný. Zrovna se rozednívalo a slunce osvicovalo kužel jisté guatemalské sopky. Spodek sopky byl pokryt mračnem. Cestou jsme trochu bloudili a čekali na sebe. Vegetace se postupem cesty měnila a z bujné tropické se spoustou epifytů se změnila v horskou s borovicema a jedlema. Ve výšce asi 3500 m.n.m. nám Poutník řekl památnou větu: Řeknu vám pravdu, dál už nejdu. Tak jsme se s Járou odpojili a Poutník na nás čekal (a zatím asi na 4 hodiny tvrdě usnul na sluníčku). My jsme pokračovali pomalu až na vrchol. Nebylo to snadný. Byli jsme dost unavený, špatně se dýchalo a měli jsme málo vody. Nakonec jsme se asi ve 13 hod. vyškrábali až na vrchol sopky. Za dnešní den jsme měli převýšení 1600 m (tedy jako výška Sněžky od moře). Zpátky jsme procházeli opět z horského mlžného borovicového lesa do deštného pralesa s pastvinama a políčky do vesnice. Přišli jsme akorát před setměním, asi v 18 hod. Večír jsme si opět rádi s domácími popovídali. Přišla se na nás taky podívat setra Jolandy. Vesničani se tady v této době s cizinci moc nevidí. Nejvíce jich prý projde vesnicí v období Vánoc. Šli jsme zase spát. 9. den - středa 18. únor Ráno jsme se po snídani rozloučili a poděkovali našim přátelům. Na památku jsem jim dal deku z letadla. Cesta zpět byla prašná. V pralese monstery, filodendrony, kaly, stromové kapradiny, fíkusy, gunery s obrovskými listy... krásní motýli. Šli jsme zpátky do vesnice Talquián. Na cestě nás vyhlížely děti, se kterými jsme se již cestou nahoru setkali a nabídli jsme jim bonbóny. Myslím, že jsme jim zase udělali radost. Ve vesnici jsme si stopli malé colectivo a odjeli v počtu 22 cestujících do vesnice Union Juarez a města Tapachuly. Skončili jsme na nádraží. Využil jsem chvilku času a hledal jsem kolem nádraží poštu, abych poslal domů lístky, ale marně. Zřejmě to tady nepotřebují. Tak jsem zašel alespoň na internet a dal jsem zprávu domů. V 17:30 hod. jsme odjeli do Comitan Domínguez ( obyv., 1635 m.n.m.). Dojeli jsme tam asi ve 23:00 hod. Začali jsme potmě shánět ubytování. Ve městě již všichni spali. Prošli jsme kus města, ale nakonec jsme našli hostel le Monte Bello. 10\n11 Měli tady volno, a tak pan domácí vystrčil hlavu ze dveří a pustil nás dál. Přes dvorek, kde rostlo několik stromů se zavěšenýma orchidejema, nás zavedl do malého pokoje. 10. den - čtvrtek 19. únor Ráno jsme odjeli colectivem do Las Margaritas. V Margaritas na náměstí, kde jsme dlouho hledali odvoz do pralesa, nám pomohl jeden Jehovista. Domluvil nám spoj s ostřílenýma protivládníma rebelama, kteří vlastnili jistou dodávku. V 11 hod jsme vyrazili na korbě ještě s deskama vlnitého plechu a kanystrem benzínu. Cesta do San Quentin vedla přes hory doly po silnici. Pak dodávka zastavila, protože bagr musel z cesty odstranit ohromnou kupu hlíny z připravované silnice. Za chvíli to bylo opět průjezdné, avšak cesta byla mnohem horší. A pak už jen přes hrboly a výmoly. Pastviny a políčka se proměnily v prales. Nebylo možné se mnoho rozhlížet kolem sebe, jelikož to s náma stále házelo a všude byl zvířený prach. V jedné pralesní vesničce jsme na hodinu zastavili a mohli jsme si v otevřené dřevěné hospůdce dát levný oběd (fazole s těstovinami). Nabídl nám ho pan prodavač, který jinak ležel v hamace a odpočíval. Koupili jsme si od něho i nějakou balenou vodu. Trochu jsem chtěl zkusit vyfotit místní obyvatele, ale všichni byli přes poledne zalezlí a děti se nás bály. Dál jsme pokračovali pomalu opět přes výmoly nějakou tu hodinu. Občas jsme projížděli přes další vesničky a prales přeměněný v zarostlá políčka s banánovníky a kukuřicí Stálé houpání mně nějak neudělalo dobře a hrozně rád jsem vystoupil ve vesnici San Quentin. Na nic jsem nečekal a běžel jsem hned do křoví, ale po chvíli jsem zjistil, že tam již někdo přede mnou za stejným účelem taky byl. Uprostřed vesnice je široká rovná cesta sloužící jako letiště. Vedle vesnice je vojenská základna zřízená zřejmě na potlačení zdejších rebelů proti vládě ( Zapatistů ). Přecházeli jsme dlouhé letiště a přes pastvinu jsme došli do další vesnice Emiliano Zapata. Je tady hospůdka, obchod, ubytování a škola s basketbalovým hřištěm. (Fotbal a basketbal je v Mexiku dost oblíbený sport.) Na konci vesnice, na soutoku dvou řek, byl zřízen kemp pro cizince. Domácí nám moc nedoporučovali spát jinde, jelikož to není bezpečný. Tak jsme tady zůstali. Mohli jsme se ubytovat v jednoduchý chatce. Byly zde i záchody a sprcha, kterou jsme využili. Byli jsme dost černí od prachu z cestování. Ubytování bylo teda za dva dny dost drahé pesos. Do ceny nám však nabídli možnost projet se další den po laguně Miramar. Večír jsme našli v chatce velkýho černýho škorpióna. Shodil jsem ho kloboukem ze stropu, ale na zemi jsme ho nemohli dlouho najít. Až se to nakonec povedlo a poslali jsme ho ven. Také po stěnách přebíhaly některé žabky. Večír se ozývaly z vesnice nějaký odrhovačky, zřejmě ze zábavy. Mimo to se začaly ozývat od soutoku postupně hlasy žab. Šel jsem se za nimi podívat a opravdu jsem je našel v mělčinách u řeky. Nechaly mě přiblížit se k nim docela blízko. Čelovkou jsem ropuchy obrovské (Bufo marinus) osvětlil a vyfotil. V noci na světlo u sprchy přilétali různí hmyzáci (mravkolev, sarančata, můry ), také se v jednoduché elektrice skrývali noční gekoni. 11. den - pátek 20. únor Ráno bylo probuzení v 6 hod. a před 7. hod. jsme šli s naším průvodcem od kempu k laguně Miramar (400 m.n.m.). Cestou jsme přecházeli pastviny a již vykácené, nyní křovím zarostlé plochy. Došli jsme až ke zbytku původního pralesa pro turisty. Během cesty proběhla nad 11\n12 námi krátká bouřka. Náš průvodce ji předem předpovídal, tak na pět minut. Sprška trvala asi čtyři minuty. Celá cesta k jezeru normálně trvá hodinu. My jsme ji šli dvě hodiny, protože jsme všechny kytky museli vidět a nafotit. A co jich bylo. Spousty epifytních orchidejí některé již kvetly. Na laguně uprostřed pěkného pralesa bylo několik kánoí. Průvodce nás vzal na projížďku. Byl to moc hezký pohled z loďky do okolí. Na převislých větvích visí spousty krásných orchidejí a tilandsií. Ke všem zajímavým kytkám jsme chtěli samozřejmě připlout, čemuž moc průvodce nerozuměl. Navštívili jsme i zatopenou jeskyni s netopýry a velkými vodními želvami. Na jedné skále byly mayské kresby. Na stromě u břehu jsme si všimli krásné černožluté