Tour de Europe-2017 NOVÝ\n1.den 2.den 3.den 4.den 5.den 6.den 7.den 8.den 9.den 10.den 11.den 12.den 13.den 14.den 15.den 16.den\nCožpak už jsem úvod nezrušila? Divím se, když po třech měsících konečně je cestopis kompletní, a dokonce zveřejněn? Možná zrušila, ale jaksi to neprošlo... Takže stručně a rychle: aby byla zase nějaká inovace, bereme s sebou kola (a Michalce odrážedlo). Potřebujeme se trošku hýbat. Je sice pravda, že když jsme byli v Holandsku minule, Michal byl ochoten připustit, že se v kempu ubytujeme na více nocí, ale skutek utek. Než se ale dostaneme do cyklistického ráje, chvilku to potrvá. Takže se bez zdržování (a zbytečných úvodních keců) vydejte s námi po stopách naší sedmnácté "tour".\nPátek 14. 7. 2017, den první - 848 km\n5:05 – odjíždíme s pětiminutovým zpožděním, protože se vracíme nahoru pro nějakou Michalčinu hračku, která nutně musí jet. Michalce se po ránu už moc spát nechce, já taky docela vydržím vzhůru, ale samozřejmě nikoliv až do první zastávky, kterou učiníme v 8:15 kdesi u KLADRUB. Vyčůrat, protáhnout se a posnídat překotně upečenou buchtu. Ovšem nejdřív vyřídit telefonát – je opravený dron a posílají ho Geisem. Hm, tak ať už ho pak neposílají, my se za dva týdny ozveme a přijedeme si pro něj.\nFestovní pytel na odpadky, kterým chráníme Michalčinu sedačku na kole, je rozcupován, musíme ho vyhodit. Ale co bude malá dělat, až jí sedačka zmokne? To zatím netušíme. V 8:35 pokračujeme v jízdě a v 9 hodin překračujeme hranice k německým sousedům. Pak už ale spím, skoro až do MNICHOVA (11:50 – 12:35), kde máme za úkol poobědvat kebab. Parkujeme na stejném místě jako loni, najíme se tam, kde loni a kde se to nemá – ve vnitrobloku sídliště u pískoviště. Podle cedule nejde o veřejné hřiště, patří obyvatelům sídliště, ale Michalka jim žádnou hračku nezničí a ani kousíček zelíčka po sobě nezanecháme. Michalka jako bonus k nákupu dostane jakousi točenou tyčku z listového těsta a na tu se moc těší.\nKolem půl druhé na neznámém dálničním odpočívadle dáme pětiminutovou pauzu a před sebou máme posledních 280 kilometrů. Ve tři hodiny zavítáme do známého obchodu v IMSTU, na cestu si koupím medvídky a žáby, tatínek volí slaný mix.\nsnídaně za Plzní Dönner Kebab v Mnichově Passo del Stelvio Passo del Stelvio nocoviště u Livigna\n17:20 stoupáme na PASSO STELVIO, zastavujeme u íčka, ale razítko nemají. 17:55 zkouším na vrcholu průsmyku obstarat razítko, v hotelu dostanu úřední. Pak kupujeme naproti v suvenýrech pohled, na něj dostaneme pěkné razítko, takže ještě poprosím o jeden otisk. Je 9 °C, schovávám se do auta, Michalka chce nutně jít s tatínkem za roh udělat fotky. Jenže stejně musím ještě vylézt, protože malá chce čůrat. Abychom to vůbec stihli!\n19:25 vlítneme do obchodu v obci LIVIGNO. Bereme dvě flašky osvědčené vodky, já si vydupu jedno martini (to budu mít tak na dva roky), kus sejra na chuť a Michalka si vybere dudlíková lízátka. Tonic Kinley, pro který sem jedeme, bohužel nenajdeme, tak aspoň zkusíme limetkový Schwepps. Michal jde ještě vyměnit sejra a mezitím na nás volají, že máme jít k pokladně, že budou zavírat. Na netu píšou, že zavírají až v osm a oni mají jen do půl. To kdyby Michal věděl, tak nás nahoře na kopci popoháněl mnohem intenzivněji.\nV 19:55 máme bez problémů natankováno a za pět minut parkujeme na starém známém nocovišti. Snad dneska nebude žádný kretýno túrovat motorku. Michalka si hraje s kamínky a my v klidu děláme ložnici. V devět se usazujeme k erárnímu stolečku jako před rokem, málem utíkáme před deštěm, ale nakonec spadnou jen tři kapky. V pohodě dojíme a v autě si promítneme pohádku na dobrou noc.\nSobota 15. 7. 2017, den druhý - 312 km\nProbudíme se před půl sedmou, Miška se chce jít mazlit, prý se vyspala do červena. Znamená to ještě lépe než do růžova. Pochvaluje si, že je úplně super spát na dovče v autě. Přes noc nám pršelo, takže kola, hlavně Michalčina sedačka, jsou mokrá. Posnídáme buchtu, vyčistíme zuby a pak dlouho nastavujeme navigaci. První íčko otvírá až v půl deváté, máme dost času.\n7:35 odjíždíme „od hotelu“ a mezi šedočernobílými mraky prosvítají kusy modré oblohy. Deset minut před osmou úspěšně převážíme náš paš přes kontrolu celní správy a čeká nás BERNINA PASS. Nahoře to známe, tentokrát zajíždíme dolů k vodě a k nádraží. Využijeme záchody, počkáme, až v 8:21 přijede vláček, abychom mu zamávali, a pak se schováme do tepla. V autě zatopíme, protože venku je pouze 5 °C, nad hlavami černo. Ale Michalčina sedačka je větrem vyfoukaná a vysušená.\nÚspěšný rychlovýsadek provedu u IC PONTRESINA (8:45) a pak se trochu zdržíme v ST. MORITZ (9:00-9:10). Zastavíme u výtahu, vyjedeme dle šipky nahoru. Parkovat se tam ale nesmí, takže Michal se vrací a já se pokouším dohledat íčko. Ptám se, dle instrukcí obíhám celou budovu městského úřadu, nakonec razítko seženu. Sjedu zpět výtahem, ale auto nikde. O kus dál na mě kdosi mává, musel poodjet, protože sotva sedl do auta, už ho sledovali zrakem ostřížím kolemjedoucí policajti. Potřebujem koupit pohled, abychom rozměnili, ale z íčka mě poslali kamsi do trafiky a na to prdíme.\n9:15 - vyskočíme u IC v obci SILVAPLANA. Pohlednice zde prodávají jen vysoce umělecky provedené s adekvátní cenou, a tak radši koupíme ve vedlejší sámošce Michalce čokoládový jogurt, který malá rovnou zblajzne. V 9:50 náhodně potkáváme a úspěšně navštívíme IC BIVIO a dle plánu následuje íčko na nádraží v THUSIS. Co se dělo cestou, jsem zaspala. Zdejší hrad je na příliš vysokém kopci, tak ho z plánu vyhazujeme, neboť bychom nestihli cyklovyjížďku. Počasí se umoudřilo, už je 19,5 °C.\nPasso del Bernina Ospizio Bernina údolí řeky Rein Anteriur Furkapass Belvedere Furka\n11:05 - málem přehlédneme IC FLIMS, kde musím vysvětlit, proč razítko chci. Kousek popojedeme, zaparkujeme a pokusíme se najít rozhlednu IL SPIR. Zdržuje nás parkovací automat. Zvolíme místo, na kterém stojíme, a na displeji se objevuje -4 h. Znamená to, že zde visí nezaplacený čtyřhodinový dluh? Ostatní místa jsou na tom podobně. Nezbývá, než vhodit minci a uvidíme. Dobře, informace na displeji se změnila na +2 h, přesně tak to máme v plánu. Nasedneme na kola a doufáme, že se neztratíme.\nRozhledna značená není, ale mělo by to být tady rovně. Pro jistotu se ptám pejskařky. Směr CONN a u hospody je cedule. První rozcestník nás posílá na Conn, ale na dalších křižovatkách buď chybí rozcestník nebo není značený náš orientační bod. Michal vytáhne mobil s mapou, rozmýšlí se a vyrazíme. Po chvilce opět mrkneme do mapy, od hledané hospody se vzdalujeme, tak musíme jinou cestou. Ta, kterou ukazuje navigace, totiž neexistuje. Po asi deseti minutách se ocitáme u cedule s obrázkem hledané rozhledny. Poslední kousek a pak už vybíháme schody a užíváme si úžasný výhled na meandry Rýna, takové trošku větší Podyjí ze zříceniny Nový hrádek. V hospodě si řeknu o razítko a ujišťujeme se, že cesta požadovaná navigací, neexistuje, je totiž zaloučněná (podle vzoru zalesněná). Celkem jsme ujeli 7 kilometrů, místy do kopečka, ale ještě to šlo. Michal naloží kola, já Michalku a ve 13:00 zase odjíždíme.\nO jedno pěkné razítko spokojenější jsme na IC LAAX (13:15) a opět se šplháme do kopce. Na vrcholu průsmyku OBERALPPASS dostanu razítko v hospodě, trošku se tady porozhlédneme a po čtvrt hodině (14:35) opět pokračujeme.\nDalší zastávkou ve 14:45 je ANDERMATT. Nesmíme vynechat íčko a využijeme i záchody na nádraží. Ještě nás čekají dva kopce?! Co bych prý chtěla, když jsme ve Švýcarsku. A tak bez otálení zdoláváme FURKAPASS (15:25), kde v suvenýrech u Rhonského ledovce vyžebrám aspoň úřední razítko. Na jeden projetý průsmyk plynule navazuje GRIMSELPASS (15:50). Odtud razítko už máme, tak si zajedeme do jednosměrky k přehradě, nahoru se pouští v celou, tj. za deset minut. 5 franků dáme. Pokocháme se výhledem ze silnice OBERAAR, na konečné zaběhnu do hospody pro razítko. Konečně zase jedno pěkné a můžeme dolů, odjíždíme při zelené na semaforu v 16:30.\nV 17:10 parkujeme u vchodu do soutěsky AARESCHLUCHT, kdysi jsme tady byli, ale sešit na razítka jsme neměli. Teď si aspoň dojdeme na záchod a do pokladny pro otisk. Dnešní mise splněna, už jen najít nějaké místo na spaní. Nějaké pěkné, říkám a Michal se trpce usměje. Má přece dva tipy, tak proč ten smutek? To jedno je sice pěkné, ale tam bude zákaz, a to druhé… Radši se nevyjadřuje.\nGrimselsee Oberaarsee Oberaarsee nocování Brienzwiler večeře\n17:35 – parkujeme u skanzenu BALLENBERG, kde by měl být kostelík se svatojakubským razítkem. Parkovné stojí 5 franků, to bychom za hotel ochotně dali. Jenže na automatu si všimnu nápisu: bis max. 24 Uhr. To znamená do půlnoci, délka 24 hodin by musela být „Stunden“. Škoda, tady by se spalo dobře, Michal tušil…\nJdu s Michalkou pátrat po kostelíčku a Michal hlídá u auta kvůli parkovnému. Ptám se v suvenýrech, jediný kostelík je tady ve skanzenu, kam se teď už dostanu bez vstupenky, ale kostel je zamčen. Smůla. Druhý tip na nocležiště je jen ostrůvek mezi silnicemi, to teda fakt ne. Co zbývá, než kousek popojet? Kousek a on tam hned tunel. Za tunelem se chceme otočit a náhodou objevíme takový malý plácek, odpočívadlo bez zákazových tabulek. Jedno opuštěné auto tu parkuje, ale nevadí nám, když není policejní. V 18:00 hodin dnešní etapu zakončíme, Michalce postavíme stoleček, židličku a dáme jí požadované malování.\nMichal programuje navigaci na zítra a já jsem hned první den v průseru. Posílala jsem soubor na etapy, Michal to tisknul a teď nadává, že půlka zítřejšího dne chybí. Copak jsem mohla tušit, že už tam nebude dělat žádné úpravy? Minule si to ještě přepisoval k sobě. Ale rok co rok se na mě v tomto ohledu zvyšují nároky, aniž by se mi to řeklo. Žádný argument na moji obhajobu neobstojí, tak ať mě kvůli tomu třeba zabije, co už.\nNa parkoviště dorazí bratislaváci, takoví netypičtí, dva tmavší, vousatí, kudrnatí, jedna celá zakuklená. A takových podobných (až na výjimky) během večera přijíždí asi 15. S mobilem každý vystoupí, vyfotí si selfíčko, občas se projde a vyfotí i jinde, ale všichni berou na fotku jeden směr. Ti první se dokonce vrtali v zemi, hledali kešku nebo pokládali výbušný systém? Nebo pořádáme den otevřených dveří v autoložnici a minikuchyni a ani o tom nevíme? Když asi v půl deváté přijedou asi japončíci s německou značkou, pozdraví a usmějí se, už nevydržím a zeptám se. Jsme totiž přesvědčení, že se jedná o nějakou hru nebo soutěž, foto jako důkaz, že jsi tam byl.\nPaní či slečna se směje a očividně nechápe mou debilní otázku. Líčí mi: Jedeme si takhle autem, koukáme, najednou vidíme krásný pohled, ale už nestihneme odbočit, tak se vracíme a jdeme si tu scenérii vyfotit. Schválně koukáme, co si to všichni fotí. Nic krásného, co bychom museli fotit, opravdu nevidíme. Jasně, oni určitě nejedou přes průsmyky, pokud jsou to dálničáři, pak chápu, že je tohle pro ně extrovní pohled. S Michalkou po večeři hrajeme házenou, fotbal i vybiku a kolem deváté zalézáme do kina na pohádku. Dorazí ještě nějaké auto se čtyřčlennou posádkou, ale ti už nefotí. Michal je pozoruje, asi tu budou spát, když si čistí zuby. Tak je holt ráno vzbudíme, no co, my si tenhle hotel našli dřív, tak máme větší práva.\nNeděle 16. 7. 2017, den třetí - 446 km\nBrzo, brzičko jsme si vstali, tak brzo, jak jsme plánovali (v 5:00). Sousedi ještě spí, vsedě. Asi nejsou na cestách 2 týdny, anebo jsou mnohem otrlejší než my, zhýčkaní. Michalka se vzbudí, až jí Michal rozkládá postel, chovám ji, unavenou, rozespalou, mezitím se připraví sedačka, takže malá může brzy zase zabrat. Stanoviště opouštíme v 5:30.\nZajíždíme do BRIENZ ke kostelu (5:40), kde má být svatojakubské razítko. Obejdeme celý kostel, ale nepochodíme. Štempl je asi uvnitř a kostel otvírá až v 8. Přes tento neúspěch zkusíme i ty další kostely, když je máme v plánu v navigaci. OBERRIED AM BRIENZSEE (5:57) nás připraví na cestu do Francie – tam jsou všude zpomalovací pruhy a retardéry, jak přes ně budeme jezdit s naloženou koulí vzadu? Michal objevil fígl, když jede krokem a zešikma a má celou silnici pro sebe, tak neškrtne. Kostel je taky zamčený, ale razítko najdeme pod stříškou na lavičce.\nV 6:45 ohledáváme zamčený kostel v THUN, pět minut trvá, než ho pořádně obejdeme a prohlídneme, ale razítko nenajdeme. Mnohem lepší je situace v kostele v AMSOLDINGEN (7:07), protože je otevřený. Musíme ale pořádně interiér prolézt, abychom razítko mohli do sešitku otisknout. Kostelní mise je přesně z padesáti procent úspěšná (nepočítáme-li včerejšek).\nV 7:30 uděláme dvacetiminutovou toaletní zastávku na nádraží v ERLENBACH IM SIMMENTAL, a pak poklidně usínám. IC AIGLE má oproti plánu zavřeno, chuť si spravíme ve městě MONTREUX (9:45). Sice chvilku musíme íčko hledat a pak ještě podstupujeme boj s razítkem – je pevně ukotveno v jakémsi držáku. Člověk si svůj sešit (zde je vystaven jakýsi tenký travel book) strčí do určeného místa a orazítkuje. Jenže náš sešit je poněkud tlustý (no jo, jako majitelé) a do ďoury se mu moc nechce. Volám Michala, s tímhle já rozhodně nechci mít nic společného. Ani on nedokáže razítko otisknout dokonale, ale název města se tam přečíst dá.\nRychlovýsadek úspěšně provedu u IC VEVEY pět minut po desáté a v 10:35 parkujeme v LAUSANNE v místní části SAUVABELIN. K čemu vlastně potřebujeme nějaký itinerář s GPS a adresami? Stačí říct, že u Sauvabelin je rozhledna a Michal nás tam statečně a bezpečně dovede. Musel mi teda nadávat, když to zvládá i bez mnou udaných souřadnic?\nV LAUSANNE u nádraží dostaneme razítko z íčka (11:27) a při průjezdu městem najdeme ještě jedno íčko v části LAUSANNE-OUCHY (11:30), kde mě Michal vyklopí a za deset minut zase nabere. Ve 15:50 překračujeme hranice do Francie a od této chvíle už se skoro nedomluvím. Jak to bylo? Bonžůr, porfavor tampon, mersí…\nLausanne-rozhledna Sauvabelin ženevské jezero Lyon noční hygiena Lyon-nocoviště\nV BELLAGARDE SUR VALSERINE ve 13:30 si musíme poradit se zavřenou silnicí a objížďkou. Jak už nejsme v horách, pěkně to peče, teploměr ukazuje 31,5 °C. Přisupíme do LYONU (15:50), parkujeme kousek od náměstí ve stínu, Michalka odmítá jít, a tak čeká v autě. Rychle razítko, rychle fotku, pohled na támhleten kopec, kam jsme se kdysi škrábali, a pak hurá do parku Parc de la Tete d’Or.