Na tajné stezce – 1.kapitola | Specnaz.cz\n„Vidíš ho? Podívej se dobře.“\nZa kládami ležela dvě chlapecká těla přitisklá k obnaženému dřevu. Jirka skrčen a opřen o Karlova kolena, dával jen úsečné rozkazy:\n„Dobře si jej prohlédni. Znám už takový pohled. Uvidíš, že se nemýlím.“\nKarel byl napjat až k prasknutí. Uši napínal k Jirkovi, jehož šepot přehlušovala voda, která tleskala o kameny. Oči koumaly kupředu. Tam.\nJirka se protáhl jako žížala. Chodidly zapřel se do škvíry mezi dvěmi kládami, provlékl pod Karlovým břichem, takže rukama dosáhl až ke krajům narovnaných klád. Vystrčil hlavu, vysunul bradu a zraky napjal. Velitelsky zasyknul:\n„Teď. Teď se dívej. Vidíš?“\nKarlova trochu ježatá hlava se zakymácela proti modrému nebi a po rtu svezlo se mu bláznivě:\nNepočítejte prosím ani do desíti, neboť už je to zbytečné. Jirka už sedí ve stínu za kládami a jemu po boku Karel. Zde se musí jednat a to rychle. Proto už oba mládenci v bujarém věku třinácti a čtrnácti let sedí ve stínu pod kládami. Jak se sem tak rychle dostali, to oni sami nevědí. Jirka jen sebou švihl, tak jak to dělají ty drobné vosičky na písku a svezl se po hladkých oblinách kmenů. A Karel? Jako obvykle sesunul se taky, vždyť Jirka ležel pod ním. Jak se mohl udržet.\nSrdce jim tluče a nedá se zastavit, a to právě teď když je to málo vhod. Jirka pěkně začervenalý sahá si pod košili (to jen tak mimochodem, ani se při tom na Karla nedívá) jakoby tam hledal nějakou páku, kterou by se dal zastavit nebo utišit ten kousek rozkvedlaného svalu v prsou. Pak se podívá na Karla. Vidí, jak jeho brada plachtí ve vzduchu. Ten spodní ret se mu tak nějak podivně ohrnul, že se ukázala běloba spodních řezáků a za nimi suchý jazyk. Celá brada trčela tak beznadějně ve vzduchu, že se Jirkovi chtělo zasmát takovým smíchem, který býval pověstným v celé třídě. Sotva zazněl někdy ten jeho smích, který připomínal tolik jasné zaklinkání zvonku na vánočním stromku, rozlehl se hlahol smíchu celou třídou.\nStarý profesor Smetánka, který zaučoval některé lidské mládě u tabule do tajů algebry, se obvykle zastavil, stáhl si brejle z čela do rýžky na kořeni nosu a zahleděl se káravě do třídy, která se ještě chvěla ozvěnou Jirkova smíchu. Přísná slova byla již odhodlána opustiti jeho ústa, když k uchu jako klinknutí od kapičky doletěl ještě poslední trylek Jirkova zasmání. Obyčejně to nějak divně trhlo v dobrých starých očích Smetánkových, které skryty daleko za skly brejlí pod vysokým čelem se tak měkce dívaly do čupřinaté třídy, hlas zastavil se na poloviční cestě. Někdy se neozvalo ani jeho známé: „No“. Obrátil se a dopočítával „a na druhou plus …“\nJirka nevěděl ještě ničeho o moci smíchu, tím méně o kouzelné moci svého smíchu. Seděl tu nad Karlem a nesměl ztratit svou vážnost. Proto podíval se zhluboka na svého druha a povídá:\n„Viděl jsi dobře?“\nKonečně sklapla ta Karlova brada visící na čelisti jako slaneček na ulici. Začal vnímat a nechtěl přece být u svého přítele človíčkem nejmenším. Snad ani neslyšel otázku a jen tak po paměti povídá: „Viděl.“\nJirka spokojeně zakýval hlavou a jedním prstem se poškrábal pod bradou, kde se podřel o nějakou třísku, která se mu postavila v cestu při jeho pádu. Pak vytáhl z kapsy kapesník, utřel do něj nos a s přivřeným pravým okem jal se poučovat Karla:\n„Karle, to ti povídám, tady bude nějaká čertovina. Ten pilař se mi nelíbí. Představ si: zde hluboko za světem o samotě pila. Prosím, nemohl by to být mlýn? Jaký je v tom rozdíl? Tam řežou desky a ve mlýně mele mouka. No o to by tak nešlo. Ale podívej se opuštěná pila, opuštěný mlýn. Karle, cožpak nechápeš? Neříká ti to naprosto nic?“\nKarel se díval na svého přítele, aniž víčkem mžiknul. Teď přišla jeho chvíle, cítí ostrý Jirkův pohled a bude muset promluvit. Otázka byla tak naléhavá.\n„Můj dědeček byl taky jednou ve mlýně a říkal, že se tam stalo neštěstí.