užovky, kterak se plazí po větvi s popínavým kaktusem. Průvodce nám tvrdil, že je tento had jedovatý, ale pro náš zájem se stále točil s loďkou pod větví. Později jsme zjistili, že jedovatý není. Jednalo se o užovku brazilskou (Spilotes pullatus). Ze břehu nad hladinu se skláněly stromy s krásnými tyčinkovitými bílými květy. Když květ odkvete a spadne na hladinu, hned ho sežerou ryby. Na hladině jsme zahlédli mrtvého kolibříka, kterému se nepodařilo přelétnout jezero. Přes hladinu se v jednom místě ozývali z velké dálky z pralesa vřešťani. Nenapadlo by mně, že se opice můžou ozývat podobně jako hladoví lvi. Když dostal průvodce žízeň, napil se přímo z hladiny. Voda byla opravdu průzračná. Přijeli jsme do zátoky ke břehu s lekníny a prodrali jsme se postupně na vrchol jedné skály, kde byl krásný výhled na celé jezero i na druhé jezero, ve kterém by měli žít krokodýli. Na vrcholu rostly begónie a velké anturie a množství dalších zajímavých kytek. Když jsme se vraceli ze skály dolů, tak nám průvodce ukázal několik střepů mayské keramiky... Nechoval se k nim zrovna z úctou a aby nám předvedl, že jsou pravý, hodil jimi o skálu. Ještě jsme se na chvíli zastavili u skály s vytesaným mayským bojovníkem (?). Průvodce nám tvrdil, že ho vytvořili Mayové s Aztékama, to se nám sice nezdálo moc pravděpodobný, ale bylo to hezký. Trochu jsme se s naším průvodcem zdrželi a zpátky jsme se vrátili až v jednu hodinu odpoledne. Každý den v této době přichází vítr a zvedají se vlny. Malou kánoi není snadné v těchto vlnách ovládat. Šli jsme proto raději menší úsek podél břehu a průvodce plul zpátky. Na konec cesty nás ještě převezl. U jezera jsme si dali něco dobrýho k jídlu z vlastních zásob. Nedalo mi to jen tak sedět, tak jsem se přitom prodíral chvíli podél pobřeží. Během krátké chvíle jsem zahlédl krásného rybaříka na kameni a asi pět druhů kvetoucích orchidejí. Vypadá to tady moc hezky. Cestou zpátky jsme šli po cestě již bez průvodce, takže jsme často odbočovali do okolní džungle. Bylo stále na co se dívat a co obdivovat. Velké množství různých druhů krásných rostlin a stromů. Zajímavé byly převážně staré stromy spadlé na zem, jelikož jsme na nich mohli z blízka vidět spousty epifytů, ke kterým se člověk do té výšky jinak nedostane. Z každého většího stromu vysely dolů kořeny fíkusů škrtičů a liány. Po některých se dalo dobře šplhat. Někteří pralesní velikáni mají rozložené části nadzemních deskovitých kořenů kvůli lepší stabilitě ve vlhké půdě. Prodírání mezi zastíněnou vegetací není zcela jednoduché a začínal jsem trochu rozumět všem chlapům - domorodcům, kteří nosí stále u sebe mačetu. Některé liány, palmy a akácie jsou překvapivě pichlavé. 12\n13 Domníval jsem se, že bude v džungli více zvířat vidět a slyšet, ale asi se nám dobře vyhýbali. Jen sem tam prolétl nad cestou barevný motýl. Najednou na nás volal Poutník, že něco má. Na cestě stál indián s rozloženým dřevem na topení a Poutník. Když jsme přišli blíž, uviděli jsme velkýho chlupatýho sklípkana, který vypadl z toho dřeva. Indián ho chtěl zabít, ale Poutník mu vysvětlil, že si ho chceme prohlédnout a vyfotit. Pak jsme ho nechali odejít do pralesa. O kus dál si Poutník všiml mravenců rodu Atta, kteří jsou zajímaví tím, že odnášejí části rostlin, které ukousali, do svého mraveniště, kde jimi krmí zvláštní houbu, kterou zase potřebují ke svému životu oni. Chvíli jsme se proto bavili tím, že jsme jim nechali na cestě žlutý květ z jednoho stromu a oni ho porcovali a odnášeli po cestičce za sebou někam do svého mraveniště. Jelikož již nebylo mnoho času do setmění, tak jsme pomalu opustili prales a přes pastviny s krávama a koněma jsme se vraceli do vesnice. Cesta byla označená dřevěnými kolíky, tak jsme nezabloudili. Z pastvin jsme si přinesli taky pár klíšťat. Ve vesnici jsme našli malý obchůdek, kde nám udělali i večeři okoun s fazolema a tortily. Přes den byla teplota přes 30 C a v noci 26 C. Ale stejně jsme usnuli. 12. den - sobota 21. únor Ráno jsme se probudili již za světla. Po snídani šli Jára s Poutníkem zjistit čas odjezdu ze San Quentin. Dopoledne jsem nejdřív sám a pak s klukama šel na prohlídku místní flóry kolem soutoku řek (filodendrony, orchideje, mimosy...). Trochu jsem si zaplaval v teplé řece. Na jednom místě si kluci z vesnice chytali na vlasec ryby. Chytli zrovna dvě (okouna toho, co jsme včera jedli, a sumečka). Pak jsme dali ještě rychlý oběd u místních jehovistů (tortila a maso, nic moc a drahý) a ve 12 hod. jsme odjížděli dodávkou do Ocosinga (asi 100 km vzdáleného). Cesta byla prach a štěrk a udusaná hlína a taky hrboly a výmoly. Každý, kdo se na cestu s námi dal, byl po chvíli jako prašivka. Překvapovali mě někteří navonění a nagelovaní kluci, kteří se s námi vydali po této cestě. Počet lidí se střídal, jak jsme projížděli vesnice. Bylo nás i dvacet jedna v malé dodávce (pick-up). Většina lidí stála a držela se kovové konstrukce. Dojeli jsme konečně do Ocosinga ( obyv., 900 m.n.m.) asi v 6 hod. večer a místní se při pohledu na nás začali smát tomu, jak vypadáme. Našli jsme ještě colectivo a dojeli jsme hornatým terénem do San Cristobal de Las Casas a hned dalším colectivem po dálnici pořád s kopce asi 80 km (z výšky 2100 m.n.m. do 500 m.n.m.) do Tuxla Gutieréz ( obyv.). Cestou auta zastavovala vojenská kontrola. Vše bylo v pořádku a jeli jsme dál. Řidič nám poradil i dobré ubytování nedaleko zastávky. Je to ubytovna, kde je na pokoji i záchod se sprchou a velkým větrákem. Přesto nás v noci stále píchali komáři, že se nedalo moc spát. 13. den - neděle 22. únor Vstáváme v 7:30 hod. a jedeme colectivem k řece, kde v přístavu čekáme asi 2 hod. než nás bude 10 lidí na naplnění lodě. Předběhl nás německý zájezd. Pak jsme se dočkali, dostali jsme záchrannou vestu a nastoupili jsme na motorový člun. Vyjeli jsme do kaňonu Sumidero. Podjeli jsme velký most přes řeku Grijalva, pod kterým létalo několik křiklavých papoušků. Dál se již zvedaly pomalu 13\n14 vysoké skály po obou březích. Některé byly přes 500 metrů vysoké. Od vody k vrcholu kaňonu je to na některých místech dokonce až 1200 metrů a kaňon je dlouhý pětatřicet kilometrů. Voda je hluboká zase až 50 metrů. Skály jsou místy porostlé vegetací. Jedeme dost rychle lodí, tak se nedá mnoho fotit. Přesto loď občas přibrzdí a můžeme vidět několik druhů ptáků (kondoři, volavky, pelikáni, kormoráni ) a dokonce v jednom místě i opice chápany, jak se pohybují ve větvích stromů a také jednoho krokodýla, jak se vyvaluje na skalce u vody. Na jedné skále je malá svatyňka s Pannou Marií. Další skála připomíná svým tvarem vánoční stromek je tvořena travertinem po kterém přetéká za dešťů voda. Na konci naší cesty (která trvala asi 2 hod.) je velká umělá přehrada Manuel Moreno Torres, známá jako Chicoasén, která svou energií zásobuje jak zdroje v Mexiku, tak i v Guatemale. Zpátky jedeme colectivem do centra velkoměsta Tuxly. Dáváme si oběd v restauraci (kuře s rýží a ovocnou kořeněnou omáčkou + dobré pivo a kokosový puding). Navštívili jsme katedrálu sv. Marka, kde právě byla mše svatá. Před chrámem jsme potkali sestry františkánky. Chvíli jsem hledal poštu, ale zase marně. Odpoledne jsme našli spoj colectivem do zoo. Zoologická zahrada mě hodně překvapila, jak byla hezky moderně vytvořena a hlavně jsme tady mohli vidět mnoho zvířátek, která se vyskytují ve státě Chiapas (od jaguára po rosničky). Zajímavé bylo, že jsme v zoo při pozorováni a fotografování zvířat spatřili, že jsme pozorováni a fotografováni také my od místních návštěvníků. Zřejmě jsme pro ně byli pozoruhodnější než vystavená zvířata. Další pozoruhodnost byla, že některá zvířátka měla den otevřených dveří a pohybovala se volně i mimo své výběhy.(např. chápani, hlodavci aguti nebo pralesní bažanti či jelínci). V areálu zahrady jsem konečně našel malou poštovní schránku, tak dva pohledy mohly v klidu putovat domů. (Zřejmě je ale v Mexiku více sběratelů pohledů než poctivých pošťáků, takže lístky zatím nedošly). Po zavíračce jsme odjeli colectivem zpět do centra, kde jsme si dali lehkou večeři a ochutnali jsme ve studentské restauraci například mořské kamaróny (krevety). Podle GPS jsme našli ve spleti uliček zase naše ubytování. Večír na pokoji sloužil Jára mši svatou. 14. den - pondělí 23. únor Ráno před snídaní jsme měli na pokoji opět mši svatou. Potom jsme se přesunuli colectivem stále do kopce do San Cristobalu de las Casas ( obyv., 2260 m n.m.). Zde bylo zataženo a docela chladno (asi kolem 10 C, což je v únoru neslýchaná věc). Prvně jsme si šli najít levné ubytování. To se podařilo nedaleko nádraží za 180 pesos pro všechny. Ubytovali jsme se ve dvou pokojích, které měly plesnivé zdi a neměly okna, taky zlobilo světlo, ale jinak to bylo fajn. Brzo jsme vyrazili do starobylého města plného malých uliček. Podívali jsme se do františkánského, dominikánského a jezuitského kostela. Na náměstíčku se k nám hned přihrnuly první indiánky se svým zbožím. Byly dost neodbytný, ale na poprvé jsme docela odolali. Pak jsme se raději přesunuli do blízkého kostela. Přišla za mnou malá špinavá holčička a stále mi nabízela, abych si od ní koupil malou panenku. Vysvětloval jsem jí, že má sice panenku hezkou, ale že se v kostele neobchoduje. Neuměla to pochopit, a tak jsem jí udělal radost a teď mám panenku já. Poutník zatím kdesi v kostele domluvil zajímavou návštěvu diecézního muzea u kostela. Mohli jsme tam na chvíli nahlédnout a podívat se na obrazy zdejších biskupů. 14\n15 (Také zde byl vyobrazen slavný obhájce indiánských práv, biskup, podle kterého bylo pojmenováno toto město- Bartolomeo de Las Casas.). Měli zde archiv starých map a originálních starých spisů. Když jsme už byli v Cristobalu, tak jsme samozřejmě museli navštívit velké trhy s indiánským zbožím všeho druhu (vyšívané oblečení, hamaky-houpací sítě, šperky, různé ozdoby a hračky ) Bylo toho zde opravdu hodně a moc krásných věcí (některé dokonce vyrábějí přímo na trhu). Na trhy sem každý den putují z různě vzdálených míst indiáni kmene Tzeltal a Tzotzil. Je zajímavé, že mestici prodávají své zboží ve stánkách, zatímco praví indiáni prodávají své zboží výhradně přímo na zemi. Protože bylo opravdu nezvykle chladno, koupili jsme si pár věcí na sebe (mikinu s kapucí, tričko a pončo). A bylo nám hned tepleji. Taky jsme nezapomněli na oběd a zašli jsme do hospůdky, kde za zpěvu a hry na kytaru několika tradičních Mexičanů jsme ochutnali místní speciality hovězí maso a tortilové lupínky. Kokosový koktejl nám objednal Jára, protože měl dneska narozeniny (40 let). Přinesli nám taky navíc krevetu v omáčce v malým hrníčku. Tohle pití bych asi nezvládl, tak jsem to dal Poutníkovi, který na to měl chuť. Zpátky jsme procházeli znova další trhy a zakoupili jsme i několik pravých mexických dárků (např. pletené želvičky, krabičky ). Indiáni se nechtějí nechat fotit, aby neztratili duši, a tak to bylo někdy dost náročný vymýšlet způsob, jak je nafotit tak, aby mně neviděli. Podívali jsme se také do několika obchodů. V jednom jsme si koupili ustřiženou mexickou vlajku, v dalším nějaké ovoce (kokosový ořech, ananas a guajavu). Na ulici nás zastavili kluci, co měli plný košíky keramických zvířátek, tak mě po chvíli nabízení taky dostali. A jednu kravičku? a prasátko? jsem si od nich koupil. Před setměním jsme vystoupali na kopec s vyhlídkou na město, kde stál kostelík. Za kostelem byla zajímavá venkovní posilovna a velký stožár s vlajkou. Tady jsme potkali jednoho domorodce, který nám vyprávěl o historii, symbolice i současném vzhledu mexické vlajky. (Vlajka Mexika je tvořena třemi svislými pruhy. Zleva zeleným (nezávislost), bílým (čistota náboženství) a červeným (jednota spojení míšenecké, indiánské a španělské krve). Uprostřed je státní znak z roku Znak tvoří hnědě zbarvený orel stojící na nopálovém kaktusu, který roste z vody jezera; orel drží v zobáku zeleného hada, pod ním jsou do půlkruhu prohnuté ratolesti dubu a vavřínu svázané stužkou v národních barvách. Znak ukazuje starou aztéckou legendu, podle níž putující indiánský lid měl nalézt nový domov na ostrově uprostřed jezera, kde uvidí tuto scénu. V místě na jezeře Texcoco byl roku 1325 založen Tenochtitlán, dnešní hlavní město Mexika.) Při stoupání na tento kopec nás zastavili malí školáci a chtěli, abychom jim vyplnili dotazník ze školy. V dotazníku bylo: kdo jsme, odkud jsme a kolik můžeme přispět na jejich školu. Měli to hezky vymyšlený. Ukázali nám taky jejich učebnici, kde bylo překvapivě několik obrázků od Zdeňka Buriana. Večír jsem zašel napsat zprávu do internetový kavárny. (V Mexiku jich je určitě víc než u nás a jsou otevřeny téměř celý den. Většina domácích internet doma nemá, tak přicházejí právě sem.) Ještě jsem se prošel nočním městem a poslouchal jsem zpěv různých pouličních kapel. 