\nJenže asi bude problém zaparkovat. Ach jo. Jé, hele, tihle budou odjíždět? Vyčkáváme 10 minut, než se usadí a než si řidič vzpomene, že pro jistotu ještě navštíví toalety v těsné blízkosti. Ale volného parkovacího místa se dočkáme. Sundáváme kola, balíme večeři a vyrážíme za zvířátky. Chvilku bloudíme, než se zorientujeme, ale nakonec zamykáme kola k ceduli a dáme se do hledání fauny. Pozdravíme opice, lva, ptactvo, žirafy, z nichž na nás jedna dokonce drze vyplazuje jazyk, zebry i krokodýla. Opět se vracíme ke kolům, usadíme se u hřiště s několika houpacími péráky, povečeříme chleba, salám a okurku, a přestěhujeme se na větší hřiště. V 18:45 odcházíme směr auto.\nV 19:40 přijíždíme na vytipované parkoviště v obci MARCY-L'ÉTOILE. Zákazovou ceduli neobjevíme, časové omezení pro parkování nezahlédneme, ale zahlédneme hřiště. Strategie zní: nejdřív dojít na hřiště, pak udělat ložnici. Takže alou za pohybem. Michalka se nejdřív usadí místo mašinfíry v dřevěné lokomotivě, Michal jde prozkoumat, jaká další hřiště tady mapy ukazují. Než se ale stihne z průzkumu vrátit, Michalka potřebuje kakat. U vchodu byly záchody, doběhneme tam. Cestou přemýšlím, co udělám, když budou placené, nemám u sebe ani vindru. Naštěstí to ale řešit nemusím. Tatínek čeká u mašinky a Miška líčí už zdálky, proč nás na domluveném místě nenašel. Přesouváme se o kus dál na prolézací lanovou věž.\nU stánku (pozůstatek z nějaké akce?) si půjčíme židličky, abychom se pohodlně usadili. Za chvilku totéž udělají frantíci s chlapečkem. Ten si při hraní na prolézačce dá do zubů a posléze si zvládne do krve sedřít nohu, takže se zvedají a odvádějí ho do bezpečí. Když po půl deváté vracíme židličky, kde jsme je vzali, chce Michalka uklízet i ty po frantících. Doma po sobě neuklízí, ale na veřejnosti dělá, jak je pořádkumilovná.\nUsteleme, Michalka si maluje u stolečku a ve 21:45 jdeme ještě jednou do parku, který zavírají v deset. Tentokrát zakotvíme u zdroje vody u záchodů, vyčistíme zuby, umyjeme si ušmajdané nohy a já zvládnu umýt i hlavu mokrým šampónem, abych hned ráno nemusela plýtvat tím suchým.\nVšichni odtud odjíždějí, ale jediné, co by mohlo mluvit proti nám, jsou posuvné zábrany. Sedneme si na obrubník, nakrájíme sýr (Michalce okurku, protože ten kvalitní liviňský jí nechutná) a jen tak si dopřejeme zobání. Po 23. hodině zalézáme na krátkou pohádku, Michal jde ještě obhlídnout parkoviště. Co když nás zavřeli těmi zábranami? Tak nás dřív nebo později zase budou muset otevřít. Zítra stačí vyjet v půl desáté, a když vyrazíme později, tak holt pojedeme pozdějším vlakem. My a vlakem? V cizině? Neuvěřitelné! Čtěte dále.\nPondělí 17. 7. 2017, den čtvrtý - 192 km\nParkoviště na noc nezavřeli, probereme se bez budíku kolem půl osmé. Michalka si vyprosí stoleček a spokojeně si kreslí, zatímco my balíme ložnici. Jakmile máme sbaleno, koukáme, kterak přijela správa parku a opáskovává část parkoviště. Ne, nechystají na nás policejní zátah, ale stříhají živý plot. Stavíme se na záchod a „do koupelny“ a v 8:05 opouštíme další ze skvělých hotelišť.\nProjíždíme kouzelnou krajinou, zdravíme všudypřítomná stáda krav, do kopečka, z kopečka, do kopečka, z kopečka. Když nás silnice protahuje městečky a civilizací, už se tolik neradujeme, zdržují nás ty po…é retardéry. I přes veškerou opatrnost si občas škrtneme.\nVe městečku FEURS (9:10) zahlídneme íčko, chceme se dostat dovnitř, ale po chvíli marných pokusů si přečteme na dveřích, že v pondělí mají otevřeno až odpoledne. Někdy příště… Aspoň v THIERS nás office de tourisme nezklame (10:25).\nClermond-Ferrand Clermond-Ferrand Puy de Dome Puy de Dome Puy de Dome\n11:25 – zastavujeme u Auchanu v CLERMONT-FERRAND. V regálech nás ale nezaujme nic kromě jogurtů, které rovnou na parkovišti zblajzneme. Ve Francii není možné koupit jeden jogurt, takže přesedláváme na větší balení. Výrobky mléčné, to je marné, jsou blahodárné a věčné… Teprve ve 12:40 opouštíme nákupní centrum a zdejší benzínku a stěhujeme se do centra městského.\nPět minut před jednou parkujeme ve stínu nedaleko IC v CLERMONT-FERRAND. Katedrála, do níž jsme chtěli nakouknout, má ale až do dvou polední pauzu, tak se aspoň proťapeme uličkami k dalšímu, otevřenému, kostelu. Ve 13:50 míříme do posledních 10 kilometrů dnešního dne, s rychlovýsadkem se počítá v obci ROYAT (14:00) a ve 14:15 už odstavujeme Fandu na místo noclehu. Obrovské parkoviště u sopečné hory PUY DE DOME, kterou navštíví ročně prý až půl milionu turistů. Žádná zákazová či omezovací cedule, parkoviště je dokonce přes naše očekávání bezplatné.\nNa vrchol se lze dostat buď pěšky (kdo by tahal Michalku?), na kole (to původně měl tatínek v plánu) nebo vlakem. Je vedro, a tak vítězí zdravý rozum, balíme pití, štemplbuch, opalovací krém a lízátko (které má Miška slíbené do vlaku). Po kratičkém matematickém úkolu (jízdné 2x13,5 + 7,5) kupujeme rodinnou jízdenku za 33 euro, přestože nemáme 2 děti.\nNikam nespěcháme, dole bohužel není žádné hřiště, jak jsme doufali, ale jde wifina. I přes počáteční potíže se připojíme a surfujeme, Michalce dáváme, aby vydržela čekání, lízátko rovnou. Pak si najde interaktivní stanice, které jsou součástí expozice, a vlastně o ní ani nevíme.\nPuy de Dome Puy de Dome pohled z Puy de Dome večeře nocoviště s projekcí\nV 15:45 odcházíme na nástupiště a přesně ve čtyři hodiny odjíždíme zubačkou jménem Panoramique des Domes. Pohled do sopečné krajiny je nádherný, vlak jede 15 minut. Nahoře zkouším všude možně marně sehnat razítko (ještě mám zespoda od pokladny), vyšlápneme kopeček až pod vysílač a pozorujeme startující paraglidisty, poté pomalým krokem zdoláme okružní procházku pod vrcholem a znovu šlapeme k paraglidistům, které Michalka nadšeně pozoruje. Dolů sjíždíme až v 18:20, dole využíváme toalety a vracíme se k autu. Michalka si maluje u stolečku, tatínek vaří a já se snažím (za asistence kuchaře) vytvořit ložnici. V 19 hodin se servíruje večeře, pozorujeme, jak auta odjíždějí a jak se z nebe snášejí další a další padáčky. Domlouváme s Michalkou, že půjdeme zamávat poslednímu vlaku, který jeden nahoru ve 20:40, ale procházku musíme urychlit, protože malá potřebuje kakat. Blíží se k nám bouřkové mraky, ale furt z nich nic není.\nV devět spustíme večerní kino, nejprve venku. Z lesa k nám doléhá houkání sýčka, což Michalku děsí stejně jako nás černé mraky, tak zalézáme do auta. Jestli se dneska neudusíme, tak už nikdy. Deště se ale nedočkáme, z takových mraků prší i ve Znojmě, a to je co říct. Bouřka bude prý až ve dvě v noci, snad na nás moc nenaprší staženými okýnky. Budíka nedáváme, odjet bychom měli v osm, to nás Michalka vzbudí.\nÚterý 18. 7. 2017, den pátý - 368 km\nSpolehlivá Michalka dnes nemá svůj spolehlivý den, budíme se sami před tři čtvrtě na osm. Moc se nechce ani nám a Michalka má půlnoc. Když vylézám převlečená z pyžama, je nám jasné, že za pět minut odjet nestihneme, ale do desíti bychom tady smrdět nemuseli. Miško, vstávat! Nějak jí vnutím boty a ještě v pyžamu se procvičuje. Mezitím balíme, pak vyčistím zuby, na které večer jaksi nedošlo, Michalka posnídá muffiny a my jsme bez snídaně. Poslední kousky buchty už nevydržely. Odjíždíme v 8:30.\nProjíždíme cestou necestou, zdravíme stáda skotu a rekordně krátký (dvouminutový) výsadek zvládnu na IC AHUN (10:18). Musíme někde pořídit něco k jídlu. V 10:40 parkujeme u Carrefouru ve městě GUERET. Miška si koupí oběd a my dva snídani. Když jsme ještě nejedli, nebude balení 4 jogurtů málo? Po dlouhém váhání a počítání kupujeme kilo a půl (12 ks). Michalka má prý takový hlad, že sní 5 jogurtů, omrkneme (zatím nepotřebujeme) pečivo a okurky. Tradičně u auta pořádáme jogurtové hody, Michal s Michalkou si vyberou příchutě (mají menší toleranci), já jsem odsouzena k broskvovému (mdlému) a meruňkovému (výtečnému), zatímco ti dva berou klasiku – lesní ovoce, jahoda, malina. A protože zbývá jeden meruňkový (Michalka už je přecpaná), objednávám u řidiče do hodiny akutní zastávku z důvodu očekáváných zažívacích potíží.\nNa další cestě se rychlostavíme na IC GUERET (11.50) a ujíždíme stále dál a dál. Následující íčko má otvírat až ve dvě, co tam budeme šmatlat v rozpáleném (teplota je nad třicítkou) městě, když se můžem protáhnout tady v lese. Jsme někde v katastru obce SACIERGES SAINT MARTIN, říká navigace, dáváme si dvacetiminutovou pauzu (odjezd 13:25). S Michalkou se podělím o tři ostružiny a doufám, že to opravdu byly ostružiny.\nVe 13:55 přijíždíme do LE BLANC, Michal jde omrknout situaci, ale íčko nenachází. To je divné… Jasně, vždyť odbočil příliš brzo, o 150 metrů dál už to vypadá mnohem lépe. Zmáhá nás vedro a slibujeme Mišce, že se provětrá v zahradě či parku, třeba tam bude i kašna pro osvěžení. Sakriš, přece každý park, který za něco stojí, musí mít kašnu, říkám si ve 14:30, když parkujeme v AZAY LE FERRON. Michalka se polila pitím, takže ji musím převlíct, namazat pořádným faktorem a ještě nechat vyčůrat.\nÍčko hned u vstupu do zámeckého parku nemůžeme připravit o naši návštěvu, vstupné do parku a zahrad, jak čekáme, stojí 3 a půl euro. Přes mříže nakoukneme, možná to tady nebude stát za to, říkáme si, ale co jiného budeme dělat? Paní ochotně ukazuje v mapce, kudy máme jít, kde jsou záchody a že máme jít ještě na výstavu. Bereme si brožurku 80 zámků na Loiře (máme doma nějakou starou verzi, je jich tam pouze 77).\nKašnu nikde nevidíme, navíc se nám zdá, že plánek neodpovídá skutečnosti (ale to říká každý, kdo se v mapě neumí zorientovat) a procházíme v podstatě naprosto neudržovaným parkem. Najdeme bludiště z rostlin, ovšem pěkně zpustlé, místy uschlé.\nProcházíme kolem potoka, pravým jménem bych to nazvala stojatou stokou, najdeme i snad sto let vypuštěnou vodní nádrž. Růžová zahrada? To už i babička na zahradě v tom extrasuchém jihomoravském regionu má růže tisíckrát hezčí! Po Vilandrách a Chenonceaux takovýhle zámek na Loiře? Jestli je byť jen půlka v brožuře takových, okamžitě odvoláváme náš někdejší sen vidět všech 77 (tehdy, teď už 80) uvedených zámků.\nV legendě letáčku je ikona s hrací kartou, to by mohlo být hřiště, ale v mapce ji nikde nevidím. Co bych chtěla v takovém zapadákově na Loiře! Tak aspoň jdeme na ty záchody, pak nás čeká ještě jedno íčko, park a snad i něco od H. A nemyslíme tím zrovna exkrementy.\nVedle záchodů je další vchod, nakouknu a hele... Tady je něco pro Michalku. Kuželky, kulečník, vyzkoušíme i stěhování kuličky po dráze na svislém prkně a cvrnkání do kruhových žetonů. Vyzkoušíme všechny čtyři hry a Michalce se odtud nechce. Aspoň trošičku si místní vylepšili renomé, ale doporučovat tenhle zámek rozhodně nebudu.\nAzay le Ferron hrací místnost na zámku Poitiers - park Blossac nocoviště\nO poslední destinaci dnešního dne máme jasnou představu – zajedem k nocovišti a pak se ten kousek na kole vydáme na íčko a do parku. Jenže realita je mírně jiná, Michalovi nějak nesedí počet kilometrů v navigaci, které dělí park od nocoviště. Kdoví, kde zase kdo udělal chybu při zadávání souřadnic. 6 kilometrů bez mapy fakt nedáme. Nečekaně se zastavíme na náhodně spatřeném IC v CHAUVIGNY.\nNezbývá než v POITIERS zajet na parkoviště do centra, samá podzemní. To není dobré, sykne Michal, když při vjezdu drhneme přes vysoký hup. Abychom vůbec vyjeli ven. Aniž to tušíme, výtah z podzemí nás vyplivne přímo u íček, ano na dohled od sebe jsou dvě a obě by měla být otevřená. Nejdříve vlezu do městského. Ptám se na razítko a pán se táže na „kompostelu“. Jasně, svatojakubské, řeknu, že nejdu do Santiaga de Compostela a dostanu prd, to známe. Přikývnu sebejistě a chlapík mi podává jakési lejstro – musím napsat datum, jméno, příjmení, počet osob a zemi původu. Co bych pro razítko neudělala! Pán hodně nedůvěřivě kouká na sešit, to je nějaký hodně divný kredenciál, myslí si očividně, ale nic neříká a razítko otiskne. Poprosím ho o mapu a ještě mi zakreslí, kde najdeme Parc Blossac. Razítkové štěstí zkouším i na íčku oblasti, sice zde frčí spíš prodej regionálních suvenýrů, ale přesto bez jakýchkoliv oficialit a formalit dostanu totéž razítko jako před chvilkou. Kdybych to byl býval věděl!\nKdyž jsme hledali, kde zaparkovat, všimla jsem si značeného parkoviště Blossac. Tam asi někde bude i stejnojmenný park. Dobře, jedeme se mrknout na ty souřadnice a pak se vrátíme. Na místě souřadnic si Michal uvědomí, že blízkost centra s nocovištěm si spletl s jiným městem. Zdejší parkoviště v katastru obce Saint Benoit se nám ale zamlouvá, tak se sem pak vrátíme.\nZnačené podzemní parkoviště odmítáme, nechceme zažít hrůzu z dalších hupů, i když výjezd byl nakonec nečekaně hladký. Jenže nikde není jediný volný flek. A přece po chvilce mají blbí opět štěstí! Jen Miška je zklamaná, mluvili jsme o tom, že do parku pojedeme na kolech. Když ale u vstupu do parku zahlídne morčata, králíky a rybičky, je spokojená. Pak si povídá se slepicemi, a když dojdeme ke hřišti, zapomene i na hlad. Ten sice už na nocovišti hlásila, ale zároveň si jasně utřídila priority. Proto jsme vlastně tady a ne u stolečku s vařičem. O půl osmé ještě mrkneme za plot na kozy, omočíme nohy a pocákáme se v kašně a pak se kolem skalničkové želvy vracíme k autu.\n20:15 zaparkujeme v SAINT BENOIT, Michalčinu sedačku necháme venku, aby vyschla (ještě nese stopy polití). Sluníčko sem sice už nesvítí, ale pořád je 34 stupňů. Michal nastavuje navigaci na zítra a já plním přání Michalce – maluju obrázky dle jejího (rybu, houbu, ptáčka…), a když pak děláme ložnici, chodí se chlubit, jak který motiv zvládla ona. Nestihnu namalovat ani první obrázek a musím jít s Michalkou na průzkum zdejších záchodů, papír chybí, ale máme svůj. Zavoláme dědovi a poté se konečně dočkáme vytoužených trenčianských párků s fazolí a chlebem.