“\nJirka vtáhl několikrát do nozder vzduch jako kůň připravený k výběhu, překvapeně zamžikal na kamaráda, který tak nemohoucně se skroutil u jeho nohou a vyjekl:\n„Výborně, člověče, ty mi čteš myšlenky. Povídej, jak to bylo.“\n„No, to už je dávno. Dědeček přišel jednou do mlýna a některý soused tam přepřahal krávu, když v tom spustili ve mlýně všechna kola, no a ta kráva se splašila. Utíkala, moc utíkala a přímo k dědečkovi. Dědeček se polekal, uskočil, chtěl zakřičet, ale v tom mu vypadla fajfka a spadla do řeky pod kolo. Už tu fajfku nikdy nedostal, ale často na ni vzpomíná.“\n„A mrtev nebyl nikdo? Co se stalo s tou krávou? A nebyl to nějaký zločinec, který spustil ten mlýn?“\n„To už dědeček neříkal. On jenom říkává: „To bylo tenkrát hrozné neštěstí, já myslel, že bez té fajfky to nepřežiju.“ Ono se dědečkovi i ve spaní o té fajfce zdávalo.“\nJirka by se byl nejraději poptal po té fajfce, ale vážnost chvíle mu to nedovolí. Nesmí ztratit zájem svého druha.\n„Rozuměj Karle, opuštěná místa, to je jedno ať už je to mlýn nebo pila, jsou místa vhodná pro zločiny. Proto ti to povídám, rozumíš?“\nKarlovy vlasy se již více nenaježily, protože to jednoduše nebylo více možným, ale jeho ústa se zase otevřela tak dokořán, že Jirka jen zaslechl:\n„A koho tady zabili?“\n„To právě nevím, kdybych to věděl, tak nebudu zde sedět s tebou. To snad přece víš, že každý zločinec chce svůj zločin skrýt a nenapíše si na chalupu firmu: zde bydlí František Novák, zločinec. Zločin se musí nejprve odhalit, musí se nalézti oběť a pak usvědčíš zlosyna, předáš spravedlnosti a tvé jméno se objeví v novinách a staneš se slavným.“\nJirka cítil, jak nabývá převahy nad tím čupřinatým klukem u svých nohou a věděl, že v tomto okamžiku nesmí ztratit ani vteřinu.\nNic si nevšímal, že se voda ve stružce valí přes kameny jako pěna k jeho nohám a že snad již jen dvacet kroků od něho ozývají se chlapecké hlasy. Ne, Jirka nemůže jednat jinak. Sám cítí, že jeho síly nestačí k dílu, jež po něm budou žádat příští dny, a proto sdílí své tušení s kamarádem. Ať je Karel slaboch a bláznivec. Jeho strach a slabost ztratí se, jakmile bude s Jirkou. Jirka potřebuje jen vědět, že je někdo s ním, že někdo ví, co koná a pak bude už jednat sám. Cítí, že po boku kamaráda rostou jeho síly, jeho odvaha a rozhodnost.\nVždyť Jirka se napřemýšlel. A namlčel. Než Karlovi svěří plody svých myšlenek, přeletí mu hlavou jako kratinký film vzpomínka na události několika dní.\nBože, ten spěch poslední den ze školy. Všichni kluci postávali u školních vrat, hlavně ti, kteří nedopadli nějak slavně. Právě těm se vůbec jaksi nechtělo od školy. Snad čekali, že z toho slovíčka nedostatečný se časem aspoň ta dvě první písmenka vypaří. Jirka utíkal domů. Táta je dnes doma. Ať uvidí brzy jeho vysvědčení. Táta se podívá na papír, a když uvidí, že všechno dobře dopadlo, zasměje se takovým basem jako Mikuláš. Dosud vždy tomu tak bylo. Bude tak i dnes, myslí si Jirka. A dobře hádal. Táta chytil Jirku a povídá:\n„Dobré je to, Jirko, držel ses statečně, mám z tebe radost,“ a pak jen tak mimochodem dodal: „a copak bys tak měl rád za to vysvědčení?“\nTo bylo Jirkovo heslo dne. Na toto slovo již čekal několik dní. Teď anebo nikdy. Jirka si představoval vždy večer před spaním tuto scénu docela přesně. Každý rok to bylo stejné.\nTáta seděl v téže houpací židli a na sobě měl týž tmavý kabát a v něm ty malé, sotva znatelné skvrnky, o kterých si Jirka myslil, že je nikdo nevidí jen on. Máma v tuto bodu nebývá nikdy doma a také dnes nebylo tu cítit ten větřík, který za sebou nechávala, jak se míhala s místa na místo. Jirka cítil na sobě velké nazelenalé oči tátovy, které čekaly na jeho odpověď. Uvědomuje si, že v hlavě je trochu tepleji než obvykle a s plamínkem ve zřítelničkách chtěl by říct jako silný muž:\n„Táto, prosím tě, kup mi revolver.