15\n16 Na pokoji jsme pak udělali ovocný hody z toho, co jsme koupili. Všechno bylo dobrý až na guajavu to je něco mezi hruškou a okurkou a není mi po tom dobře. 15. den - úterý 24. únor Ráno jsme odjeli colectivem do Ocosinga. Cesta byla samá zatáčka a do toho ještě místy pršelo a byla mlha. (Mimo to mají všude v Mexiku před vesnicemi, ve vesnicích a rovněž ve městech vysoké zbržďovací přejezdy. Je to dost nepříjemný, jelikož před přejezdem auto musí prudce zbrzdit a téměř zastavit, přejet hup na jedničku, pak se zase trochu rozjet a opět hup a to třeba ještě dvakrát.. Ve větší rychlosti by se umělý hrbol asi zabořil do auta.) Z Ocosinga jsme dalším colectivem jeli asi 170 km ke křižovatce, kde jsme vystoupili a pěšky šli asi a u 5 km z kopce dolů k vodopádům Aqua Azul. Cestou byla políčka s kukuřicí cesty rostl durian. (Ten má obrovské jedlé plody, které se však nesmějí převážet ve veřejných dopravních prostředcích, jelikož když dozrajou, hrozně smrdí). Před vesnicí jsme zaplatili vstup 10 pesos. Prošli jsme kolem školy a hřiště, kde si hráli kluci fotbal a malý holky nám ukázaly, kde se můžeme ubytovat. Byl to hostel za 300 pesos. Na pokoji jsme našli pravý velký americký šváby. Nechali jsme si tady baťohy a šli se podívat na krásnou kaskádu vodopádů Aqua Azul Modrá voda. Vodopády byly opravdu nádherný. Celá řeka tekla v údolí s pralesní vegetací. Zvláštní azurová barva je způsobena oxidem mědi v horninách na dně řeky. Podél řeky je mnoho stánků zdejších lidí, kteří si chtějí něco přivydělat od turistů. Nabízejí mnoho hezkých předmětů, oblečení a ovoce (banány, mango, kokosy...). Taky jsme si od nich nějaké vyšívané haleny koupili, ale především nás zajímala zdejší příroda, která byla opravdu krásná - spousty velikánů rostoucích v blízkosti řeky, které byly obsypány nejrůznějšími epifyty (orchideje, bromélie, tilandsie ). Občas jsme zahlédli i malé kolibříky a další barevný ptáky. Nešlo také nezkusit modrou vodu na vlastní kůži. Tak jsme tam s Járou hopli. Voda byla v tom horku moc příjemná a úplně průzračná. Místní se v ní taky koupou, perou a loví v ní ryby. Také si nás při prohlídce kaskád oblíbily malý holky a stále nám nabízely na prodej různé suvenýry a ovoce. Náš zájem nebyl velký a při focení od nás utíkaly. Naše cesta šla proti proudu řeky a stále bylo na co se dívat a co obdivovat. Od místních jsme byli po chvíli varováni, ať dál nepokračujeme, že tam v tuto dobu již není bezpečno. Také žádný jiný běloch se zde již neobjevoval. Tak jsme se opět vraceli podél řeky až pod vesnici. Když se již stmívalo, vyřešili jsme náš hlad v jedné blízké restauraci. Dali jsme si dobré kuřecí s rýží. Číšník po otázce Poutníka, zda tady nežijí infikované moskyti, v klidu odpověděl památnou větou: Si, amigo. ( Což nás samozřejmě uklidnilo. ) Ve tmě jsme se vraceli a trochu hledali cestu k našemu ubytování. Večer jsme měli na pokoji mši svatou. V noci hodně pršelo. 16. den - středa 25. únor Včera večer jsme se domluvili, že zde na tomhle krásným místě ještě nějakou chvilku zůstaneme. Tak jsme ráno vstali a znovu jsme se šli projít proti proudu řeky 16\n17 a došli jsme dál než včera. Zastavil nás místní strážce a po domluvě s Poutníkem nás zavedl za hranici, kam již turisti nemohou. Přivedl nás k místu, kde bylo vidět na obrovský vývěr vody ze země. Jednalo se o jakýsi prudký pramen celé řeky. Všechna voda v široké řece pochází právě odtud. V blízkosti rostly zvláštní křivatce a běhal tu obrovský krasec (Euchroma gigantea) Cestou zpátky jsme zahlédli další druh orchideje. A v jednom místě jsme si šli s Járou zaplavat. Pozorovali jsme i hejna akvarijních rybek. V řece mě píchla do žíly nějaká divoká včela. Druhý den mi to naštěstí splasklo. V poledne jsme si vyzvedli v ubytovně baťohy a hned nám zastavila dodávka, která nás za 30 pesos odvezla až k odbočce k vodopádu Misol Ha. Odtud jsme šli pěšky z kopce asi 2 km k centru. Zde jsme zaplatili u budky vstup a mohli jsme projít kolem obchodu, kde jsme si nechali hlídat naše baťohy. Vodopád je opravdu vysoký. Padá z výšky 35 metrů do přírodního jezírka a voda odtéká krásným údolím dál do pralesa. Na vodopád se přijela podívat spousty lidí v zájezdových autobusech. Hodně Němců, ale také jsme si mohli popovídat s dvěma skupinkama Čechů, což se nám dlouho nestalo. Dva manželé přijeli s německou cestovkou a druhá skupinka (asi 6 lidí) byla z okolí Liberce a cestovali na vlastní pěst. Za vodopádem se skrývá jeskyně, kterou jsme po dalším zaplacení s průvodcem navštívili. K tomuto účelu jsme si vzali s sebou baterku. Jeskyní protéká slabý potok s přítoky a uvnitř je jezírko, napájené asi třímetrovým vodopádem. Létají tady mezi krápníky netopýři, je zde příjemný chládek a pořádná tma. Pozoruhodné byly klíčící vytáhlé rostliny, které se sem odněkud dostaly. Před vchodem bylo možné v sedimentech najít některé zkameněliny šneků, ústřic a ježovek. To mě taky trochu zdrželo. Dobré bylo, že jsme odtud šli dál po proudu řeky, takže jsme se ztratili turistům a mohli jsme nerušeně pozorovat krásnou přírodu. Řeka protékala mezi skalkama a ostrůvkama s bujnou vegetací a tvořila různá jezírka. V nich se (mezi akvarijníma rybama a s výhledem na vodopád) krásně koupalo. Po proudu jsou krasný pohledy přes velké stromy pokryté liánama a epifytama. To se člověk cejtí jako v ráji a přál by to všem. Zatímco já jsem se koupal, Jára s Poutníkem fotili a drobkama krmili hejna rybek. Jednalo se nejspíš o tetry mexické. (Což jsou příbuzné s piraňou, ale nekoušou - jenom třeba chleba). Na večer jsme od tohoto hezkého místa odjeli do Palenque. Palenque bývala nedávno malá vesnice nyní má asi 30 tisíc lidí a leží v nadmořské výšce 80 m n.m. Dojeli jsme tam, když se setmělo a šli jsme hledat levné ubytování. To se povedlo najít v malém penzionu vedle hřbitova. Večír jsme si šli na nádraží zakoupit jízdenku na příští den do Tulumu. Nakoupili jsme si ve městě jídlo a zašli na internet dát zprávu domů. Ulicemi projížděl kropicí vůz a rozprašoval do boku jakýsi insekticid proti komárům. Nejspíš i zde je možné se setkat s malárií. Raději jsme se včas schovali k jednomu domku, abychom nebyli pokropeni. Před spaním jsme měli na pokoji krátkou mši svatou. Nad námi se točil větrák a za ním se krčil malý gekon. 