\nNemůže chybět ani večerníček, projekce končí v půl dvanácté. Než přesvědčím Michalku, aby šla na své místo a než všichni zalehneme, je půlnoc. Michalka usíná rychle, s námi je to horší. Vidíme blesky, ale neslyšíme hromy. Místo nich slyšíme pořvávat ponocující trio maníků, jeden z nich chvílemi křičí, jako by ho vraždili. Ale na obhlídku se opravdu nevydáme. Navíc začínají padat dešťové kapky. Navrhnu, aby se zavřela pootevřená přední okýnka u Michalky, ovšem netuším, co moje žádost způsobí.\nMichal se nemůže pes ložní konstrukci dostat k zapalování, říkám mu, ať se na to vykašle. Jenže on, když má něco rozdělaného, tak přestat neumí. Nepovažuji tedy za svou chybu, že mu klíče spadnou kamsi dolů mezi pedály. Upozorňuju, že mám po ruce náhradní klíče, že se na okýnka opravdu má vybodnout, ale tvrdohlavě vylézá z auta. Na spadené klíče nedosáhne. Musí vyházet pár věcí, aby se ke klíčům dostal. Na mou třetí výzvu ke kašlání na okýnka jen sykne: „To sis měla rozmyslet dřív. Když jsem začal, tak to dodělám.“ No jo, to je celý on.\nKdyž úspěšně zatáhne okýnka, je dávno po dešti. K hulákající skupince se přidávají další hlasy. Blikající modré světýlko dává tušit, že výrostky přijela srovnat gendarmerie. Pak zaslechneme vysílačku, několikeré prásknutí dveří a je klid. Divíme se (a jsme rádi), že neprojížděli celé parkoviště, když už tady byli. Kolik je? Jedna. Další rušení nočního klidu ani déšť se nekoná, ještěže ráno nemusíme vstávat.\nStředa 19. 7. 2017, den šestý - 314 km\nJako první promluví tatínek. Dobré ráno, holky. Ty brďo, čtvrt na devět a vám se nechce vstávat! Bez řečí jde chystat snídani – chleba, salám a okurku. Snažím se probrat Michalku, chytí se až na hru na bubáka: vyleze z auta, projde kolem keřů a nakonec vybafne na taťku. Usadí se ke snídani a my zatím likvidujeme ložnici. Oproti včerejšku je počasí snesitelnější, 22 °C, pod mrakem. Jen aby nepršelo, zrovna když bude čas na hřiště. Vyrážíme v 9:15.\nLenošením jsme se připravili o hodinové courání kolem hradeb v PARTHENAY. IC otvírá v 10, měli jsme tam být už v 9, ale takhle máme čas pouze na rychlovýsadek (10:17). V polospánku skočím pro razítka na IC BRESSUIRE (10:50) a IC CHOLET (11:35) a cestou dospávám ten noční tyjátr.\nVe 12:35 zaparkujeme v NANTES u parku Jardin des Plantes. Chvilku nám to sice zabere. Hned u vchodu si Michalka přeleze po schůdkách do výběhu ke kozám. Procházíme nádherně upravený park (vzpomínáme na tu včerejší hrůzu na Loiře) a dorazíme na slibované hřiště. Cestou nás svlaží pár kapek. Rozhlížíme se, támhle je katedrála? A nemá u katedrály být íčko? Někde to takhle mělo být, koukala jsem dnes do poznámek. Michal nás zanechává na hřišti a jde na průzkum. Před půl druhou se vrací, katedrálu objevil ale někde jinde (zahlédnuté byl jen kostel) a íčko nenašel vůbec. Pořád rovně, asi 5 minut chůze. Ale musím se do 3 vrátit kvůli parkovnému (do 14.00 se neplatí). To je výzva. Katedrálu obkroužím, ale informační centrum nevidím. Ptám se obsluhy u jedné z předzahrádek. Mám jít rovně k zámku, prý to nelze minout. Kde mám hledat zámek? Je půl a 5 minut. Prolezu nádvořím katedrály a v jedné z postranních uliček zahlédnu ceduli Nantes cultural. Dveře otevřené, vlezu tam, poprosím, vysvětlím, k jakým účelům žádám, a razítko dostávám i s přáním krásného dne. Dochází mi, že jsem právě navštívila kulturní odbor městského úřadu v Nantes, to jsem v plánu neměla. Ale razítko mám, může být vlastně jedno, kde a jak jsem k němu přišla. Rychle zpět do parku. Sklízím pochvalu a míříme k autu. S Michalkou se zdržujeme u ohrady s kozami a pak utíkáme do auta, kam šel tatínek napřed ve snaze, že nám přijede naproti. To mi ale nějak nedošlo, takže malou docela honím. Usadíme se a opět začíná poprchávat.\nV papírech zjišťuji, že íčko u katedrály je až zítra v Carnacu, tady je íčko opravdu jen u zámku. Zapotila jsem se a zafuněla si tedy naprosto zbytečně. No, zbytečně ne, co ten úřad? Pět minut popojedem k centru, zaplatíme parkovné a jdeme na nádvoří zámku. Projdeme se po hradbách a na pokladně získávám krásné turistické razítko. Když už jsme tady, došouráme se i k íčku. Vevnitř to ale vypadá docela divně, nikde nic, jen malé pultíky, žádné police, žádné materiály. Vykašlu se na pokus o razítko (už mám odtud dvě) a snažíme se poklusem dostat k autu. Michalku bolí nohy, nemá kapesník a brečí, navíc se pěkně rozprší.\nV autě tvrdí, že se rozbrečela, protože má hlad. Odjíždíme ve 14:50. Cesta k Auchanu nám zabere asi 25 minut. Nejdříve si zasurfujeme a využijeme záchody, pak rychle nakoupíme a na místě jogurty a bagetu pošleme do trávicího ústrojí. Nakrmit musíme i Fandu u benzínky, nijak se necouráme, ale stejně odtud odjíždíme až v 16:55.\nNantes-Jardin des Plantes Nantes-katedrála park Jardin des Plantes zámek v Nantes nocoviště v Penvins\nSpokojeně si jedeme až do města PONTCHATEAU (17:35). Michalka počká a my se projdeme k íčku. V budově Michal najde toalety, tak je preventivně využijeme. Pospávám, takže ani nepozoruju, že se blížíme k nocovišti, které jsem objevila já.\nNacházíme se v místě PENVINS. Právě je odliv, docela to tady smrdí rybinou. Pozorujeme hledače, jak se s kyblíky brodí bahnem, blé. Domluva s Michalkou je jasná, budeme jen na písku, nemá s tím žádný problém, nechce být od bláta. Sbíráme tentokrát malé šnečky, které využijeme na tvoření (ajajaj, na loňský slib výrobků z mušliček ještě nedošlo, mea culpa). Poprchává, ale než doběhneme k autu, je po dešti. Michal připravuje ložnici, prý se mám věnovat Mišce, pomoc nepotřebuje.\nNa smrad jsme si docela rychle zvykli, ale ten vítr je k nezvyknutí. Michal se marně pokouší rozdělat oheň, vařit dnes nemůžeme. A jestli po celém západním pobřeží takhle fouká, už asi neuvaříme nic. Dneska dojíme bagetu se salámem (posledním) a okurku. Zítra posnídáme chleba s paštikou a budeme muset koupit něco, co by mohlo sloužit jako (v případě nepříznivého počasí) studená večeře.\nVydolujeme teplejší oblečení a vydáme se na procházku ke kostelíku, pak ještě jednou sbírat šnečky, dojít si na záchod a umýt nohy – k dispozici máme tekoucí vodu. Letní kino dnes stylově promítá Spongeboba, tatínek ale nevydrží ani první čtvrthodinu a usíná. V jedenáct se mi podaří přemluvit malou, že se vyčůráme a půjdeme spát. Zoubky vyčistíme za příznivějšího počasí.\nČtvrtek 20. 7. 2017, den sedmý - 82 km\nV osm hodin musíme Michalce trošku pomoct s probouzením, balíme a ona přeskakuje přes zídku do písku a nosí nám mušličky. Posnídáme chleba s paštikou, kůrka už je docela tvrdá, taky už se blížíme ke konci zásob. Navštívíme záchody, vyčistíme zuby a ještě odskočíme na konec parkoviště. Vedle kostelíku je totiž hřiště. V nouzi bere Michalka zavděk i takto chudě vybaveným (dva péráci a dvě houpačky). Půl hodiny jí vydrží zájem o tuto atrakci, takže odjíždíme teprve v 9:45.\nHrad SUSCINIO jsme měli v plánu sice už včera, ale byla by to hoňka. Dnes je volněji a vracíme se od hotelu pouze 10 kilometrů. Zkoušíme sehnat poštovní známky, musíme poslat tradičně tři pohledy, zvyk je železná košile. Nemají, tak aspoň pohled a razítko. Dvacetiminutová procházka skončí v 10:15, kdy se začínáme sunout směr VANNES.\nPřed jedenáctou dojdeme na íčko, sáhneme po mapě a dohodneme se, že projdeme starým městem ke katedrále. Michalka se neuvěřitelně baví pohledem na „křivé“ hrázděné domy, které vypadají, že brzy spadnou. V katedrále objevíme otevřenou zákristii, má to cenu? Než se rozhodnu vstoupit, paní zákristii zavírá. Všimne si mě, nerozhodné, a ptá se, zda mám nějaké přání. Poprosím ji o tampón, cosi mi povídá (francouzsky, takže vůbec netuším, zda o víře nebo o počasí) a jde do vedlejších dveří. S druhou paní cosi řeší, ta si mě přebírá a zase jdeme zpátky. Jediné, co jsem dokázala pochopit, že mám čekat u stolečku. Ona odchází, přináší a otiskává krásné kostelní. Michalka se chce ještě vrátit k íčku, nad kanálem jsme tam zkoušely houpací most, když se Michal vracel do auta kvůli parkovnému. Hodinu jsme tu strávili a ani se to nezdá tak dlouho.\nPo deseti minutách dojedeme ke Carefouru, kde prožijeme civilizační vrchol dne – toalety, wifina, bagety, jogurty a jedna předražená okurka (1,25 euro). Na parkovišti se opět narveme k prasknutí, abychom měli co vysportovávat u šutrů.\nhrad Suscinio Vannes Vannes Le Ménec Le Ménec\n13:35 – parkujeme u vesničky LE MÉNEC blízko CARNACU. Toto místo je proslulé svými megalitickými řadami menhirů a dolmenů. U jednoho stánku se platí vláček, v jiném autobus, v dalším drožka. Vůbec nechápu, k čemu je billetterie, do níž vstupujeme v razítkovací touze. Za plotem mezi kameny není ani noha, vstup mezi šutry to nebude, asi je tady nějaké muzeum či co. Obejdeme si jedno prostranství po pěkné upravené stezce kolem plotu v délce asi jednoho kilometru. To musejí turisti z Británie být zklamaní, pokud si dobře pamatuju, ve Stonehenge se mezi kameny chodilo. Před půl třetí se opět suneme dál.\nNejprve k jednomu íčku v CARNACU, kde jen rychlovysadím, na druhé íčko (které je, dnes už opravdu, u katedrály) se dovezeme. Následujeme slibnou ceduli „parking gratuit“ kousíček od náměstí, vlezeme do infocentra. Paní se směje, že má stejné razítko s totožnou adresou, to samozřejmě nechci. V katedrále, na kterou už pomalu v každém městě začínáme spoléhat, tentokrát nepochodíme, nikoho nevidíme, kdo by o razítku mohl něco vědět. Pět minut před třetí už míříme k nocovišti.\nNějak brzo, že? Vlastně ani netušíme, jak se to tady jmenuje, mapa uvádí SAINT PIERRE QUIBERON, lokalita PORTIVY. Michalka chce k vodě pouštět lodičky (kusy kůry), které jsme nabrali ani nevím kde. V plánu máme sundat kola, dojet na íčko a opatřit mapu, pak se pěkně projet, povečeřet a nakonec ještě procházku, třeba dojde i na ty lodičky.\nCarnac Saint-Pierre-Quiberon Château Turpault Port Blanc Île Thinic\nPřed čtvrtou vyrážíme na íčko. Paní neumí anglicky! Zkouším citycard, cityplan, citymap, nic… Nakonec pochopí a já zase pochopím, že mi vysvětluje, že tady nejsou turistické informace. Prý za rohem. Za rohem? Vždyť tady nade dveřmi visí cedule jako kráva. Tomu nerozumím, jdu za roh, předsevzetí obejít všechny čtyři rohy naštěstí praktikovat nemusím. Hned za tím prvním visí cedule jako dvě krávy.\nDostanu mapu s cyklostezkami i razítko. Michal nastuduje (sem nás dovedl podle mapy v mobilu) cestu a pasuje se do role leadera etapy (ale vlastně je leader celé tour). V jakémsi přístavišti sledujeme, kterak z vody vytahují a na vodu spouštějí z přívěsů aut lodě. Po představení a Michalčině akutním čůrání frčíme dál. Civilizace se po čase vymění za stezku značenou mezi přízemními keříky posetými fialovými kvítky, že by vřesoviště? Výhledy na moře dole pod útesy, cesta pohodlná, občas sjezd, občas kopeček.\nKousek od parkoviště zahlédneme vrtulník, který přistává. Michal šlápne do pedálů, sundá Mišku z kola, to nechá zaparkované pod návrším a žene se na kopeček s kamerou, Miška letí za ním. Čumilů je tam dost, dobrovolně zůstávám hlídat kola. Když mi pak Michalka povídá o utopeném, který byl mrtvý, a oni ho zachránili, je mi jasné, že si budu muset počkat na jiný výklad. O dvojici, která slezla dolů k moři a pak nevěděla, jak se dostat nahoru. To my věděli, jak se vrátit, a v pedálech máme 24 kilometrů.\nMichalce, toužící po malování, musíme papíry zatížit pitím a kameny, teprve poté můžeme skládat ložnici. Ovšem nejprve asi deset minut Michal přeparkovává (otázka centimetrů), dokud není spokojen i s prostorem za autem, abychom se dobře dostali do kufru.\nPort Blanc Port Blanc Port Blanc Port Blanc nocoviště\nVečeře se vaří, za kopeček běžím s Michalkou čůrat a pak omrkneme, kudy se dostat na plážičku k vodě, abychom mohli pouštět lodičky. Cpeme se a během jídla Michalka nutně potřebuje čůrat. Dojdeme za kopeček, stáhne si kalhoty a oznámí mi, že bude taky kakat. Zrovna tady, kde není široko daleko žádný záchod. Nechám ji stát se staženými kalhotami, přeběhnu kopeček, nemám čas hrabat se do boxu pro nočník, jednou se to bude muset naučit bez něj. Popadnu ubrousky a zase letím zpátky. Uf, bylo to o fous.\nU večeře se malá ještě pořádně polije, super teplo rozhodně nevládne, takže se musí kompletně převlíct a oblečení necháváme schnout přivázané ke kolům. Michalka mi pomáhá umýt nádobí a můžeme konečně vyrazit s lodičkami k vodě.\nJaké je ale naše překvapení, když vodu nenajdeme. Špatně se natěšenému dítěti vysvětluje, jak funguje odliv, když v tom sami tápeme. Lodičky uložíme do auta (v Holandsku ve vodním kanálu poplavou skvěle) a vydáváme se na vyhlídkovou procházku mezi přízemní vegetací s výhledem do daleka.\nJako cíl si vytyčíme támhle ten kostelík, z něhož se zblízka vyklube totální ruina jakéhosi domku, který na netu najdu u místa s názvem POINTE DU PERCHO. Vyřídíme telefonát s babí a s Lomnicí a vracíme se po silnici k parkovišti, už neobcházíme záhyby skal. Takové tři kilometry to ještě být mohly, jsme vyfoukaní a teplo taky vypadá jinak. O tom svědčí i fakt, že si i tatínek na procházku vzal mikinu!\nSice ještě rozbalíme stoleček na letní kino, v půlce Mickeyho klubíku Michalku balíme do deky a na Včelí medvídky už se stěhujeme dovnitř. Mezi promítáním přijíždějí sousedi, Michal je sleduje, chodí za kopeček a zpět, za kopeček a zpět. Zvědavě vyleze a po chvilce pozorování hlásí, že si pod kopečkem staví stan, přímo v místě našeho WC. No potěš koště. Oni se možná ráno budou divit a my musíme jít jinam.\nPátek 21. 7. 2017, den osmý - 393 km\nV 6:15 zvoní budík. Když musíš, tak musíš (ač se ti nechce). Nakonec to zvládnem i s čištěním zubů, snídani máme v plánu ale až na hřišti. Do auta už dva dny slibujeme Michalce lízo, protože je víceméně hodná, ale nějak na to zapomínáme. Připomíná nám to sice v naprosto nevhodnou dobu, není to zrovna správné, ale lízátko dostává nyní, pět minut po sedmé, kdy odjíždíme.\nPadesátiminutová cesta nás zavede do obce LANESTER, k parku Parc du Plessis, kde jsem našla pro Michalku hřiště. Jsme tady opět sami. Pravdou je, že v osm ráno býváme sami i na hřišti u nás na sídlišti. Miška sní kousek bagety s paštikou a okurku a dva další si nechává až do auta, aby se neokrádala o čas na průlezky a skluzavky.\nMichal prozkoumává park, najde i zvířátka. Michalka je chce navštívit, zajdeme k nim tedy a z auta bereme starý chleba slepicím. Opeřenci právě mají hody, dokonce i stádo koz přibíhá z chlívku, pán venčící pejska přinesl igelitku nacpanou starým pečivem, takže máme představení. Některá zmlsaná drůbež opovrhuje českým chlebem, ale kozy se poperou i o něj. Zkrmíme chleba a v 8:50 zase jedeme o kus dál. Teda jen o kousíček, po deseti minutách parkujeme u Carefouru, kde se připojíme na wifinu a učiníme tradiční nákup, čímž strávíme tradiční hodinku.\nLanester Lanester Quimper Locronan Locronan\nV 10:55 hledáme volné parkovací místo ve městě QUIMPER. Nebýt Belgičana, který nám uvolní jeden flek, museli bychom návštěvu města vzdát. Probíhají zde nějaké slavnosti, samý stánek a dudáci se připravují na vystoupení či do průvodu. Projdeme se k íčku, vlezeme i do katedrály, kde jsou v jednom výklenku otevřené dveře do prosklené kukaně. Jupí, tampón je v sešitě a přes stánky a dudáky se vracíme k autu. Procházka zabrala necelou hodinu a v 11:40 uvolňujeme parking další zbloudilé duši.\nV pravé poledne zastavujeme v LOCRONANU. Podle jednoho z průvodců je to město kamenných květin, podle jiného je to nejkrásnější vesnice Francie. Na parkovišti vybírají paušál 4 eura, takže popojedeme zpátky a zaparkujeme, kde to jde. V autě poobědváme jogurty a bagety a čekáme (a doufáme), že konečně přestane pršet.\nNevypadá, že by přestalo pršet na celý zbytek dne, Michalce pro jistotu oblíkám pláštěnku a gumáky, z těch je nadšená. Došmatláme na íčko, pak se tam ještě vracíme přečkat tu největší přeháňku. Všimnu si, že Michalka má v podpaží v pláštěnce díru, kde k tomu přišla? Nakoukneme do kostela i do okýnka, kde jsou připravovány ultratenké palačinky. Michal se rozhodne, že nás na palačinky pozve. Jednu s čokoládou a jednu s nutelou, nějak se podělíme, tři už jsou moc, když jedna stojí minimálně dvě éčka. OK, zkusím anglicky čoklit a česky nutela. Kuchař něco mektá, vůbec mu nerozumím, tak přikývnu. Dostanu jednu palačinku pouze s cukrem, ta s nutelou je v pořádku. Sakra, ani objednat si neumím. Michal mě poučuje, že jsem asi měla spíš říct německé š na začátku čokolády. No jasně, po bitvě je každej generál, že si pan chytrej neobjednal sám!\nPalačinky rozdělíme spravedlivě tak, že v Michalce zmizí nadpoloviční většina. Když se vracíme k autu, Miška mává rukama a předvádí „svoje triky“ a já pozoruji, že díra v pláštěnce se v mezičase několikanásobně zvětšila. Také zjišťujeme, že z jedné strany na parkovišti sice vybírají, ale ti, co přijíždějí z druhé strany, výběrčí nezajímají a na tomtéž parkovišti parkují zdarma. Nechápeme.\nOdjíždíme ve 13:45. Při pohledu na oblohu je cyklovyjížďka rašeliništěm velmi ohrožena. Ale pořád ještě může přestat pršet. Pět minut po druhé přijíždíme do městečka CHATEAULIN a hledáme IC. Na směrovkách je značený dokonce informační pavilón, ale kde je, čert ví. Nakonec slavný pavilón, který vypadá, jako by autobusovou zastávku obestavěli skleněnými deskami, objevíme kousíček od auta. Možná jen klame svou vizáží, ale zdá se nám, že už ho takových 5 let nikdo neotevřel.\nChuť si spravíme ve 14:25 na íčku PLEYBEN, kde nafasujeme mapu oblasti, dokonce se značenými informačními centry. Ta se bude hodit pro improvizační přípravu dnešního programu, protože s kolem je na devadesát procent ámen.\nStoprocentně toto rozhodnutí potvrzujeme ve tři hodiny, stojíme na parkovišti, odkud jsme měli vyrážet na kole. Orientačním bodem nám byl kopec MONTAGNE SAINT MICHEL s kostelíčkem. Nejen, že stále prší, ale obloha je totálně zapytlovaná. Budeme rádi, pokud aspoň večer přestane, takhle nějak si představuju oblohu, když se schylovalo k potopě světa. Jen se rychle skočíme vyčůrat a jsme docela mokří (aniž bychom se počůrali!), na zemi vzniká pěkné blátíčko. S nově nabytou mapou řešíme, co teď. Asi zajedeme do Brestu, i když jsme při plánování tohle město zavrhli, neb jsme o něm nic moc zajímavého o něm.\n15:27 – „zdržuje“ nás tříminutový rychlovýsadek u informačního centra v LE FAOU na cestě do BRESTU. Zahlédneme E.Leclerc, tam jsme ještě letos nebyli, takže proč nezabít čas v nákupním centru? Vevnitř nefouká, neprší, wifinu tam mají, záchody, co víc si přát? 15:47, tak hodinu, abychom stihli ještě zdejší íčko, když už jsme sem jeli. Nakonec si nezdařenou projížďku na kole kompenzujeme zdařilým shoppingem, Michalka má botasky s prasátkem Peppou a tričko s Elsou. Taky musíme něco pořídit Fandovi, rovnou natankujeme. Nechápu, jak se někomu může stát, že dojde palivo. Michal tankuje, když už mu zbývá „jen“ půlka nádrže.\nLocronan Locronan Pleyben Saint Brieuc-nocoviště TGV na nádraží v S.B.\n17:05 – za stálého pršení podniknu pětiminutový výsadek na íčku v BRESTU, o hodinu později stejně krátce trvá návštěva téže instituce v MORLAIX. Procházku městem s výhledy na monumentální viadukt mezi kapkami deště vzdáváme. Z toho neustálého pršení opět potřebujeme čůrat, ve velké budově íčka by mohly toalety být. Nejsou, nebo je nenajdeme. Smůla. Když vyjíždíme z Morlaix, objeví se pás stromů s korunami těsně u sebe, tady se vyčůráme, abychom minimalizovali riziko promoknutí.\nPo sedmé zastavujeme u plánovaného nocoviště utopeného v zeleni v SAINT BRIEUC, pršet stále nepřestalo. Dnes je jasná studená večeře a nocleh v takovýchto podmínkách musíme vyřešit krizově, tzn. Michalka se natáhne na zadní sedadlo, její sedačku musíme nacpat do kufru a my se vyspíme vepředu v pololeže. Prší ovšem tak, že ani nemůžeme přeskládat věci v kufru, aby se tam vešla autosedačka, musíme tedy zajet k nejbližší benzínce pod střechu, tam prostory nachystat a pak opět přejet na nocoviště.\nNež sníme bagetu se sýrem (v L.Eclercu jsem už tak nějak počítali s nutností studené večeře), přijede si nás prohlídnout asi správce parku, u kterého parkujeme, nebo tipař pro vrahouny cizinců nebo kdokoliv další. Očumuje nás a pak zmizí, dobrý dojem v nás nezanechal.\nZajíždíme na benzínku, připravíme, co je potřeba. Sedačku nacpeme do kufru, spacáky hodíme do auta. Michalku už jen přivážeme pásem jako dospěláka, na tu chvilku se to nezblázní. Jenže dolů k parku se nějak nechce ani mně, ani Michalovi, bylo to tam takové… divně.\nZajedem k nádraží, tam by mohlo být nějaké parkoviště. Ve 21:00 jdeme omrknout situaci. Jééé, tady jezdí TGV, to si Michal musí vyfotit a natočit do sbírky, za tři minuty jede, to musíme počkat. Záchody jsou na mince, v případě nutnosti je kam jít. Při dalším průzkumu zjišťujeme, že bude lepší schovat se kousíček na parkoviště v aleji (ulice Espl. Alfred Jarry), než nocovat přímo před nádražím. S vyřešeným problémem jsme nadmíru spokojeni. A protože přestalo pršet, zvládneme postavit i pohodlnou ložnici. Zaběhneme ještě kouknout na jedno TGV, při té příležitosti provětráme nádražní wifinu a den nesmíme zakončit bez pohádky.\nSobota 22. 7. 2017, den devátý - 169 km\nZa deset minut sedm musí Michal nutně vylézt ven, ačkoli budík zvoní až ve čtvrt na osm. Je sice zataženo, ale neprší. Snad by to mohlo vydržet. Pořešíme tedy trošku dnešní program – zítra je neděle, většinou jsou obchody zavřené, potřebujeme se pojistit s pečivem. Takže obchod, íčko otvírá až v půl desáté, máme i souřadnice nějakého hřiště, ale po včerejším vydatném dešti bude asi nepoužitelně mokré, radši o něm před Michalkou pomlčíme.\nV 8:15 parkujeme u Carefouru, který otvírá až v 9, tak se v mezičase nasnídáme (jogurty ze včerejška). Když v 8:45 otvírají obchodní prostory, zajdeme na záchod. Jakmile s úderem deváté otvírá supermarket své brány, s ostatními nedočkavými převážně důchodci vtrhneme mezi regály. Opět tady zabijeme hodinu.\nV 9:25 se podaří zaparkovat kousek od íčka, proplétáme se jakýmsi blešákem. Na dveřích íčka ale uvádějí otevíračku až od desíti, tak se v SAINT BRIEUC aspoň trošku projdeme. U jednoho ze stánků zahlídneme palačinky za euro. Miška nás poučuje našimi vlastními slovy: „Hele, hele, nemůžeme přece mít palačinky každý den.“ Snažíme se jí vysvětlit, že další budou až zase někdy doma. Nakoukneme do katedrály, Michalka si začala všímat barevných oken. Pak se rozhodneme pro palačinky s čokoládou. Poučena včerejškem se pokusím o jakési „šokolá“ (hlavně, aby na začátku nebylo č) a trojku ukážu na prstech. Bohatě všechny posypává grankem a na blízké lavičce si každý vychutnáme tu svoji. Ty brďo, dneska 3 za 3,30, včera 2 za 5 éček, to je rozpětí. Jako první vlezeme do informačního centra a pět minut po desáté už uháníme dál.\n10:30 – zaběhnu pro razítko na IC v LAMBALLE a pak už si to štrádujeme k majáku. Navigace nás vede silničkou mezi poli, to ještě zvládneme, ale jakmile nás nutí odbočit na štěrkem vysypanou polňačku, přestává s ní Michal kamarádit. V 11:02 se stavujeme na IC FREHEL, bereme pro jistotu mapu. K majáku se chceme projet na kole, neboť u něj je parkoviště placené. A poté bychom ještě zajeli k pevnosti. Ve čtvrt na dvanáct projíždíme kolem značeného íčka v obci PLÉVENON, nemůžeme ho tedy vynechat, ale razítko bohužel nemají. Pak už se přiblížíme k majáku, ovšem jen tak, abychom neparkovali v zákazu nebo nepřekáželi v provozu.\nV 11:20 sundáváme kola a po necelých dvou kilometrech přijíždíme k majáku CAP FRÉHEL. S razítkem opět nepochodíme, tak aspoň vylezeme nahoru, rozhlédneme se kolem a pěšky pak dojdeme na úplnou špičku mysu k bývalému majáku. Michalka nás donutí, abychom si zahráli na draka a princeznu (vždycky určí, kdo je drak, kdo princezna a kdo rytíř. Drak honí princeznu, ta před ním utíká a statečný rytíř se snaží draka odehnat a princeznu uchránit).\nU auta se rozhodneme, že zvládneme dojet na kole i k pevnosti FORT LA LATTE. Oblečení jsme pořádně, teplo vypadá jinak, ale je to jen 2,5km, to nemá cenu přejíždět autem. Pořádně šlápneme do pedálů, nebe je poněkud pošmourné. Před areálem pevnosti zamkneme kola, u brány do parku či zahrady vyžebrám razítko a jdeme se podívat aspoň na nádvoří. Platit vstupné do pevnosti není náš šálek čaje. Při cestě zpět ke kolům se pořádně rozprší. Nejbližší možnost schovat se nabízí až strom u parkoviště, kde jsme nechali kola. Michal přemýšlí nad Michalčinou mokrou sedačkou. Až přestane pršet, mohla by si sednout na pláštěnku, aby se od sedačky moc nepromočila. Pohled vzhůru ale Michalovi vnukne nápad, který si nenechá vymluvit. Sedá na kolo a uhání s větrem a kapkami deště o závod k autu, aby pro nás mohl za chvilku přijet. Zatímco můj dnešní sportovní výkon činí 6 cyklokilometrů, Michal najel skoro 9.\nSaint Brieuc Cap Fréhel Cap Fréhel Cap Fréhel Fort la Latte\nJe 13:45, když opouštíme uplakané stanoviště. Následující infocentrum otvírá až ve tři, tedy za hodinu. Tak se tady, uprostřed MATIGNONU, aspoň naobědváme. Třeba přijde úředníček do práce trochu dřív, říkáme si. Když ale ve 14:30 odjíždíme, víme už, že o půl hodiny dřív nepřišla ani noha.\nV původním plánu byla, pak jsme se rozhodli ji vynechat, ale nyní, když vidíme, že máme čas (na dnešní nocoviště nesmíme přijet dřív než v sedm, kvůli výši parkovného), opět do itineráře zakomponujeme prý působivou zříceninu CHATEAU DU GILDO. Lze ji prolézt volně.\nVíc než dvacet minut zde ale nestrávíme, a to se skoro loudáme. Cestou od parkoviště na nás číhají blátivé nástrahy, ale přežijeme je bez úhony a bez špíny na oblečení či po těle. Vylezem na hradby, pokocháme se výhledem na odlité moře a lodičky na suchu a s úderem třetí zase startujeme. Cestou se snažím neusnout, ale nezadaří se. V 15:40 mě Michal budí, ať se jdu mrknout, jestli se tam vejde, a já vůbec netuším, kam chce zajet, proč a kde vlastně jsme.\nPostupně mi dochází, že jsme na parkovišti v SAINT MALO, kde se máme pořádně proběhnout a provětrat. Hned v přístavu Michalka zapózuje s pirátskou lodí a poté navštívíme IC. Před silnější přeháňkou se jako spousta dalších lidí schováme do průchodu v městských hradbách. Přecpanou hlavní ulicí se proplétáme davem a okukujeme centrum. Vylezeme na hradby a jdeme tak dlouho, jak je to možné. Součástí procházky je i pár vyhlídek a fotky na kanónech.\nZa pláží vidíme i pevnost, o níž psali, že se k ní dá dostat pouze za odlivu (Fort National). Sejdeme na Miščino přání na pláž buď zcela nemušlovatou, nebo totálně vysbíranou, a kocháme se. Otužilci se koupou, br… Najednou se na pláži vyrojí maníci v oranžových bundách a hulákají cosi do megafonu. Plavci se přesouvají na souš, masa lidí se stahuje z pevnosti a spěchá do města, jéé, konečně uvidím pořádný příliv.\nZa chvilku už Národní tvrz od pevniny dělí proužek vody a ten se dost rychle zvětšuje, někteří opozdilci už se nestihli z pevnosti vrátit suchou nohou. Michalka vymyslela hru na utíkání, čekáme na vlnu a pak před ní spěšně uskakujeme a couváme, tato hra nám vydrží docela dlouho. Pevnina zmizela, tak mizíme taky. Ještě vběhnu do muzea pro razítko, když je tak vyzývavě po ruce. Sotva se vracím, čeká mě vyřešit, kam dám malou vyčůrat mezi těmi stovkami turistů. No, asi někde na trávník, ideálně u zdi, co na tom, že patří městským hradbám? Kdo mohl vědět, že hned za rohem jsou záchody?!\nnáš oběd Chateau du Gildo Saint Malo Saint Malo Saint Malo\nV autě plánujeme nadcházející dny, dneska dojíme nudle „a zítra budou trenčanský!“ raduje se Michalka. V tom případě ale chybí nějaké pečivo. Navigace nám při cestě nabídne Lidl v DOL DE BRETAGNE. Popadneme bagety, hele, tady mají okurky za 69 centů. Ale musíš vzít dvě. A copak je nesníme? A při stávajících teplotách bez problémů vydrží.