17\n18 17. den - čtvrtek 26. únor Po probuzení jsme navštívili hřbitov. Byl dost jiný, než na jaký jsme zvyklí doma. Hroby jsou často betonové, barevně natřené, okachličkované a beze jmen. Některé připomínají spíš část koupelny. Tak jsme se alespoň za ty zdejší nebožtíky pomodlili. Od hřbitova jsme pokračovali pěšky za město po chodníku k ruinám slavných pyramid. Po nějakém kilometru jsme však zjistili, že to je ještě asi 8 km, a tak jsme si stopli colectivo, které nás za 30 pesos odvezlo až před bránu na parkoviště. Tady jsme opět zaplatili a získali jsme vstupenku do areálu. Na parkovišti bylo možné zahlédnout pralesní indiány Lacandonce s černými dlouhými vlasy a bílými dlouhými šaty (Z dálky připomínají trochu chirurgy). Prodávají zde turistům třeba ozdobné luky a šípy. Mayské pyramidy jsou opravdu velkolepé. (Ruiny se skládají z asi 500 budov rozložených na 15 km čtverečných, ale jen velmi malý zlomek z nich je odkryt a zpřístupněn. Většina je zcela pohlcena okolním krásným deštným pralesem. Všechny stavby byly vytvořeny bez použití kovových nástrojů, tažných zvířat nebo kola. Mayové patřili ve své době (4. století po Kristu) k nejvyspělejším civilizacím na světě. Neznali kovy, zemědělství provozovali v primitivní formě, zato však výtečně ovládali matematiku, umění, stavitelství a astronomii.město vzkvétalo mezi lety 600 až 700 po Kr. V této době zde vládnul slavný vládce Hanab Pakal. Připomíná ho jedna z pyramid sloužící jako mauzoleum. Jmenuje se Chrám nápisů a je to nejvyšší a nejvznešenější stavba v Palenque. Krypta s hrobkou Pakala byla objevena až v roce Nyní se kopie sarkofágu s dalšími nálezy nachází v nedalekém muzeu. Je to velice působivě a moderně vystaveno a představováno návštěvníkům. Několika set kilová horní deska hrobky je známa svou freskou, na které je vyobrazená postava indiána, která jakoby řídila kosmickou loď. Alespoň takovou představu získal Erich von Däniken při pohledu na tento zajímavý exponát.) Bylo velmi horko, ale vystoupili jsme na všechny přístupný stavby a obdivovali jsme všechno, co se dalo. Na budovách z vápence byly vytesány různé fresky a hieroglyfy. Zajímavá byla okna do písmene T. Mayské stavby zase mají stropy do obráceného písmene V. Na jednom stropě vyselo pár netopýrů. Zahlédl jsem několik papoušků a dokonce i krásného, ale příliš rychlého tukana. Poobědvali jsme na jedné pyramidě rybičky s chlebem a odpoledne jsme se pokusili podívat do okolního pralesa. Nebylo to moc snadný, protože prales není náš les a tak se nejdříve musí najít skulina, kde vás hlídači těchto objektů nevidí. Celý areál je totiž oplocen. Dále se musí překonávat a oblézat spousty lián a některých pichlavých stromů a keřů. Přitom si dávat pozor na to, aby si člověk v pralesním šeru něco neudělal a aby ho něco nekouslo. Taky orientace mimo cesty v kopcovitém terénu bez průhledů není snadná, a tak jsme se postupně z jednoho kopce vrátili zpátky. Na cestě jsme potkali opět českou skupinku, s kterou jsme se potkali u vodopádu Misol Ha. Ukázali nám krásnou dřevěnou indiánskou masku, kterou si usmlouvali u zdejších indiánských obchodníků, kterých je v areálu pyramid opravdu dost. Neodolal jsem a také jsem u nich koupil obrázek tukana, který byl vyobrazen na ptačím peru. Na jednom stromě jsme uviděli krásný oranžový pomeranče. S Poutníkem jsme se je snažili klackem shodit, což se opravdu za chvíli povedlo. Horší bylo to, že se vůbec nedaly jíst byly hrozně hořkokyselý zřejmě pláňata jen na ozdobu. 18\n19 Podruhé jsme vyrazili do pralesa, když jsme si všimli, že za jednou pyramidou vede malá stezka do džungle. Dali jsme se po ní, ale občas se nám ztrácela. Stále nás to ale táhlo dál a dál. Cestou jsme objevili i zapomenutou skrytou a malou pyramidu, tak si člověk chvíli připadal jako objevitel. Po nějaké době jsme se malou stezkou dostali na stezku větší, která nás zavedla až na vytvořené pastviny pro dobytek. Štípali nás zdejší komáři a zaslechli jsme řev vzdálené skupiny vřešťanů je to podobné jako řev nějaké velké šelmy. Jára ještě spatřil v korunách jednoho tukana a Poutník zase nějakou opici, která požírala na zemi mango. Brzy si nás všimli pastevský psi a bez slitování a se štěkotem se k nám rychle přibližovali. Nedali jsme jim však šanci se s námi zcela seznámit a začali jsme se opět vracet. Již jinou cestou. Doplnili jsme si ještě vodu z pramene potoka, který vypadal zcela čistý, ale raději jsme k vodě přidali zase pár kapek kysličníku. Přes potoky a pralesem po cestě jsme se dostali až k asfaltce do Palenque. Netrvalo dlouho a zastavilo nám poslední colectivo a dovezlo až do města. K večeři jsme si již za tmy dali v jedné pouliční restauraci tortily s masem a salátem. Salát byl to hrozně pálivý, a tak jsem si večeři spláchnul nějakou kolou. Na ubytovně jsme si vyzvedli hlídané baťohy a ve 20 hod. jsme odjeli do Tulumu. V noci nás prohlížela vojenská kontrola. Vojáci vytáhli několik baťohů a prohledávali jejich obsah, zda tam nenajdou nějaké drogy nebo zbraně. Prohledávali taky baťoh Járy, ale nic mu nenašli. Cestou jsme jeli přes město Chetumal, které stojí na hranici se zemí Belize. (Toto město se zajímavou architekturou bylo zařazeno do seznamu Unesco a má 205 tisíc obyvatel.) 18. den - pátek 27. únor Po 11 hodinách cesty jsme v 7 hod. ráno konečně dorazili do Tulumu (bohaté turistické město na pokraji Karibského moře, na jihovýchodě poloostrova Yucatán). (Yucatán je velká, původně z moře, vyzdvižená deska porostlá křovím. Na ní je všude vápenaté podloží s mnohýma zkamenělinama. Pod horninou se udrží velké množství spodní vody, je tu spousty jeskyni a cenotů). S baťohy jsme se vydali do města hledat nějaké levné ubytování. Dlouho nám to trvalo, ale pak jsme dostali od někoho mapku města a s Poutníkem jsme dorazili do turistického centra. Zjistili jsme, že asi nejlevnější ubytování je právě tady. Je zde taková studentská ubytovna se snídaní, kde přechodně žije spousta cizích studentů. Všude je slyšet nezvykle angličtina. Mohli jsme se tady hned nasnídat. Snědli jsme si houskový chleba s marmeládou a zapili to kávou. Dostali jsme klíč ke svému pokoji. Ten byl na druhé straně ulice. Nechali jsme si tady velký baťohy a vyšli jsme se podívat do okolí města. Nejprve jsme chtěli k mayským ruinám na okraji moře. Bylo to však dost daleko, a tak se nám nabídl jeden taxikář, že nás tam levně zaveze. Tak se i stalo. V parku před areálem pyramid je několik atrakcí pro turisty. Běhají zde indiáni vyzdobení ptačími pery, jeden chovatel velkého zeleného leguána a Voladores (indiánský obřad konaný na vysokém stožáru. (Čtyři indiáni v kroji se nahoře na stožáru přivážou za nohy obmotaným lanem kolem stožáru. A pomalu se spouštějí a otáčejí okolo stožáru hlavou dolu a pátý jim na vršku píská na flétnu.) Při focení se na nás hned místní hnali, abychom jim za to jejich předvádění taky slušně zaplatili. No, dlouho jsme se nezdržovali a cestou, po které šly spousty dalších turistů, jsme došli k bráně. 19\n20 Tam jsme si koupili lístky (51 pesos/osobu) a mohli jsme vejít do mayského města na okraji Karibiku. Bylo velké teplo a tráva mezi kamennýma stavbama byla suchá. Co nás zaujalo, byli velcí leguáni, kteří pózovali na vršcích pyramid, které tu zbyly z osídlení. Pokud byli vyrušeni, ukryli se velmi rychle v nejbližší puklině. Také papoušci občas hlasitě přelétli nad nízkou stromovou vegetací. Z hradeb zbylých ruin, které jsou na skalách, je krásný pohled na pláž a útesy, jež omývá tyrkysová voda moře. Nejvyšší budovou Tulumu je strážní věž, sloužící jako maják s posvátným ohněm. (Město bylo opuštěno poměrně pozdě, asi 75 let po španělské okupaci. Uvnitř hradeb, které jsou 3m široké a 4m vysoké a které chránily město během častých válek mezi mayskými městskými státy, stály paláce vládnoucích. Ostatní lidé žili za hradbami.) Nad mořem jsme si dali oběd a občas nad námi přelétli jiřičky, rybáci, fregatky nebo pelikáni. Odsud jsme šli po cestě k pláži. Pláž byla celá bílá od jemného, ale ostrého písku. Na ní rostly pravé kokosové palmy s dozrávajícími kokosy. Pod jednou palmou jsme se usadili. Netrvalo dlouho a ochutnali jsme, jako piráti, Karibské moře. Na pláži se válela spousta bohatých turistů. Někteří tam byli asi dost dlouho, protože byli Myslel pořádně osmahlí. S Járou jsme se vydali k nedalekým útesům. jsem, že bych si zkusil zašnorchlovat, ale skály byly velmi ostrý a vlny prudký a velký. Ani mnoho mušlí zde nebylo, zato jsme mohli pozorovat zblízka několik leguánů, kteří se na skalách vyhřívali. Jeden si zalezl přede mnou do škvíry a čouhal mu ocas. Pokusil jsem se ho vytáhnout, ale držel se pevně. Autobus zpátky do města nám ujel před nosem. Tak jsme šli na stop. To se k večeru podařilo a dobrý domorodec nás vzal do svého auta. Než jsme dojeli do Tulumu, zkontrolovali nás ještě policajti, ale bylo to bez problému. Než jsme došli na ubytovnu, dostali jsme hlad. Zaujal nás jeden pouliční podnik. Objednali jsme si rybu dle lístku. Večeře byla dobrá, ale horší bylo placení, jelikož po nás číšník chtěl cenu z jiného lístku, který nám předtím neukázal. Jednalo se o to, že místo 150 pesos chtěl 315 pesos. Po delším domlouvání jsme přece jenom chtě nechtě změkli. V turistickém centru jsme si pro spravení nálady koupili pivo a zahráli kulečník. Jára to, myslím, hrál poprvé. Před spaním byla na pokoji mše svatá. 19. den - sobota 28. únor V turistickém centru jsme si ráno dali výbornou snídani: houskový chleba s marmeládou, čaj, kafe, vajíčka a vločky s mlíkem. A to všechno v ceně ubytování. Moc jsme se pak nemohli hnout. Přesto jsme šli za město a taxík nás dovezl až k několika zdejším přírodním zajímavostem, a to jsou cenoty. Dá se říct, že celá severní část poloostrova Yucatán je poseta cenoty. (Jsou to vlastně různě velká jezírka vzniklá propadem vápencových jeskynních stropů. Často jsou cenoty mezi sebou propojeny podzemím. Hodně těchto cenotů je zpřístupněno a (někdy za mírný poplatek) se v nich můžete koupat a šnorchlovat To jsme taky udělali.) Navštívili jsme cenoty s názvem Cristal a Escondido za 150 pesos. A jelikož jsme byli v první cenotě ráno sami, byl to úžasný zážitek. Voda byla krásně čistá a bylo vidět několik metrů do hloubky. Ve vodě plavaly spousty akvarijních rybek, jako byly například tetry mexický nebo živorodky či sumečci. Dokonce jsme zahlídli i tři vodní želvy. Po chvíli šnorchlování mně začala být zima, a tak jsem pozoroval život ve vodě a na břehu ze břehu. To taky přišli první Němci a celá jejich rodinka se hlasitě potopila v cenotě. Přes silnici jsme navštívili i nedalekou druhou cenotu. Ta byla trochu větší a kdosi nám říkal, že obě jsou vlastně propojené podzemní vodou. 20\n* text a foto: Ondřej Záruba\n* text a foto: Ondřej Záruba Na podzim roku 2008 jsem si náhodou v časopise FotoVideo přečetl o soutěži, jejíž vítěz měl dostat jako výhru zájezd do Mexika. Byl jsem stejně skeptický jako u o ostatních


VELEÚSPĚŠNÝ VÍKEND | TJ SPARTAK Velké Meziříčí\nYou are hereVELEÚSPĚŠNÝ VÍKEND\nBy judapetr - Posted on 22 Leden 2016\nKadeti se překonali. Vítězství v elitní skupině nečekal ani největší optimista. Vždyť v druhém turnaji, kdy také účinkovali v nejlepší pětce a také turnaj pořádali, vybojovali 4. místo a sestoupili do pětky druhé.Od té doby však nenechávají nikoho na pochybách, že se s námi musí počítat. Vítězství ve skupině o 6.-10. místo a postup zpět mezi elitu, když jsme ztratili pouze jeden set. Naše "spanilá" jízda pokračovala i o tomto víkendu. Turnaj jsme opět pořádali a tentokrát jsme skutečně byli domácím týmem. Tvrdým a účinným podáním jsme zaskočili všechny soupeře. navíc se přidala i dobře organizovaná hra jak v obraně, tak i na útoku,který jistil především Eda Heřmánek. První zápas s ČZU Praha, kterou jsme ještě v novodobé historii kadetské extraligy nikdy neporazili, byl až překvapivě jednoznačný Praze sice chyběli 2 nejlepší hráči, ale to nijak nesnižuje náš výkon. Další zápas s Příbramí,o které si myslím, že je nejnebezpečnější ze všech. To již bylo o poznání těžší, přesto jsme rovněž neztratili ani set. Neztratili bychom ho ani v dalším zápase s Ostravou. Vedli jsme suverénně 2:0. Pak najednou přišel útlum. Ostrava přestala kazit a naopak my jsme se v chybách předháněli. Polevili jsme na podání, v obraně nastal chaos a ani útok nesměřoval většinou do pole soupeře. Je vidět, že potřebujeme ještě získávat zkušenosti. Protože, když to nejde, musíme se soustředit hlavně na činnosti, které máme zažité a v kterých jsme v minulých zápasech excelovali. Místo toho jsme se začali babrat v našich chybách, soustředěnost byla ta tam a místo toho, abychom si vše zjednodušovali, tak naopak jsme viděli všechno strašně složité. To byla cesta do pekla a k naší porážce. Po důkladném "brainwashingu" v šatně se vše vrátilo naštěstí do původních kolejí. Navíc se nabízely kalkulace, koho zachránit a koho poslat do druhé skupiny,které jsme naštěstí jistým výkonem vyvrátili (kdybychom věnovali Budějovicím 2 sety a vyhráli 3:2, byli bychom také první, ale do druhé skupiny by padala Praha).