\n19:03 odebíráme parkovací lístek z automatu na obrovském parkovišti před LE MONT SAINT MICHEL. Tady to zapíchneme. Bude nebo nebude pršet? Kdo to má poznat? Tady jeden nikdy neví. Každopádně, prioritou je uvařit a ustlat. Pak bychom se, jak plánováno, na kole projeli do druhého nejnavštěvovanějšího turistického cíle ve Francii. Ostrov má necelý kilometr čtvereční a žije na něm 41 obyvatel. Počet turistů ale šplhá k milionu za rok. Nahoře ční klášter, perla francouzské gotiky.\nNa zdejší návštěvu jsme velmi podrobně připraveni, z parkoviště se můžeme na (polo)ostrov dostat bezplatným autobusem, který jezdí ve dvacetiminutových intervalech, případně dle potřeby, nebo pěšky (ale kdo by šel 3,5 km?), nebo povozem (kdo by to platil?), nebo na kole. Ovšem… Na kole v turistické sezoně pouze před 10. dopolední a po 18. večerní. Parkoviště pak nabízí různé tarify. Půlhodina je zdarma, ale to sotva člověk stihne najít záchody. Nás zaujal speciální noční tarif – pokud člověk přijede po 19. hodině (proto jsme se cestou zdrželi na zřícenině) a odjede do 11:30 následujícího dne, pak zaplatí pouze 4,30. Za to jinde ubytování pro tři osoby rozhodně neseženete! Tuto výhodnou sazbu ovšem nabízí pouze osobákům, karavany si za nocleh připlatí, ale kdo by spal v osobáku, že?\nZačínáme tedy s realizací prioritních položek a Michalka si po dlouhé době hraje s autíčkem a vozí kamínky a jetelíček. Mraky nad námi nevypadají důvěryhodně, nějaká přeháňka přijde, a tak pro jistotu schováváme připravenými pytlíky sedla a Michalčinu sedačku, aby se pak dalo ještě jet. První chod nudlí stíháme sníst kultivovaně u stolečku, druhý už musíme vzít do ložnice, protože přeháňka opravdu přišla.\nPřežene se a zase je dobře, původní plán je oprášen, osedláme oře a vyjíždíme. Ať zítra neztrácíme čas, nyní najdeme íčko, záchody, parkovací automaty (opravdu budeme platit tak málo!) a hurá za poznáním. Zítra pojedeme autobusem, takovým divným, má dva předky a žádný zadek, prostě dva volanty a dvě řidičské kukaně. Na tu jízdu se Michalka těší už teď. Před vstupem do brány slézáme z kol a zamykáme je jako všichni ostatní cyklisté. Za bránou najdeme druhé íčko, to otvírá v půl desáté, tak abychom sem nějak tak přijeli.\nPak už jen do kopce, nejprve po silnici a pak po schodech. Funíme kolem zavírajících suvenýršopů a plných restaurací, Michalka má problém, už prý nemůže. Když prolezeme úspěšně bezpečnostním rámem, vyhrabeme se až k pokladně. Neměli jsme v plánu chodit na prohlídku kláštera, sice prý je teprve z jeho teras ten nejkrásnější pohled dolů, ale deset éček za jednoho za výhled asi nedáme. Odpočíváme, musíme se vydýchat, pak jdu pro razítko – sice dostanu, ale pouze s nápisem „certifikovaná národní památka“. Lepší než drátem do oka…\nnocoviště Le Mont Saint Michel Le Mont Saint Michel Le Mont Saint Michel Le Mont Saint Michel\nCestou jsme slyšeli nějaké prapodivné zvuky, asi nějaká příšera. Michal navrhuje, že když už jsme tady, tak jestli chci jít, půjdeme. On prý tedy rozhodně nemusí. Michalka je hned pro, chce totiž odhalit tu příšeru, která tady tak podivně houkla. Nakonec si tedy kupujeme vstupenky a vydáváme se do neznáma. No jo, tak jsme vyplázli prachy za klášter, ale za tak významný. Netušíme, že z noční prohlídky bude takové dobrodrůžo.\nNěkteré prostory jsou barevně nasvícené a cestou je instalováno několik multimediálních projekcí. Z jedné zdi na nás obrovským okem mrká a kouká ona tajemná příšera, Michalka se stále zvědavěji žene kupředu a objevuje další a další místnosti, odkud vede proužek světla. Z jiné zdi po nás sahá pařát, který velmi věrohodně probourává zeď, jinde bublá voda v hluboké studánce.\nModře svítící podloubí se stane naším útočištěm, schováváme se zde před deštěm, v půl desáté vyřizujeme telefonát s babičkou. V přítmí poslední místnosti zahlédneme stojany a na každém z nich na špagátku… razítka! Ty brďo, rychle sešitek. Jenže teprve po několika otiscích nám dochází, oč se jedná. Celý klášter má něco společného s nějakými dravci, celá projekce byla zaměřena na dravce – pařát, oko, obrovská „socha“ nebo plastika dravce. Asi jako londýnský Tower a jeho havrani.\nKaždé razítko má motiv nějaké části ptačího těla – oko, křídlo, peří, zobák, stehýnko... Návštěvník si měl od služby vzít papír s logem Saint Michel a natisknout si svého vládce vzduchu dle libosti. A my razítka flákali do sešitku jen tak hala bala. Dvakrát měř… ale my rovnou řezali. Poprosím hlídače se čtvrtkami v ruce, nechám Michalku zcela samostatně tvořit, prý si příšeru doma domaluje a vymaluje.\nZahajujeme sestup. Mišku bolí nožičky a je unavená (bodejť, takový zážitek), chce už do auta a spinkat. My budeme rádi, když se dostaneme co nejrychleji ke kolům a když kola vůbec najdeme (pravda, nejsme tady v Čechách, ale náhoda je blbec). To by byla procházka! Autobusy totiž jezdí „jen“ do desíti.\nTma jako v ranci a možná ještě i jinde, měsíček nám přes mraky nepomůže a aspoň tu slabou blikačku, co jsem ji před dovolenou oživovala, s sebou nemám. Asi zůstala v autě. Michal sice má světlo, ale nemá funkční baterku, dokonce ani ty reflexní vesty, které jsou ve Francii za snížené viditelnosti (či současné totální neviditelnosti) povinné, jsme z auta nevzali. Porušujeme tedy zcela vědomě předpisy a snažíme se nikoho nesrazit, nepřejet a neohrozit. Na mostě je přechod mezi chodníkem a silnicí lehce přízemně osvětlen, tak se aspoň máme čeho držet, ale za mostem už ne.\nA to chce Michal jet tou cestou mezi loukami, kterou jsme přijeli! Protestuji, když se budeme držet silnice, občas nám na cestu posvítí kolemjedoucí auto, ale na louce? Včas neuvidíme těch pět schodů, které jsme objížděli, a ještě si natlučeme kokos, žádný takový, pojedeme po silnici.\nSakra, támhle vepředu bliká modrý majáček, nemůžeme přece přijet policajtům do rány, co teď? Naštěstí jsme přesně na rohu, kudy jezdí autobus k parkovišti, a na kruhák s policajty už nedojedeme, snad za námi nebudou houkat. Íčko, jedny automaty… „Kolikátku jsem říkal, že máme?“ Parkoviště je rozděleno na téměř totožné segmenty. „P6 jsi říkal, když jsme jeli od parkoviště.“\nZmatení noční tmou si ale nevybavujeme, že jsme jeli kolem těchhle automatů, P6 je moc daleko, asi to tedy bylo P4. Protože si nejsem jistá, souhlasím, otáčíme se a jedeme k P4. Tam ale Fanda nestojí. Jejda. A tak nezbývá než projet všechna parkoviště pěkně popořadě. P1, tady to určitě nebylo, P2 taky ne, P3 možná, ale Fanda tam není (to ovšem od kraje parkoviště nevidíme, takže vždy musíme dojet do prostředka celé plochy). P4 taky ne? Ale dál jsme přece nejeli. Nebo jo? Michalka začíná fňukat, kde že budeme spinkat, když nenajdeme auto, že je unavená a že jí je zima, že v autě má plyšáčky… Naštěstí auto najdeme, opravdu parkuje na P6, tak jsem si to zapamatovala dobře. Museli jsme cestou tam přejíždět i silnici, ale to jsme si neuvědomili, ani těch automatů jsme si nevšimli. Ale sláva, že z nás nejdou bezdomovci.\nPřevleču Michalku, Michal upevní kola, ještě musíme zavolat dědovi, tomu jsme v opatství slíbili, že zavoláme zpátky, abychom se vykecáváním dlouho nezdržovali a do postele se dostali ještě dnes. Sice těsně, ale stíháme se do půlnoci uložit, ovšem pohádka, na které ještě před chvílí tak unavená Michalka trvá, už je nedělní. Zítra (vlastně dnes) do 11:30 vypadnout, v půl desátý být na íčku ve městě, v půl osmý vstávat, pohoda.\nNeděle 23. 7. 2017, den desátý - 156 km\nJenže ranní pohoda vypadá jinak. Spíme jako děda Lebeda, Michal se budí ve čtvrt na devět, ale rychlý výskok z postele neudělá nikdo z nás. Batolíme se tempem všelijakým, než sbalíme, než se nasnídáme, než dojdeme k íčku a než použijeme toalety, blíží se skoro doba, kdy jsme měli brát za kliku na druhém íčku. Autobus, rychle, doběhneme ho! Než se dáme do klusu, rozmyslíme si to, Michalka chce sedět úplně vepředu a tam je už plno. Počkáme si na další, jede vzápětí.\nNa konečné musíme počkat, až se lidi z našeho autobusu vyfotí a zmizí, ale zároveň musíme fotiti tak rychle, aby se nám do záběru nevyrojili turisti z dalšího autobusu, který už se blíží. Na íčku dostanu razítko se siluetou kláštera a paní se velmi zvědavě ptá, odkud máme to předchozí (s jinou siluetou kláštera). Prásknu bratry v íčku na parkovišti a paní se diví, že tohle razítko opravdu ještě neviděla. Jó, holka, ty nevíš, že všechno je jednou poprvé?\nV rámci tréninku vystoupáme až před bezpečnostní rám, tam se otáčíme a jdeme dolů. Cestou kupujeme magnet na lednici, včera jsme na nějaké koukali i v klášteře, ale nelíbil se nám žádný. Je čas udělat hoře svatého Michala pá pá. Autobus nedobíháme, však jede další. Jenže tenhle dispečerka odesílá zpět prázdný, protože nás na zastávce čeká málo. Další už je dostatečně naplněn a veze nás na parkoviště. Auto tentokrát nacházíme hned napoprvé. Michalka čeká v autě a my jdeme zaplatit za ubytování. Stíháme všechno, takže v 11:25 z parkoviště odjíždíme spokojeni a naplněni novými zážitky.\noboustranný autobus Le Mont Saint Michel Avranches Saint Lo tankistka\n11:40 přibrzdí Michal před íčkem v obci PONTORSON, mají otevřeno a je zde nějak narváno. Turisti se pořád na něco vyptávají, debatují nad mapou a nechají si doporučovat a doporučovat. Čekám snad celou věčnost, ale při pohledu na luxusní neúřední razítko se čekání určitě vyplatilo. Michalce je to v autě jedno, podřimuje, když ve 12:00 pokračujeme dál.\nMichal mi podává letáček, který referentka turistům velmi doporučovala. A ejhle, noční prohlídka opatství, tajemný svět sokola stěhovavého, který je se zdejším klášterem spjat. Takže to nejdůležitější jsme pochopili i bez příplatku za audioprůvodce. Nám to nikdo doporučovat nemusel, ale štěstí stálo při nás, noční prohlídky jsou pouze ve čtvrtek a v sobotu.\nOpět jen kousek, ve 12:25 parkujeme v AVRANCHES u parku Jardin des Plantes. Zde má být (a taky je) dětské hřiště. Michalku vyháníme, ať si pohraje, protože za chvíli se možná zase rozprší. Oběd (jogurty s bagetou) sníme potom v autě, ať Michalku nezdržujeme od příjemného programu. Michal jde objevit avizovaný krásný pohled na Mont Saint Michel. Nakonec z deště nic není, tak si oběd sníme pěkně na čerstvém vzduchu. Naproti parku stojí bazilika, rychle do ní nakoukneme a popojedem na íčko, odkud ve 13:45 odjíždíme.\nNásleduje pětiminutová razítkovací zastávka ve VILLEDIEU LES POELES (14:10). Íčko ve městě SAINT LO už nestíháme, jako náhradu pro razítko zkoušíme muzeum na hradě a pak přejíždíme k parku s vyhlídkovou věžičkou (La tour des Beaux Regards), kterou zahrneme do sbírky navštívených rozhleden, a Michalka se vyblbne na hřišti. Po necelé hodině (v 16:10) se dnes ještě naposledy přesunujeme.\nOmaha Beach Omaha Beach Omaha Beach Omaha Beach nocoviště\nV 17:00 přijíždíme na parkoviště přímo pod jakýmsi památníkem a bunkrem (těch tady bude povícero) v katastru SAINT LAURENT SUR MER. Značené IC hledáme marně, bez jednoho se snad dokážeme obejít. Nejdřív usteleme, poté vyrazíme na kole. Zkusíme najít nevypátrané íčko. Nevšimli jsme si ho, protože stojí na parkovišti a vypadá jako kukaň na výběr parkovného. Razítko sice nemají, ale dostaneme mapu se zakroužkovanými body, co zde podél OMAHA BEACH máme navštívit. Vody je všude kolem dost, vezmeme Michalce lodičky, třeba je bude kde pustit.\nNejdřív ale ukořistíme razítko zajížďkou do MUSEÉ MEMORIAL D´OMAHA, kde se Michalka vyfotí s tankem. Vracíme se k pláži, kola zamkneme ke stožáru s kanadskou vlajkou a razíme do písku. Odněkud (z roury) vyvěrá pramínek, cestou po pláži sílí, Michalka chce pustit lodičky tady – vybíráme ty nejmenší. Běžíme podél potůčku za nimi, občas jim musíme pomoci. V ruce nesu svoje i Michalčiny boty a ještě mám posunovat lodičky, to jsou teda kšefty.\nPo celou dobu jsme v ohrožení černých mraků, od silnice už jsme pěkný kus, začíná pofukovat, takže Michalce zakazuju courat se ve vodě. Lodičky doplavaly téměř do moře, Michalka se s nimi nerada loučí a snažíme se svižně dojít zpátky. Návrat urychlí Michalčina potřeba čůrat, protože poslední úsek k silnici dobíháme. Bez bot přeběhneme silnici (Michalka se vzteká, že kamínky píchají), malá počůrá trávníček za parkovištěm. Sedneme si na patník a aspoň nasucho odrbeme nohy od písku, abychom se mohly obout. Bude pršet nebo ne? Jedeme dál, nebo se vrátit? Černo vypadá přímo úděsně, vracíme se k autu a pustíme se do vaření. Mraky ale táhnou po nevyzpytatelné trajektorii a déšť nás zcela mine.\nPo večeři sedáme znovu na kola a jedem podél historicky proslavené pláže k dalšímu památníku. Pak vylezeme na molo a sledujeme docela rychlý příliv a natěšené, leč neúspěšné rybáře. Jakmile pláž, po níž ještě před čtvrt hodinou chodili lidi, zmizí pod masou vody a jakmile vyřídíme telefonát, vracíme se k odstaveným kolům.\nNavštívíme záchody na „našem“ parkovišti, musíme napsat ty pohledy a pustíme na dobrou noc Zvonilku a piráty. Jeden pohled musíme napsat bez adresy, ráno Peťovi zavoláme, jestli už jsou odstěhovaní a zda nám svou novou adresu sdělí, teď už je telefonování pozdě.\nPondělí 24. 7. 2017, den jedenáctý - 273 km\nPlánovaný odjezd v 8 hodin padá, jelikož jsme Michalce včera večer slíbili, že se ještě půjdeme podívat k vodě. Zalezeme tedy nejbližší cestičkou od parkoviště a koukáme, jak se voda během noci zase odlila. Nesundáváme si boty a následujeme koňské a psí stopy, mušle nejsou, tak aspoň kreslíme prstem či klacíkem do písku. Michalka vyfasuje ke snídani dva muffiny a ještě zkusíme přeběhnout kopec, dle mapy by tam měl být americký vojenský hřbitov. Polňačka ale končí kdesi a po silnici se nám nechce, to tam radši zajedeme autem (ale jinudy, tahle je jednosměrná). Aspoň nakoukneme do bunkru, pod nímž jsme spali, a objevíme v něm hnízdo s hladovými ptáčátky. Návštěvnické centrum zmíněného hřbitova otevírá v devět, ale mezi prvními tam rozhodně nejsme, teprve v 9:20 vyrážíme na další zteč. 9:30 parkujeme u amerického hřbitova v COLLEVILLE SUR MER, v návštěvnickém centru dostanu razítko, rychle si projdeme muzeum, zkoukneme asi deset záběrů z dokumentárního vysílání, využijeme luxusní záchody, pak se projdeme po areálu, mrkneme se k prvnímu poli s kříži, ale chodit až na konec pro nás nemá smysl, takže v 10:20 se loučíme.\nOmaha Beach Omaha Beach americký hřbitov americký hřbitov Caen\nAbychom neměli shopping-absťák, zastavujeme v 10:45 u Carefouru v BAYEUX, kde to jde docela rychle, během 35 minut jsme hotovi. Pouhých deset minut nám pak stačí, abychom vyřídili zastávku u íčka a katedrály s otevřenou zákristií (a s razítkem). Mrholí, běžíme sami, Michalka chtěla počkat v autě. Michal bere pohledy, potká poštu, rovnou je vhodí. Hřiště tady nehledáme, nějaké velké by mělo být na následující zastávce. Úžasná cenná obrovská tapiserie láká tisíce turistů, my ji ale bez výčitek svědomí ignorujeme stejně jako Maroldovu bitvu u Lipan. Za to si ale nenadáváme, důvod je jiný. Michala sice chválím, že nezapomněl na pohledy, akorát Pecům určitě pohled nedojde – zapomněli jsme zjistit adresu a pohled se válí ve schránce s prázdnými linkami na své pravé polovině.\nMáme brečet, nebo se smát? Toto dilema nemáme rozhodnuto ani ve 12:10 ve městě CAEN. Nejprve zajdeme na íčko a do katedrály, obdivujeme jakýsi divný dopravní prostředek – vypadá jako trolejbus, ale mezi koly má navíc jednu kolejnici, že by nějaký trolejtram? Po půlhodině dopřejeme Fandovi odpočinek u parku Colline aux Oiseaux.\nProcházíme jednotlivé části, nemineme poušť s trosečnickým domečkem, jezírko s rybičkami, ani dětské hřiště. Zde dáváme Michalce 45 minut, které docela akčně využívá. Pak se s ní ztratím v labyrintu, nafetujeme se v růžové zahradě a zdržíme se u voliéry. To je aspoň park, a ne ta hrůza na Loiře, za kterou ještě vybírali, brrr. Zdejší kláštery (mužský i ženský) a hrad vypouštíme, abychom ve 14:15 mohli jet dál.\nZa smutného deštiva mě přemáhá spánek a Michalka je na tom nejinak. Když před čtvrtou hodinou přijíždíme do města LE HAVRE, probudí Michalku žádost vyslaná močovým měchýřem. Zaparkujeme na prvním volném místě u rušné silnice, stromeček nebo keřík tady neexistuje, tak musíme kousek poodběhnout ke kanálu. Ať se koukají, tady mě nikdo nezná. Skočíme na íčko s dětským koutkem, Michalka chvilku provětrává hračky, vezme si růžový balonek a je spokojená. Centrum města je sice zapsané na seznamu UNESCO, leč pamatuju, že při plánování jsem se hrozně divila. Co tady může být tak cenného? Nechápu, stejně jako v Janově. Možnost proběhnout lehavrský okroužek vzdáváme, stejně na centrální náměstí dojedeme autem. A co tady jako má být světové dědictví? Ty dvě nesympatické bílé moderní budovy? Patnáct minut tady opravdu stačí.\nColline aux Oiseaux Colline aux Oiseaux Le Havre Rouen nocoviště\n18:15 nás čeká dnešní poslední město, ROUEN. Docela si s ním užijeme, při příjezdu nás navigace žene do zavřené ulice, pak nestihne přepočítat a Michal jede blbě, docela se motáme, ale to taky někdy musí přijít. Narazíme na parkoviště v blízkosti centra, na ceduli sice stojí max 1,90, ale to nám zatím vždycky dalo. Vyskakuju, vidím asi 5 čísel rezervy, a to jsme při měření na trajekt skončili na 1,95. Auta se ale asi postupem času nezmenšujou jako lidé. Zaplatíme parkovné, na íčku se necháme překvapit razítkem s motivem katedrály. V katedrále samotné už pak nic speciálního nevidíme. Začíná drobně pršet, kašlu na původní plán oběhnout katedrálu a najít památník Johanky, který tu někde má stát. To radši pojedu na pořádnou večeři. Cestou opět mírně bloudíme.\n18:45 – parkujeme u obchodního a kancelářského komplexu, vlezeme do výtahu a hledáme, kde ten slibovaný Flunch je. Druhé patro jsou taky garáže, tak jedeme do pětky. Ale ouha, pro změnu garáže. Pak teprve si všimneme, že u tlačítek je speciálně značeno entreé shopping centré, to bude asi ono.\nMichalka se nehorázně baví, že jezdíme výtahem sem a tam a tam a sem. Ovšem netrvá to věčně. Vtrhneme do Flunche jako uragán a nejdřív bereme útokem toalety. Pak se spořádaně vracíme k pokladně a dopřáváme si neverending story v podobě jídla. Michalka se chodí provětrat do dětského koutku, my jídlo prokládáme surfováním. Po deváté usoudíme, že je nejvyšší čas hledat místo ke spaní, svezeme se výtahem a ve 21:15 odjíždíme z civilizace do divočiny.\nPo čtvrthodině dojedeme na místo, parkoviště utopené kdesi v lese (Foret domaniale Verte), Miška chce aspoň na chvilku míček na provětrání, Michal chystá navigaci na zítřek. Přijede auto, posvítí si na nás, postojí, čeká (my taky čekáme) a pak odjíždí. Mám tady v lese takový divný pocit, byl to bonzák nebo tipař? Michalově intuici se zdejší místo taky příliš nezamlouvá, jedeme hledat jinam. Na jednu stranu je všude kolem samý les, žádné vhodné parkoviště, vracíme se tedy blíž civilizaci.\nVezmeme hned první odbočku, dojedeme ke koňským stájím v MONT SAINT AIGNA. Zastavíme, tady máme mnohem lepší pocit, tady usteleme a rovnou lezeme do kina. Sotva Michalku donutíme vlézt si na své místo, přijíždí auto. Michalka dokonce poslechne příkaz, nemele se a nepovídá. Auto na nás svítí, to tu dlouho nebylo, stojí, pak zacouvá těsně k nám. Jestli to má být výzva ke komunikaci, tak na ni nereagujeme. Jestli s námi chce mluvit, ať si zaťuká. Svítí, stojí. Pak zase odjede dál, zastaví, zhasne, vyčkává. My taky téměř nehybně vyčkáváme, ale družit se s ním dobrovolně nebudem. Pak nastartuje a odjíždí, aniž by si rozsvítil. Logicky čekáme, že si na nás v dohledné době došlápnou policajti, ale do rána máme klid.\nÚterý 25. 7. 2017, den dvanáctý - 401 km\nNo, až do rána ne– ve čtyři hodiny jdeme s Michalem čůrat, nějak moc jsme se v hospodě nažbrunili. V 6 zvoní budík, jo, říkali jsme, že budeme muset brzo vstávat. Michalka kupodivu nemá se vstáváním problém, chce čůrat a jíst. To první plníme okamžitě, pak si vyčistíme zuby a najednou chce Miška spát. Na jídlo úplně zapomněla. V 6:30 jsme připraveni k dalšímu přesunu.\nCestou spím taky, přestože se vehementně snažím o opak. Snídani ze zásob zahájíme v 8:15 před Auchanem v AMIENS, jakmile otevřou, jdeme doplnit zásoby. Dědovi bereme víno a Michalce dvě trika do školky po necelých dvou eurech. Nemáme kam spěchat, íčko otvírá až v půl desáté.\nPět minut po půl parkujeme v centru, na íčku dostaneme úřední razítko a jdeme zkusit katedrálu. Z její věže je prý za jasného počasí vidět Eiffelovka, dneska se o to ani nemusíme pokoušet, uvidíme leda tak velký kulový. Ale i kdybychom chtěli, kde se kupují lístky? Tam asi bude i razítko, ale kde to je? Vylézáme ven a ejhle, billetterie. Právě otevřeli, proto jsme si jí nevšimli. Pán mě přeochotně posílá pro poutnické razítko na íčko. Naštvaně se vracím a poníženě prosím paní, že mi v katedrále řekli, že…\nTak nasupený výraz jsem na nikom dlouho neviděla, „This is not credencial!“ argumentuje paní a opovržlivě až štítivě kouká na náš sešit. „And would it be possible… Bylo by možné…“ Nenechá mě domluvit a mou snahu utne jedním neúprosným „never“.\nK tomu, abych ukázala, kde všude nám svatojakubské razítko bez mrknutí oka dali, se nesnížím, neboť si vybavím, kde všude nám ho dát odmítli. No nic, aspoň to úřední. Do Amiens jsme zajížděli kvůli mně, chtěla jsem vidět, kde se (částečně) odehrává příběh první ku.vy v české literatuře, jak kdysi můj spolužák nazval Manon Lescaut. Jedna z největších a nejvýznamnějších francouzských gotických katedrál a takový ciráty kvůli blbýmu razítku!\nKdyž v 11:20 přijíždíme k benzínce, dochází mi, že jsme v ARRASU, na ten jsem úplně zapomněla. Manon, ach Manon, Manon z Arrasu, nějak se vymazal z plánu na trasu. Zajížďku do LILLE zamítáme, takže z města máme jen průjezdní bod (12:10) a táhneme na Brussel, Vávro, na Brussel, tady je to na pytel.\nAmiens Brussel čůrající chlapeček nečůrající pejsek Brussel\nZemi vína měníme ve 12:25 za zemi pralinek a uháníme až do BRUSSELU. Michal našel na street view místo, kde se dá ještě parkovat zdarma a kde už se počítá s cyklisty. Na posilněnou si každý dáme jogurt. Mezitím začne krápat, rychle schováme sedla do tašek (přikryjeme je taškami), ale spadne pět kapek a je po dešti, tak jedeme. Nějak se dopravíme do centra, cestou potkáme hřiště, ale Michalce ho slibujeme až při zpáteční cestě, teď před sebou máme trojmisi – razítko, čůrající postavičky a pralinky. Téměř záhadným způsobem dojedeme na náměstí, snad si i pamatujeme, kde jsme nechali auto. Před íčkem kola zamkneme, Michal jde fotit, já plnit úkoly. Tentokrát je úspěšnější on. Mapu prodávají za euro, pro razítko mě pošlou na radnici, čůrající sochy mi sice v mapě ukážou, ale takovou vstupní informaci prostě zpracovat nedokážu. Kde je radnice? Mávala rukou někam naproti, tak jdu do protějšího výstavního domu. Sídlí zde muzeum, a to razítkem disponuje, jeden úkol splněn.\nVracíme se na íčko, aby se do vylepené mapy podíval Michal, jehož orientace v mapách je mnohem lepší než moje. Mapa je přilepená na pultě, vyfotit se ji (čitelně) nepodaří, takže se na íčko vracím potřetí, mapu kupuji a tři kolečka si nechám zakreslit. Hurá!\nJenže důvod k radosti rozhodně nemáme – ani Michal nepozná, jak je mapa orientovaná, běháme a hledáme, jak se která ulice vedoucí z náměstí jmenuje. Ovšem ani jeden ze tří objevených názvů v mapě nedokážeme najít. Michal nadává na mapu, která je k ničemu a ještě za ní chtěj prachy, ale pak někam vyrazíme. Kdybychom si vzali mapu z domu, ušetřili bychom čas a euro.\nZaměříme se na ceny pralinek, většinou je za výlohou nemají, uvnitř ani noha, to asi o něčem svědčí. Čůrajícího chlapečka objevíme, dneska je chudák bez oblečků. Nakoukneme konečně do jedné pralinkárny, Leonidas, to je tatáž značka, co jsme kupovali minule. Skoro stejné krabičky, půl kila za 13,30. Jak jsem to tehdy říkala? Half an kilo mix, not frut, not alkohol and not dark čoklit (nebo radši mám říct šokolá?). Slečna se směje a nabírá, až nám tečou sliny. Než zaplní tři patra v krabičce, šťouchne do mě Michal: „Vem ještě tu mini, ať máme co mlsat po večerech.“\nNa náměstí odemkneme kola a jdeme hledat čůrající holčičku. Matně si cestu vybavujeme, na konci v takové slepé uličce, zamřížovaná. Asi nedodržuje pitný režim, protože čůrá jen tak malinko. Další položka odfajfkována, nasedneme na kola a k pejskovi, kterého jsme minule naprosto zazdili, dojedeme.\nJestliže Janičce čůrání moc nešlo, pes (přesněji psí kříženec) je největším chudákem ze slavné bruselské trojice. Nemá žádný příjem tekutin, ani misku na vodu, takže se turisté nemůžou divit, že nečůrá vůbec. Pejska tu ze všech stran fotí jakási osamocená turistka, vyčkáváme, ale k odchodu se nemá. Po třetí fotce za psem pustíme Michalku, která okamžitě prozkoumá psí „podvozek“ a stěžuje si, že jsme říkali, že bude čůrat a on nic.\nPopadnu lahev s vodou a začnu vodu lít tak, aby to vypadalo, že pejsek močí. Akci zopakuju dvakrát, aby ji Michal stihl zdokumentovat, Michalka chce pak provést totéž. „Dobře zrobili,“ ukazuje nám turistka palec nahoru a směje se. Slovenka nebo Polka? Prostě nějaká slovanská sestra.\nMáme malé bezvýznamné plus, že jsme někomu zvedli náladu, a teď zase k autu. Jak jsme slíbili, zastavujeme se u hřiště, u kterého jsou zdarma záchody, tak je využijeme, a zablbneme si také na fitness strojích, tuším, že u nás se pro podobné zařízení používá termín „venkovní posilovna“. Uháníme sice k autu, v 17:00 odjíždíme, ale padla ještě nemáme.\nAntwerpen Antwerpen Antwerpen Antwerpen nocoviště\n18:00 - parkujeme kousek od muzea MAS (Museum aan de Strom), hostí nás ANTWERPEN. Nedostalo se do našeho hledáčku ani kvůli expozicím, ani kvůli restauraci s Michelinskou hvězdou, ale jen a pouze kvůli bezplatné vyhlídce. Minule tady ještě nebylo (otevřeli ho v roce 2011). Do 9. patra nás vyvezou schody, poslední patro na vyhlídkovou terasu musíme zdolat po svých. Na střeše hrajeme na draka a princeznu. Cestou dolů ještě využijeme záchody a následně se projdeme ke stavbě, která vypadá jako hrad a zdobí nábřeží. V muzeu razítko neměli (nebo zapřeli), íčko už je zavřené a katedrála, k níž se taky podíváme, jakbysmet. Michalka si stěžuje, že má hlad a že ji bolí nohy, ale zrovna teď jí to dvakrát platné není. K autu se vydáme nejkratší cestou, což znamená projít čtvrtí červených luceren. Doufám jen, že se Michalka nezačne ptát, proč jsou za výlohami paní a nemají nic moc na sobě… Naštěstí se ani moc nerozhlíží, řeší kručící bříško a bolavé dolní končetiny. Odjíždíme až v 19:40\nAsi 10 minut trvá, než dorazíme na vytipované nocoviště. Nacházíme se na parkovišti u areálu pevnosti FORT VAN MERSEM. Stojí tu už od roku 1876 za účelem obrany města Antverp. Parkoviště se nám líbí, dáme vařit večeři a vyrábíme ložnici.\nPřed devátou zasedneme k hodovnímu stolu a po umytí nádobí vyrážíme na obhlídku areálu. Narazíme na oboru s daňky, muflony a jeleny, najdeme i předpokládané hřiště. Jeho velikost jsme ale rozhodně nepředpokládali, Michalka neví, kam dřív skočit, nechá se vozit na lanovce, schovává se v podzemních tunelech, drandí na skluzavce. Do auta se vracíme potmě, ale v budovách bývalé pevnosti se občas ještě svítí. Florbal, squash, sklad rybářských prutů a další sportovní rekvizity vidíme, když nakukujeme do oken. Pak se dočítáme, že pevnost byla vojenskou oblastí až do roku 1972, o pět let později pevnost koupilo město a změnilo na sportovně rekreační areál. Tak to by sedělo.\nVečer „v kině“ načneme minikrabičku s belgickými pralinkami, vydržet až domů by bylo nemožné. Ale šetříme, každý sní pouze jednu jedinou (ale ochutnává vlastně tři různé, protože tatínek procvičil jemnou motoriku a každou ze tří vybraných pralinek rozdělil na třetiny).\nStředa 26. 7. 