\nTímto výsledkem jsme se chtíc nechtíc pasovali za favority celé soutěže. V dlouhodobém bodování jsme dosáhli na 3. místo,které posledním turnajem v polovině února v Příbrami můžeme ještě vylepšit, nebo také zhoršit. Ovšem je již o moc, maximálně o jedno místo. Naší hlavní zbraní musí být dobrá organizace obrany a útoku a hlavně vlastnosti jakou je agresivita ve hře, sebevědomí. Nikdy nesmí vejít do naších myslí strach, pochybnosti o svých schopnostech, malátnost ve výkonu nebo vztek. Potom úlohu favoritů můžeme plnit a splnit.\nVelké Meziříčí\t- ČZU Praha\t3:0 (18,20,14)\nPříbram\t3:0 (22,15,20)\nOstrava\t2:3 (15,16,-18,-18,-12)\nČ. Budějovice 3:0 (23,22,16)\nMuži odehráli další , v letošní sezóně další, už poslední, krajské derby. Tentokrát v Hrotovicích. Domácí jsou velice zkušený tým, který téměř ve stejné sestavě hrají v 2.lize již 7. rokem a za jejich největší dosavadní úspěch lze považovat vítězství v této soutěži hned v jejich úvodní sezóně. V loňském roce obsadili 2.místo za vítězným Žďárem n.S. My odjeli v sestavě: nahrávači Marek Slavík a Martin Pospíchal, blokaři Václav Hladík a Tomáš Krejska, útočníci Štěpán Žaba, Jan Kučera , Daniel Římal a David Pešta a libero Michal Kacafírek. První sety obou zápasů byly jednoznačně pro nás. V dalších jak už to bývá jsme polevili a soupeř se zlepšil a zvyknul si na naši hru a vyrovnal. Takže oba zápasy byly jak přes kopírák. My vyhráli první a třetí set, soupeř korigoval vítězstvím v druhém setu. První zápas jsme dotáhli do tříbodového vítězství 3:1, v druhém zápase jsme museli vítězství vybojovat až v závěrečném pátém setu. Takže vítězství za 2 body a i za ně jsme rádi. Máme stejné problémy, jako naši kadeti. V okamžicích,když to nejde, propadáme beznaději a začínáme se patlat ve vlastních chybách a nepřemýšlíme, jak vyhrajeme další rozehru. Spíš nás začne ovládat strach, abychom nezkazili. A na just zkazíme a kazíme. Potom se těžko nachází někdo,kdo by to otočil a z dobrého zápasu se stává haluz a ten,kdo se rychleji oklepe , vyhraje. Nebo když nikdo nenajde odvahu se zvednout, vyhraje ten, kdo má více štěstí v tomto neštěstí. Radost ze hry to ovšem nepřináší. A je jen na nás, jakou cestu si vybereme. Pět bodů je paráda a vyhrát v Hrotovicích je úspěch. Ještě lepší by bylo vyhrát po hře, jakou jsme předváděli v prvních setech, nebo v druhém zápase se Žďárem. To jde, ale musí se více trénovat, aby těch herních situací, které se učíme zvládat, bylo co nejvíce. Pokud na ně čekáme až v samotném zápase (hlavně ti, co moc netrénují) je zpravidla pozdě a stává se z toho taková čalamáda. Jednou dobře, dvakrát špatně, jednou průměrně atd. To je tzv. "hobbyvolejbal". Nic proti němu, ale pokud se tomu věnujeme pravidelně, dáváme do toho peníze, potom si "hobbyvolejbal" nesmíme připustit a ani dovolit. To pro nás nesmí být!!\nHrotovice - VelkéMeziříčí\t1:3 (-18,21,-22,-22)\nPoslední turnaj kadetů se odehraje 13.-14.2. v Příbrami. Muži hostí v sobotu 23.1. v tělocvičně za kostelem Střelice. Začátky zápasů v 10 a ve 14 hodin.\nVelké Meziříčí, 22.1.2016 Petr Juda


13.3. (16 dnů) – O půlnoci z pátku 13. března na sobotu 14. března 2020 vstoupí v platnost opatření Vlády České republiky, které omezí pohyb cizinců a občanů České republiky mezi Českou republikou a rizikovými zeměmi. Dodržování opatření Vlády České republiky při překračování státních hranic je plně v kompetenci odpovídajících státních složek. Letiště Praha je s těmito složkami v nepřetržitém kontaktu. Všem zúčastněným složkám státu poskytujeme součinnost při realizaci a zajištění dodržování opatření vlády.\nOsobnosti: Václav Havel (5600 článků), Jiří Havel (402 článků), Jiří Havel (402 článků)\nOsobnosti: Václav Havel (5600 článků), Václav Klaus (9782 článků), David Černý (284 článků), Václav Černý (62 článků)\nOsobnosti: Václav Havel (5600 článků), Petr Václav (848 článků)


ZurückGely na holení\nAstrid FeminaAthena BeautéGillette®Joanna®Saloos naturcosmetic\n> Kosmetika > Holení a depilace > Pěny, gely, mýdla na holení > Dámské pěny, gely > Gely na holení\nMarke MarkeAstrid Femina (1)Athena Beauté (1)Gillette® (6)Joanna® (1)Saloos naturcosmetic (1)\nStand StandAkce Šlak, leták 26.5.-9.6.Akce - SlevaPo datu spotřeby-SlevaVýprodej - SlevaDÁRKY K NÁKUPUDoprava zdarmaNově naskladněnoNovinky (2)Běžné zboží (8)\nTyp produktu Typ produktuPřírodní produkt (1) Určení UrčeníPro ženy (8)Citlivá (1)Všechny typy (1)\nSatin Care zvláčňující gel na holení,obohacený o přitažlivou vůni aloe vera, jasmínu,avocáda a květů pomerančovníku Vám zajistí dokonalé hladké oholení a získáte hebké,sametové a hladké nohy na dlouhou dobu.Pro dosažení nejlepších výsledků používejte společně s holicím systémem Gillette - Venus - Di\nSatin Care zvláčňující gel na holení,obohacený o přitažlivou vůni aloe vera,jasmínu a květů pomerančovníku Vám zajistí dokonalé hladké oholení a získáte hebké,sametové a hladké nohy na dlouhou dobu.Pro dosažení nejlepších výsledků používejte společně s holicím systémem Gillette - Venus - Divine Dám\nGillette Satin Care Oceania gel na holení pro ženy 200 ml\nDíky složení bez obsahu parfémů a barviv, které minimalizuje riziko podráždění pokožky, je gel na holení Satin Care Pure&Delicate určený pro holení citlivé pokožky. Dermatologicky testováno. Použití: Gel na holení jemně rozetřete po mokré pokožce, aby se vytvořila bohatá pěna pro hladké oholení\nGel na holení s Aloe Vera pro hebkou a saténově hladkou pokožku. Použití: Gel na holení jemně rozetřete po vlhké pokožce, aby se vytvořila bohatá pěna pro hladké holení. Upozornění: Nádobka je pod tlakem. Nevystavujte slunečnímu záření. Vyprázdněnou nádobku nevhazujte do ohně. Uchovávejte mimo dos\nSie erspaen 1.12 EUR (16%)\nJoanna Sensual Meloun gel na holení pro ženy 200 ml\nUnikátní gel na holení Sensual byl vyvinut speciálně pro jemnou pokožku žen. Při nanesení na vlhkou pokožku se rychle mění na vláčnou pěnu, zjemňuje chloupky a zajistí jemné a důkladné holení. Po holení zůstane pokožka hedvábná a jemná na dotek. Gel obsahuje extrakt z medového melounu, který působí\nSie erspaen 0.57 EUR (10%)\nGillette Satin Care Avocado Twist gel na holení 200 mlKaufen\nGillette Satin Care Bambucké máslo gel na holení pro ženy 200 mlKaufen\nGillette Satin Care Pure&Delicate gel na holení pro citlivou pokožku 200 mlKaufen\nGillette Satin Care With Aloe Vera Sensitive Skin gel na holení pro ženy 200 mlKaufen