2017, den třináctý - 191 km\nZhruba v 8 hodin se hrabeme z postele, sklidíme, vyčistíme zuby, posnídáme paštiku a v 8:55 jedeme do blízkého vyhlídnutého Carrefouru, včera jsme zjistili, že otvírají v 9 a přesně na devátou jsme na místě. Nejdřív zaútočíme na záchody. Zteč se ale nevydaří, zarazí nás nové zjištění. Nepříjemné. V Nizozemí se platí toalety i v marketech. Co budeme dělat? Asi platit. Aspoň tady natankujeme a zkusíme poprosit navigaci, aby při cestě našla nějaký mekáč. Odjíždíme v 9:25\nSice nebyla v plánu, ale v 10:15 činíme zastávku ve městě BREDA. Nejdřív hledáme značený McDonald, a když ho najdeme, neskáčeme radostí. Je nějaký malý na ulici, žádné obchodní centrum, dovnitř se jen tak nedostaneme, protože nemáme kde odstavit Fandu. Tak zkusíme najít íčko, které ukazuje navigace. Buď jsme slepí, nebo si z nás Garmin dělá dobrý den, íčko nenacházíme. V zoufalství vlezu do kostela… Platit za vstup se mi nechce, ale přesto mi milý starý pán ochotně nadělí razítko. Hurá, první nizozemské! Jdeme kus po šipkách, ale íčko je pořád někde v dáli, to bychom taky mohli jít třeba půl dne. Vzdáváme to. Aha, v navigaci byly dvě adresy, zkusíme tu druhou. A ta už vychází. V 10:50 po úspěšném lovu jedeme dál.\nDál znamená do ROTTERDAMu. Tušíme zde problém s íčkem, má být kdesi ve dvoře v muzeu. Divíme se proto, že zelené íčko „rotterdam partners“ má vchod úplně dobře viditelný, barák označen dokonce vlajkami s logem. Neohroženě lezeme dovnitř. Narazím na nějakou vrátnici, recepční telefonuje, tak se zkusím nejdřív rozkoukat. Několik místností vybavených jako kanceláře, turistické materiály nevidět. To asi nebude ono. Než stačím zmizet, ptá se nejbližší sekretářka, s čím mi může pomoct. Poprosím o razítko. Kouká jako puk, chvilku jí šrotuje v makovičce a pak se usměje: „To asi budete muset na turistické informace.“ Neudržím údiv na uzdě: „A já tam nejsem?“ Prý první doprava, uvidím zahradu a skleněná budova v zahradě je íčko. To je na mě moc!\nVyběhnem doprava, na hlavní třídu, podle instrukcí zahneme hned zase doprava. Ejhle, směrovka k íčku! Ocitáme se v nějakém snad sídlištním vnitrobloku, ááá zahrada. Vlezu do skleněné budovy a stoupnu si k nejbližšímu pultíku. Razítko nemáme, musíte do shopu. To je naštěstí protější pultík, takže mise je opět zakončena spokojeným odfajfkováním. Zpáteční cestu si zkrátíme přes zahradu, nebudeme přece obíhat celý blok. Když stojíme před autem, všineme si, že na chodníku jsou nakreslené směrovky k íčku. Stačilo si jich všimnou o deset minut dřív!\nBreda Rotterdam Den Haag první nocoviště Amsterdam-hřiště\nTři čtvrtě hodiny potřebujeme k přesunu do další destinace, ve 12:30 hledáme parkoviště ve městě DEN HAAG. Nikde žádné vhodné místo, najdeme jediné volné, ale na lov se musím vydat sama. Automat totiž nechce ani mince, ani platební kartu, ale vyskakují na nás jakési informace o bydlících. Michal s Miškou vartují u auta, pozorují kačeny na kanálu a já mám jít pořád rovně hlavní ulicí. A bez razítka se nevracej! Připadám si jako Maruška, když hledala jahody.\nJdu, jdu a koukám. Adresa byla Spui 68, tady je na billboardu KFC Spui 2 2 minuty chůze. To půjdu pěkně dlouho… Najednou narazím na ceduli, směrovku, íčko ukryté v knihovně, i razítko. Cestou oběhnu nějaký malý kostel, ale je nedobytný. K autu se stihnu vrátit jen chviličku před tím, než po mě vyhlásí místní policie pátrání. Dvacet minut jsem strávila na cestách, bez mapy, bez navigace, sama v cizím městě.\nMichalka se nemůže dočkat cyklovýletu, pořád se ptá, jestli půjdeme na kolo, kdy už to bude a jestli náhodou nebude pršet. Ve 13:35 nastává ten vytoužený okamžik. Parkujeme u lesoparku AMSTERDAMSE BOS. Má zde být rozhledna, má zde parkovat stará česká tramvaj, je zde koupaliště, hřiště, můžeme si půjčit kola i lodičky, úplný přírodní ráj hned vedle města.\nDocela nám trvá, než najdeme aspoň návštěvnické centrum, kde by nás mohli nasměrovat k rozhledně i tramvaji. Mapu parku si můžeme pořídit za 2 éčka, mapu Amsterdamu za 6, to jsou kšefty. Místní záchody se taky neobejdou bez poplatku. Snad do centra trefíme nějak i bez mapy, rozhledna ani tramvaj nejsou koneckonců důležité.\nChytneme směr centrum na cyklostezce, po které se prohánějí skútry, občas docela bezohledně. Když popojedeme civilizací, opět se dostaneme do jakéhosi parku a vyzývavě se nás směje hřiště se dvěma obrovskými tobogány. Sundáme Mišku z kola, usadíme se na lavičku, Michalku vyšleme si hrát. Za chvíli ale přijde ubrečená se starým známým problémem: „Mamíí, když já nevím, jak se leze nahoru, to nejde.“\nZvednu se a jdu na pomoc, snažím se malou na špagátech navigovat, ale do „koruny“ nevidím a rychle zjistím, že nahoru Michalka opravdu sama nemůže vylézt. Zkusíme aspoň tu nižší skluzavku. Hned první „patro“ je moc vysoké. Vysadím ji, druhé dá sama, ale třetí je zase příliš velké. Rozbrečí se, protože chtěla jet na velkém tobogánu a nezvládne ani malý. Obětuji se a nabídnu jí, že 3x s ní vylezu nahoru a pak se pokusíme najít lepší hřiště. Mezitím se v provazech zasekne holčička ještě menší než Michalka a maminka pro ni musí šplhat, to bych nechtěla!\nDalší objevené hřiště je zase pro přílišná prťata, v zásobě máme ještě další dvě. Jedno je u hospody a pak dle seznamáckých map bude ještě jedno. To je ale nějaké chudé, jediná houpačka v obležení a jakási železná konstrukce, asi průlezka. Michalka si přeje vrátit se k hospodě, tam to vypadalo dobře. Pravda, je tady takový frmol, že se mezi hosty ztratíme a nikdo si nás celou půlhodinu nevšimne. Michalka střídá všechny možné atrakce, u houpačky, lanovky a šlapacího kolotoče ovšem musím asistovat.\nBystré děti, jakmile zjistily, že s kolotočem někdo pomáhá, okamžitě naskáčou na sedátka. Chvíli jim trvá, než pochopí, že je všechny neuvezu a že taky musí šlapat (říkala jsem jim to, ale nikdo kromě Michalky tomu nerozuměl), ale nakonec nám to dohromady jde nádherně. Někteří rodiče přihlížejí, ale že by mě někdo šel vystřídat, to nikoho ani nenapadne. Smůla děcka, fakt už nemám sílu. Měla jsem vybírat aspoň půleuro…\nÍčko schované dle mapy v jakési uličce nenacházíme, vzpomínám di, že velké íčko má být naproti nádraží, jakási bílá budova, byli jsme tam. Dojedeme tedy k nádraží, chvilku se motáme a nakonec nás zachrání směrovka.\nMapa nikde vylepená není, prodává se za dvě pade. K čemu ji vlastně potřebujeme? A proč jsme nevzali mapu, kterou máme doma? Jezdíme (polojezdíme) podél kanálu přes mostky, tak trošku záhadným způsobem a obloukem se dostáváme zpět k autu.\nAmsterdam Amsterdam Amsterdam-nádraží Amsterdam nocování před kempem\nUvaříme, najíme se a pak bychom ještě mohli na průzkum rekreačního lesoparku. Po hlavní silnici se jednou za čas mihne policejní auto, hlídkujou. Ale jsme líní se stěhovat před kemp, kde jsme nocovali minule. Riskneme to, říká se, že blbí mají štěstí, a u nás se to zatím víc potvrzuje než vyvrací. Po večeři pokecáme s babičkou a po kousíčku cesty jsme u hřiště. Michalka se snaží bagrovat písek, leští skluzavku a je spokojená. Po necelé čtvrthodině začíná poprchávat. Schováme se do domečku, ale připomínáme pejska a kočičku, jak prali a hlavně sušili prádlo.\nProti Michalčině vůli balíme a vracíme se do auta, protože obloha slibuje víc než krátkodobou přeháňku. Pustíme osmdesátiminutovou pohádku, a když Tom a Jerry skončí, rozhodne tatínek, že je na spaní ještě brzo. U Pata a Mata už ale klimbáme všichni. Rychle ještě vyčůrat, převleču Michalku do pyžama, sebe taky, taťka chce zalézt do auta. Ale už nestíhá, míří k nám podezřelé auto.\nPřibržďuje a i já, slepota Alois bez brýlí, čtu nápis POLITIE. Vylezu ven Michalovými dveřmi, ani boty si nestíhám obout a ty 4 kroky musím zdolat bosky. Snažím se přívětivě pozdravit: „Hallo.“ Že by na příslušníky moje snaha zapůsobila, se nezdá. „You can´t sleep here.“ „But we didn´t see any…“ nenechají mě ani dovysvětlit, že jsme neviděli žádnou… a stejně netuším, jak jsem chtěla říct zákazovou ceduli. Pánové očividně prošli kurzem asertivity, „you can´t sleep here, it´s not allowed in Holland.“ Vždyť my víme, že to v Holandsku není dovoleno, ale tváříme se překvapeně. Přikývnu oukej, oukej. „Turn here left, there is a camp.“ To, že tady doleva je kemp, víme taky. Oukej, oukej…\nŠvýcarští policajti teda mají víc pochopení a smyslu pro humor… Takže rychle sbalíme a domlouváme se, že dneska budeme spát alá mokrá varianta. Půl hodiny po půlnoci musíme chca nechca znovu nastartovat a dvacet minut se ještě přesouvat. Teprve v 0:50 máme definitivně dojeto. Snad.\nMezi parkujícími auty se schováme, splyneme s davem, a protože neprší, Michal rozhodne, že se vyplatí ještě smontovat ložnici. Michalku držím, žádný manévr ji neprobudil, spí vestoje, opřená o mě, Michal musí montovat sám, ani baterku mu nemůžu držet, aby se trefil na šroubky, ale poměrně rychle je s prací hotov. Zítra, nebo vlastně dneska večer nebudeme blbnout a usteleme si rovnou u kempu.\nČtvrtek 27. 7. 2017, den čtrnáctý - 246 km\nSnad ráno budou všichni vyspávat, protože nám se nechce brzo vstávat. Musíme vyčíhnout příhodný okamžik, snídat tady rozhodně nebudeme, jsme rádi, že si můžeme skočit někam za keříček odložit, co bychom už dlouho neudrželi. V 8:30 opouštíme nouzové nocležiště.\nPojedeme dle plánu, a když najdeme příhodné místo, tak se nasnídáme. Vybíráme parkoviště u IKEA v 9:05 a trochu doufáme, že narazíme na bezplatné záchody (v keříčku jsme přece jen nenechali úplně všechno), ale smůla. Otvírají až v deset. Vezmeme zavděk vedle se nacházejícím McDonaldem, na záchody se dostaneme bez problémů. V autě pak posnídáme jogurty a o bagetu se rozdělíme se žebravými opeřenci. V 9:55 můžeme pokračovat dál a těšit se na projížďku na kole.\n11:40 – parkujeme u IC GIETHORN, které má být jedním z výchozích bodů do národního parku WEERRIBBEN-WIEDEN, kde se nám minule tak moc líbilo. Nejdřív zajdeme na íčko, co kdyby měli přes poledne zavřeno? Nemají, dobře, tak vyřešíme v blízkém Sparu zásoby potravy a pro informace se stavíme až s koly.\nJogurty se nám zdají hooodně předražené, radši koupíme kus sýra a samozřejmě pečivo. Před cestou posvačíme po jednom jogurtu ze zásob, sbalíme nějaké drobky na cestu a zamíříme na IC. Klasika, mapku parku prodávají, ale nahlídnout do ní můžeme zadarmo. Moc nám to sice nepomůže, ale přece nebudeme dva dny před koncem dovolené kupovat mapu? Támhle na parkovišti byla nějaká vylepená na ceduli, vzpomínám si.\npadací most NP Weerriben-Wieden NP Weerriben-Wieden NP Weerriben-Wieden NP Weerriben-Wieden\nMichal se zorientovává tak dlouho, až zjistí, že jsme úplně jinde, než jsme chtěli být. Toužil po části Weerribben, ale jsme v části Wieden. Ukládat kola a popojíždět autem? Když už se to takhle vyoslilo, tak si těch 20 kiláků dojedem ke kanálu na kole. Neprotestuji, ačkoli mraky nevěstí zrovna teplý a slunný den. Pršet by podle mobilní aplikace mělo až později.\nJedeme mezi poli a výběhy krav, oveček, koníků, mám pocit, že pořád šlapeme proti větru. Nejdůležitější je, že neprší, a kola jsme s sebou přece brali, abychom na nich jezdili. Směrovky kombinujeme s mapou v mobilu, až se nakonec dostaneme do míst, která poznáváme. Tady jsme přece jeli, přesně kolem tohoto kanálu (akorát vůbec nevíme, kde jsme tehdy parkovali a jak jsme se sem dostali, to nám přece poradil pán na poště… a chytré mobily ještě nebyly…)\nPočasí jsme měli mnohem lepší, ale zase tady bylo podstatně víc lidí. Přesně jako minule dojedeme ke zvedacímu mostu v obci OSSENZIJL, zde zdlábneme croissant, uděláme fotky se zvedajícím se mostem a dopřejem si relax na lavičce (táž jako před lety).\nKus cesty se vracíme stejně, po břehu kanálu KALENBERGERGRACHT, ale pak se odchýlíme. Sice máme z Giethornu krásné razítko s plachetnicí, ale ještě jedno by neuškodilo. Stále neprší, ale pořád fouká protivítr (teda aspoň na mě). Ve městečku BLOCKZIJL by mělo být íčko. Fajn, dokonce je i značené. Jenže když ho najdeme a vlezeme dovnitř, vidíme pouze v koutku v butiku stojan se dvěma druhy prospektů, razítko dle očekávání nemají.\nUháníme s větrem o závod a najednou sotva stihneme dobrzdit. Cyklostezka končí přímo ve vodě, most nikde. Než se vzpamatujeme, zve nás převozník na palubu. Trochu se obávám Michalových skrblických sklonů, ale černo nad hlavami a sekera v itineráři mu ani na vteřinku prý nedovolily zaváhat. Michalku ze sedačky ani nesundáváme, přesto je na ní vidět, že si nevšední zážitek užívá (stejně jako my). Euro deset za osobu, to je pohoda, navíc malá neplatí.\nPo téměř 48 kilometrech jsme zpátky u auta, vyfoukaní, ale spokojení, to byl pěkný den. Je nad Slunce jasné, že dnešní plán musíme poněkud upravit, měli jsme odtud odjíždět skoro před hodinou, a to ještě chceme pohodlně a vydatně poobědvat. Rozděláme si stoleček, naservírujeme bagetu se zlatým dědictvím a okurkou, debužírujeme a přemýšlíme, kam a jak dál. Kam víme, spíš nás trápí kdy. Dneska druhý národní park určitě nestihneme, resp. park ano, je otevřen až do deseti, ale návštěvnické centrum jen do šesti. Centrum navštívit musíme, slíbili jsme Hubíkovi (plyšový oslík zde zakoupený – pozn. aut.), že se bude moct pozdravit s kámošema. Jaké má být zítra počasí? Navrhuji oželet zastávky v Německu a radši ráno projet na kole park De Hoge Veluwe, dojezd domů by se tímto dodržel. Michal souhlasí.\nNP Weerriben-Wieden Blokzijl na trajektu nocoviště dobrou noc\nDomluveno, sbaleno, v 16:55 zase uháníme dál. Měli jsme docela štěstí, začalo pršet. Odplouvám do říše snů, nevím, co se kolem děje, ale představu o tom, kde se probudím, mám jasnou. Asi ve čtvrt na sedm parkujeme před pokladnou národního parku DE HOGE WELUVE ve městečku OTTERLO.\nU pokladny se ujišťujeme o výši vstupného (9,30 a Miška zdarma), poprosím o razítko, kdyby zítra bylo hnusně a kdybychom sem už nešli. Sympatického pokladního se zeptám, jestli náhodou neví, jaké bude zítra počasí. Směje se a odpovídá: „Tady jste v Holandsku.“ Na vysvětlenou dodává, že v Holandsku nikdo nikdy neví, jaké počasí bude za hodinu, natož zítra.“ Ukazuje mi předpověď na mobilu, zítra od rána má být deštivo a pršet by mělo až do pondělka. Hm, to nezní příliš dobře.\nStále tedy nevíme, jak to zítra bude, a konečné rozhodnutí bude muset počkat do rána. Zajedeme na vhodnější parkoviště, smontujeme stoleček. Michalka si hraje s kamínky a autíčkem, drží ji to docela dlouho. Musíme vydrhnout ruce, aby si s námi mohla pošmáknout na trenčanských párcích, dopřejeme si i po jídle notnou dávku odpočinku a ve 20:55 se stěhujeme k nocovišti. Tam jen rychle usteleme a zalezeme, abychom budili pozornost v co nejmenší míře. Asi dvacet minut trvá přesun ke kempu De Rimboe, utopenému v lese.\nNa odstavné ploše zastavíme, do kempu zbývá 500 metrů. Jsme na křižovatce cyklostezek, navíc na dohled nějaký penzion či co, vydáme se ke kempu pěšky. Tam zjistíme, že recepce zavírá v deset, takže když přijedeme až po desáté hodině, nemůže nám nikdo nic vyčítat. Navíc od „hlavní lesní cesty“ k recepci vede ještě odbočka, takže nás z kempu neuvidí. A rozhodně nejsme jediné auto, které zde bude stát přes noc. Navíc dneska to zabalili už v půl. Před závorou mají dětské hřiště, Michal nás tady nechává a vrací se pro auto. Čekám, že pro nás přijde, než bude chystat ložnici, ale desátá už odbila a my jsme tu stále opuštěné.\nDonutím Michalku rozloučit se se skluzavkou a houpačkou, jdeme k autu a tatínek už má skoro rozestláno, prý pro nás chtěl přijít, až bude hotovo. Přiznávám, že jsem nechtěla, aby malá na hřišti ještě zůstávala. V baráku, kde je vepředu recepce, je asi i normální byt, nebo aspoň obytná místnost, a očividně v ní někdo byl a koukal na televizi. Kdyby ho rušilo vrzání houpaček (kdo to takhle v noci používá jeho majetek?), mohl vykouknout a pustit se do nás. Nač dráždit hada bosou nohou? V klidu si dáme pohádku, pralinky a budík na sedmou. NP otvírá v 8, návštěvnické centrum v 9, od vchodu je vzdáleno 3 km, takže spěchat opravdu není kam. A když bude pršet, spěcháme ještě míň.\nPátek 28. 7. 2017, den patnáctý - 335 km\nKdyž se probouzíme, zrovna neprší. O jasné obloze na druhou stranu nemůže být ani řeč. Tatínek nás pohání, ať sbalíme, než začne pršet, Michalka posnídá muffina, croissant a tatranku každému balím s sebou. Bez pláštěnek to sice neriskujeme, ale pro návštěvu parku se nakonec přece jen rozhodneme. V 7:45 odjíždíme od kempu a v 8:05 parkujeme v OTTERLO na parkovišti, kde jsme fakt dlouho nebyli.\nPo parku dáme bagetu se sýrem a ještě jednou musíme někde koupit pečivo, teď ale frčíme k pokladně. Michalce slibujeme u restaurace naproti návštěvnickému centru hřiště, protože nám ho slibuje prospekt. Ale ze všeho nejdřív navštívíme toalety. Mají sice kukaň pro výběrčího, ale nikdo v ní nesedí. Miska taky žádná, jejich smůla. A hurá na hřiště.\nNa devátou se přesouváme před vchod do centra, ale nic se neděje. Koukáme, že otvírají až v 9:30. Proč jsme si to neověřili včera u vchodu? A proč jsem tvrdila, že v 9, když v papírech mám napsáno, že v půl desátý? Michalka nemá sebemenší problém prodloužit si pobyt na hřišti, které si užívá téměř sama, šplhá po slepičím žebříku do hnízda, vozí se na lanovce a neošidí ani houpací koš.\nKdyž konečně otvírají, u pultíku dostanu dvě pěkná razítka. Michalka se v muzeu nemůže odtrhnout od velkého pohyblivého roháče, obdivuje strom, na nějž kouká zespoda, zaujme ji také mnohonásobně zvětšený pavouk a simulátor slabého zemětřesení, na ten si dokonce pamatuju. Nakoukneme také do suvenýršopu, ale Hubíky už nevedou, v regálech teď trůní srnky, zajíci, mufloni a jiná ne zrovna povedená havěť.\nNP De Hoge Weluve NP De Hoge Weluve NP De Hoge Weluve NP De Hoge Weluve NP De Hoge Weluve\nKrajinka několika druhů, písečná poušť s osamocenou borovicí, vřesoviště, lesy, a hlavně černější a černější nebe. Stanovujeme plán – dojet ke svatému Hubertovi, nějaká přístupná expozice nebo co, zkusit razítko, a pak nejkratší cestou k autu. Ostatní turisté se zastavují, kochají se, jenom my meteme, jako bychom se ztratili z Tour de France. Když zmokneme, v autě máme suchého (a čistého!) oblečení ještě na týden, ale Michalce by byla zima, když se chudák v sedačce moc nehýbe. Pláštěnku sice máme, ale jak ji budeme kurtovat do sedačky? Nohy stejně zmoknou…\nVe všemožných úvahách dorazíme ke svatému Hubertovi, proskočíme a protáhneme se. Budova je zavřená, ale lidi uvnitř jsou, asi probíhá prohlídka… A na nás se začínají snášet první drobné dešťové kapky. Taky čůrat nesmíme zapomenout, kopneme do sebe croissant, řekneme „sýr“ do objektivu a vyrážíme do poslední etapy. K autu zbývá asi 6 kilometrů.\nPořád jen drobně mrholí, nemá teď cenu zastavovat, nebo se rozprší ještě víc. Mineme jeden plně obsazený „úkryt“ pod stromem, šlapeme naplno do pedálů, fouká samozřejmě protivítr a ještě na nás padá vlhko. Chci dát Mišce pláštěnku, má sice kdysi nepromokavou bundu, ale není to ono. Michal ani nezpomalí a vysvětlí mi, než ji odpoutáme, než ji oblečeme, než ji připoutáme, bude stejně mokrá, takže se pod pláštěnkou nakonec jen zapaří, a když se bude převlékat do suchého, ofoukne, a bude možná ještě víc nemocná, než když jenom zmokne.\nA než zastavím a budu se s ním hádat, můžu mít zdolán další kilometr, bleskne mi hlavou, a bez reptání (a Michalka bez pláštěnky) jedeme na maximum. Už se ani nekochám přírodními krásami kolem, jen odfukuju, pití mi došlo, ale vše zvládneme tak, abychom ve 12:20 mohli po asi 20 cyklokilometrech vyrazit na sběr nových autokilometrů.\nDalší zastávkou je dle plánů UTRECHT, kde se nám podaří ve 13:17 zaparkovat. Navštívíme IC, ale nepochodíme. Michal se začíná rozčilovat, že přece není možné, abychom z Utrechtu odjeli bez razítka. Zkusím štěstí v katedrále a jsem úspěšná. Nejlepší a nejhezčí železniční muzeum, které se údajně v tomto městě nachází, nás nakonec k návštěvě nepřesvědčí, a tak ve 13:30 pokračuje v cestě domů. Ve 14:50 překročíme předposlední hranice a ocitáme se v Německu.\nPřibrzdíme na dálničním odpočívadle v katastru obce GELSENKIRCHEN (16:00 – 16:10), Michalka potřebuje čůrat a do dortmundského Kauflandu už to prý nevydrží. Nejprve mi Michal ale zastaví někde poblíž infocentra, rovně a doprava. On musí zůstat u auta, parkovat se tu nesmí a Michalku s sebou nechci já, protože by to trvalo trojnásobně dlouho.\nOd 16:40 pobíhám a hledám, neúspěšně. Dokonce najdu i směrovku, ale k cíli mě nedovede. Ptám se, ovšem vybrala jsem si turisty, kteří jsou v DORTMUNDU poprvé, bohužel mi nepomůžou. Zaslechne mě ale ochotný domorodec a posílá mě na nádraží. Hm, asi mi nic jiného nezbývá. Přeběhnu silnici a v nádražní budově se rozhlížím. Koho se tady mám ptát? Nakonec o pomoc poprosím prodavače v trafice. Támhle naproti, myslím v té červené budově. Dobře, běžím zpátky, ale íčko tam není. Ze zoufalství se vydávám do fotbalového muzea, které téměř sousedí s nádražím. Rovnou poprosím o razítko. Jednak doufám, že dostanu nějaké pěkné s fotbalistou, jednak se chci pojistit, abych odtud nějaké razítko po takové náročné misi vůbec měla. Pak se ptám na informační centrum. Paní sice neví, kde teď je, ale ještě nedávno bylo támhle v tom rožáku, v té bílé budově.\nAha, tak bílá budova, sto metrů od té červené, kde jsem už jednou byla na doporučení hledat. Paní z muzea má pravdu, ve výloze nalepený nápis jako kráva, že informační centrum se stěhuje tam a tam. Jenže nápisy ve výlohách jsem opravdu nezkoumala. Kampstrasse 80, to si budu pamatovat.\nMichal mi běží v ústrety, asi jsem byla on the road příliš dlouho (čtvrt hodiny) Chce adresu zadat do navigace, ale pochlubím se, že razítko mám, tak hledání íčka odkládáme na nějakou další návštěvu a radši jedeme do Kauflandu. Výběru a nákupu akčního zboží a něčeho malého ke svačině, vlastně k pozdnímu obědu, věnujeme čas od 17:20. Do 18:05 stačíme i zlikvidovat bagetu s jogurtem přímo na místě a zahajujeme dnešní poslední přesun na poslední dovolenkové nocoviště.\nNP De Hoge Weluve NP De Hoge Weluve Essen-Grugapark Essen-Grugapark nocoviště u parku\nV 18:40 parkujeme v ESSENU u GRUGAPARKU na parkovišti v ulici Külshammerweg. Usoudíme, že zde můžeme zůstat, a tak se vydáváme na průzkum. U vchodu do parku by mělo být nějaké malé íčko, uvnitř parku hřiště, vyhlídka, zvířátka, botanická zahrada. Jsme srozuměni s tím, že za vstup zaplatíme 4 eura, ale večer už se nevybírá – kasa (a zároveň infopoint) je zavřená. Záchody snad budou ještě otevřené, až budeme park opouštět.\nNejprve zabrousíme k jakési prapodivné kašně nebo snad modelu vodní elektrárny, těžko říct. Každopádně vylezeme po schodech na střechu, rozhlédneme se po parku a pokračujeme dál. Růžová zahrada, ukázka zvláštních, umělecky provedených zahradních laviček, různé záhonky… Procházka příjemná, Michalka čuchá ke kytičkám a hledá broučky nebo prohání motýly. Dojdeme k rybníku, přes něj vede dřevěný chodníček, zabloudíme v rákosí a objevíme Hundertwasserův dům, kde sídlí centrum volného času pro mládež. Objevíme dokonce i rozhlednu, těžko říct, zda je běžně přístupná a má jen po provozní době, dovnitř se nedobudeme.\nPak už jen zbývá najít hřiště, to leží u voliér s různými druhy andulek a papoušků. Největší rozruch způsobí Michal, který se zakecá s bílým kakadu. Ten (nebo spíš ta) Michala odmítá pustit od klece a pořád skrz dráty prostrkuje pařátek a dožaduje se Michalova prstu. Kromě nás si toho všimnou i další návštěvníci a kolem nás utvoří v uctivé vzdálenosti zvědavý polokruh. Michalka si pak hraje na pískovišti, vaří lektvary, leze do domečku a užívá si skluzavku, dojde i na houpačku za naší asistence.\nPomalu se vracíme k autu, usteleme, uvaříme a pustíme si pohádku. Mezitím u nás přibržďuje civilní auto. Řidič se ptá, jestli jsme se vrátili z vyjížďky na kolech, pohřešují se nějaké dvě starší cyklistky. My jsme už asi půl hodiny na parkovišti, neviděli jsme tady nikoho na kole. Už je tma jako v ranci, když vypínáme kino a usínáme.\nSobota 29. 7. 2017, den šestnáctý - 920 km\nMichalka už včera říkala, jak se těší domů na svoje hračky, které nemohly jet na dovolenou, jak se těší, až pojede k babičce a jak se těší na dědečka a pejska, vstává tedy s přesvědčením, že dneska už jedeme domů. Jen jí vysvětlujeme, že než domů dojedeme, ještě to potrvá. Až do úplné tmy, směje se.\nSnídani plánujeme v Kauflandu v DÜSSELDORFU, ještě jsem si domluvila s kámoškou (zdravím Hanku, co nemá Macha) dovoz nějakého kvalitního a levnějšího zboží (jako jsou medvídci či nutela) stejně jako využití sociálního zařízení – Michalka je rychlejší, a tak si hraje v dětském domečku. Ať děláme, co děláme, většinou prostě tu hodinu v obchoďáku strávíme (8:20 - 9:25). Necelých deset minut nám pak stačí pro získání razítka na íčku.\nChvilku pohybu si dopřejeme v turistické lokalitě KÖLN AM RHEIN. Na okraji Kolína jsem vybrala rozhlednu Triangle, koukám do papírů, ale jsme tady brzo, otvírá až v jedenáct. Parkujeme tedy kousek od náměstí (10:45). Michalka chce vylézt nahoru na věž, ale podaří se nám jí to rozmluvit – my jsme líní a ona by taky prskala. Stačí, že nám zabere chvilku, než najdeme íčko. Poté aspoň vlezeme do hlavní lodě katedrály a snažíme se objevit i tady nějaké pěkné razítko, kostely většinou znamenaly úspěch (až na výjimky potvrzující pravidlo). Že by tady, v kostelem proslulém Kolíně, šlo zrovna o tu výjimku?!\nDonutím Michala, aby vyfotil jakousi pozlacenou hrobku za mřížovím, kterou fotí všichni. Asi tady uchovávají ostatky nějakého svatého. Později zjišťuji, že se jedná o relikviář s ostatky Tří králů, kteří se klaněli Ježíškovi. Při zkoumání katedrály objevíme speciální kostelní obchůdek se suvenýry, kde vytoužené neúřední razítko bez sebemenších problémů získáme. Zaskočíme okouknout vláčky na hlavní nádraží a v 11:25 se opět přesouváme dál. Uvědomuju si, že jsem výstup na Triangle zazdila vlastní blbostí, dneska je přece sobota a v sobotu je otevřená už od desíti. Vracet se ale Michal odmítá.\nKöln Köln Bonn Bonn Frankfurt\nPoslední zastávkou je bývalá metropole, v níž se pokusíme sehnat něco k obědu. Je 12:10. Zajdeme na íčko, dostaneme razítko a ptám se, kde bychom mohli sehnat nějaký dobrý kebab. Prý za městskou bránou a mávne rukou. Michal žádné otázky nemá, poděkuju a odcházíme. Venku na mě Michal zaútočí, kam máme jít, jestli doprava nebo doleva. Co já vím, tady máš mapu, byls tam, tak ses díval, jak ukazuje cestu. Nejvyšší čas jet domů, už si zase předhazujeme, kdo co a jak blbě udělal nebo neudělal. A tak se spoléhám na směrovky. Nakonec Sterntor i s občerstvením najdeme, kebab koupíme, usadíme se na volné lavičky a oběd si znepříjemníme bojem s dotěrnou vosou zlodějkou.\nMichalka se přemůže a ke stánku pojišťovny si s mou asistencí jde vyžebrat balónek, který ji učiní mnohem šťastnější než kebab, co jsme po ní museli z půlky dojídat. V jednu hodinu se dostáváme k tomu, abychom odjeli. Poslední den, poslední město, poslední razítko…\n15:20 se zastavujeme na odpočívadle u FRANKFURTU NAD MOHANEM, protahujeme se a pozorujeme přistávající a startující obrovská i menší letadla, síly na další cestu si dodáváme čokoládovou tyčkou s mléčnou náplní, které jsme koupili v akci a které budou lepší chlazené. Po dvaceti minutách Michal Fandovi uděluje pokyn k nastartování. Jedeme furt za nosem, Michalka spí, já taky, Michal snad ne.\nV 19:30 se ocitáme u ROZVADOVa na českém území, ve 20:30 si dopřejeme desetiminutovou přestávku u ROKYCAN, tatínek Michalce připevní tablet s pohádkou. Michalka sice dlouho vydrží koukat, ale když ve 23:00 parkujeme před barákem, musíme ji budit.\njídlo + pití 62,69 0 1 690\nDöner Kebab 21,90 0 585\nFlunch 15,9 0 424\nparkování, mýto 22,5 7 755\nvíno 7,56 0 202\npohledy + známky 8 2 257\nvstupy + jízdenky 84,6 0 2 259\npohonné hmoty 256,36 0 7 964\npralinky 19,95 0 532\npojištění 0 0 427\nsuvenýry 10,58 0 187\ncelkem 15 282\nCelkově jsme za 16 dní najeli 5 646 km při průměrné spotřebě 4,93 l/100km. V přepočtu 1 km vyšel na 1,41 Kč.