Endotel | Rehabilitace.info\nEndotel\t5/5\t(4)\nVydáno v kategorii: | Dne: 16 dubna, 2020 | Autor: Tým rehabilitace.info\nEndotel (endothelium) je vrstva plochých buněk, které lemují cévy. Například vnitřek krevních cév a lymfatických cév (které přenášejí lymfu) a srdce. Endotel (endothelium) je jednovrstevný epitel (vrstva buněk) vystýlající vnitřní povrch krevních i lymfatických cév a srdce.\nNaproti tomu vnější vrstva buněk, která pokrývá všechny volné, otevřené povrchy těla včetně kůže, a sliznice, které komunikují s vnější stranou těla, se nazývá epitel.\nEndotel je jednou z nejneobvyklejších částí našeho těla. Přestože je pouhým okem neviditelný, hraje obrovskou roli v udržování zdraví našich srdcí, krevního tlaku a kardiovaskulárních systémů.\nEndotel je tenká vrstva buněk, která lemuje vnitřní stěny našich tepen.\nPoškozuje kofein endotel?\nNeexistuje žádný přesvědčivý důkaz, že pití kofeinových nápojů, jako je čaj nebo káva, nějak poškozuje endotel.\nJe důležité udržovat tuto naši „vnitřní kůži“ našich tepen zdravou, protože je to velmi důležité pro naše zdraví.\nKofein sice nemusí poškodit endotel, ale špatná strava a sedavý životní styl s dalšími faktory, jako je vysoká hladina cukru v krvi, vysoký krevní tlak, vysoké triglyceridy a vysoká hladina cholesterolu v krvi, už mu ubližují. Ano, všechny výše uvedené faktory související s životním stylem narušují obvyklé fungování endotelu. Buněčný povrch endotelu se stává lepkavým a přitahuje destičky, které mají tendenci tvořit sraženiny.\nPokud si udržujete své srdce a váhu v dobré kondici, pak je endotel také v dobré kondici. Co je obzvláště povzbudivé vědět, je to, že obnovení normálního fungování endotelu začíná téměř okamžitě se zdravým životem.


Mělnicko: lidé často bourají na přehledných úsecích! - Mělnický deník\nMělnicko: lidé často bourají na přehledných úsecích!\nMĚLNCIKO - Krizovým místem na Mělnicku jsou křižovatky na nadjezdu dálnice D8 u Nové Vsi\nPřehledný úsek silnice mezi Větrušicemi a Štěpánským mostem. Nehody tam způsobují předjíždějící hazardéři.Foto: Deník/Viktor Janovský\nNově jmenovaný nejvyšší dopravní policista Martin Červíček chce prosadit efektivnější práci policie. Ta by měla spočívat například i v tom, že by policisté neměli zbytečně chytat řidiče na rovných přehledných úsecích, kde padají tresty za překračování rychlosti, někdy i jen o pár kilometrů za hodinu. Červíček stejně tak nepodporuje celostátní akce typu Kryštof, přiklání se spíše k regionálně vyhlašovaným. Martin Červíček veřejně prohlásil to, co je většině lidí zřejmé. Kontroly policejních hlídek jsou potřebné v místech častých dopravních nehod. Těch je na Mělnicku víc než dost.\nPravděpodobně nejkrizovějším místem jsou křižovatky na nadjezdu dálnice D8 u Nové Vsi. Řidiči tam bourají velmi často, převážně kvůli nedání přednosti v jízdě. Na hlavní silnici je sice maximální povolená rychlost snížena na šedesát kilometrů za hodinu, v praxi tam ale řidiči jezdí spíše osmdesát až devadesát kilometrů v hodině.\nStále častěji dochází k dopravním nehodám na úseku silnice mezi Mělníkem a Novou Vsí. Nová komunikace vybudovaná před více než jedním rokem láká řidiče k rychlé jízdě, k nehodám ale dochází hlavně kvůli přehlédnutí řidičů jedoucích po vedlejší komunikaci. Smutným příkladem je nehoda ze začátku července, kdy starší řidič přehlédl kamion a osobní vozidlo. On i jeho manželka na místě spolujezdce zahynuli.\nParadoxně k velkému počtu dopravních nehod dochází na rovném přehledném úseku mezi Větrušicemi a Štěpánským mostem. Řidiči tam v mnoha případech neodhadnou rychlost vozidel zrychlujících z padesátikilometrové rychlosti na devadesát, a nebezpečně předjíždějí. Silnice už byla svědkem nejednoho přímého střetu dvou aut. „Jezdím tam často a hazardérů je tam opravdu víc než dost,“ řekl pro Mělnický deník řidič, který denně dojíždí za prací z Neratovic do Mělníka.\nV mělnickém regionu je jedním z krizových míst také silnice mezi Liběchovem a Medonosy. Relativně úzká silnice plná ostrých zatáček vyvede nezkušeného a neznalého jezdce lehce z míry. Klikatá silnice je navíc častým cílem motorkářů.


Projekt Mapy budoucnosti II by měl vést ke zlepšení prevence kriminality v Turnově - Turnovsko v akci\nNacházíte se:Úvod»Aktuality»Projekt Mapy budoucnosti II by měl vést ke zlepšení prevence kriminality v Turnově\nPublikováno 1.11.2021 | 260 přečtení\tAktuality\nJak jsme vás již v minulosti informovali, naše město se zapojilo do pilotního testování klíčového projektu Ministerstva vnitra ČR v oblasti prevence kriminality, do projektu Mapy budoucnosti II – více https://www.mvcr.cz/clanek/mapy-budoucnosti-ii.aspx. Cílem projektu je zlepšení spolupráce mezi obcí (obecní policií) a Policií ČR, zvýšení informovanosti obyvatel o kriminalitě a zvýšení důvěry obyvatel k policejním složkám.\nTento projekt by měl našemu městu a jeho občanům přinést lepší zacílení policejních hlídek do rizikových oblastí, a to díky přístupu k detailním datům o kriminalitě na území města. To by se ve svém důsledku mělo projevit ve snížení kriminality, zvýšení bezpečnosti města a vyšší objasněnosti trestné činnosti páchané na území města Turnova.\nAbychom byli schopni vyhodnotit přínosy tohoto projektu pro naše město, obracíme se na vás s prosbou o pomoc. Cílem je porovnat pocit bezpečí občanů před zahájením projektu (první kolo ankety proběhlo v závěru roku 2020), a poté po ukončení pilotního provozu na podzim 2021. Prosím, zapojte se do krátké ankety hodnotící současný pocit vašeho bezpečí. Vaše názory jsou pro nás velmi cenné. Odkaz na anketu naleznete níže, je dostupný na facebookovém profilu města a Městské policie Turnov, bude aktivní do konce roku. Věříme, že se ve velké většině zapojíte, neboť prevence kriminality je záležitostí nás všech.\nVladimír Hladík, manažer prevence kriminality města Turnova