“\nHlásek se mu dostal tak nechtěně nějak do výšky, jako když sestavoval první slovíčka a říkal:\nTáta se obrátí k svému prvorozenému a zabouří krakonošským smíchem:\n„Překvapil jsi mne ale, Jirko, dnes už po druhé. Vysvědčení jsi měl lepší, než jsem počítal, také však máš vyšší touhy. Tak revolver? A jakou ráži?“ ptá se smíchem dále otec.\nJirka nevědomky opouští svůj přetažený hluboký hlas, jímž začal a vysvětluje již svým obvyklým domácím klukovským altem:\n„Stačil by mi šestiranový revolver, ráže šest milimetrů.“\n„A k čemu vlastně chceš to dělo?“ táže se s úsměvem zase táta jakoby nic.\nJirka tomu vůbec nerozumí. Takhle si to vůbec nepředstavoval. Čekal, že táta kývne, tak jak tomu bylo před rokem, před dvěma roky a tím že bude věc vyřešena. Při obědě pak mu táta řekl:\n„Ve svém pokojíčku máš nějaké ty drobnosti za vysvědčení. Těším se, že za rok, budu-li na světě, budu ti moci zas něco koupit.“\nNebo čekal druhou možnost, táta se zachmuří a řekne:\n„Nic, to není pro tebe.“\nTím bylo vyřízené každé nesplnitelné přání. To očekával Jirka nejspíše. A zatím táta neřekl dosud to obávané „nic“, ani nekývnul, nemračí se, jen se usmívá a vyptává se jej, jakoby počítali spolu třeba jen obyčejný početní příklad. Jirka neví, splní-li se jeho přání nebo ne. Rád by získal touženou zbraň, a proto s důvěrou vysvětloval otci:\n„Víš, táto, zbraň, to je dobrá věc. Kdyby mě někdo přepadl, mohu se bránit. Však čteš denně v novinách, kolik zločinců se potlouká světem. A pak, člověk si může ulovit nějakou zvěř, rád bych měl ve svém pokoji nějakého vycpaného orla, a i mamince by se líbila u postele kůže z medvěda. Není nad dobrý revolver.“\nJirka teď mohl využít všech těch svých nápadů, jež za večerů spřádal v pásmo této rozprávky. Vždy sestavoval si všechny své vývody, jak je přednese svému otci. Byl se svým výkonem spokojen a otec, zdá se, že souhlasí s názory svého syna. Poslouchal upřeně, jako když mu jeho synek vykládal, jak se daří tetě Amálii. Jirka cítil, jak pomalu nabývá půdy pod nohama. Táta dívá se tak plnýma očima na Jirku a povídá:\n„Jirko, stává se z tebe pomalu myslící člověk, myslíš i na zadní kolečka. Co kdyby tě někdo přepadl? Budeš se bránit, výborně. Bude z tebe aspoň jednou muž. A statečný muž. Vidím-li tě v takového člověka dorůstat, věř mi, mám z toho radost. Jsem také rád, že jsi mi zcela upřímně řekl svá přání. Doufám, že i dále budeš semnou tak upřímně mluvit jako dosud. Prosím tě, co jsi vykládal včera tomu vrahovi?“\n„Kterému vrahovi?“ hrklo v Jirkovi jak se ve starých hodinách, že až zbledl.\n„No, to já jen denně čtu v novinách, kolik zločinců se potlouká světem, no a dosud jsem neměl to štěstí, abych některého potkal a tak si myslím, že ty snad máš větší štěstí na tyto na tyto nešťastné lidi, zvláště když tvůj poměr k nim je už takový, že se obáváš přepadení. To jsi tedy musil jistě s některými již jednat a pak chápu, že potřebuješ revolver. Zbraň, to je dobrá věc.“\nTáta se neposmívá, ale tak samozřejmě se ptá a opakuje Jirkovy vývody, o kterých se on po tolik večerů napřemýšlel. A teď to nějak neklape. Jirka chápe, že mu táta nějak špatně rozumí, a proto již trochu tišeji vysvětluje:\n„S těmi vrahy nemyslil jsem to, táto, tak doopravdy, chtěl bych nějaké zvíře ulovit, třeba medvěda, až bychom jeli do Karpat, nebo u nás, za dědečkovou loukou některého ptáka zastřelit, abych se mohl dívat na něj stále jako na vycpaniny v muzeu. Živá zvířata, ta zde v městě se tak těžko vychovávají.“\n„Věřím, Jirko, v tvé dobré úmysly a také v to, že se dobře dohodneme. Chceš-li revolver, mohl bych ti snad darovat svůj.“\nJiří nevěří svým uším. Tak přece. Už se ve své duši loučil pomalu se svým snem, neboť tušil, že táta nesouhlasí s jeho přáním a myslil si, že táta jej svými otázkami natáhne na skřipec, až Jirkovi nezbude nic jiného, než říci, že revolver nechce. Několikrát to již tak dopadlo a Jirka tušil, že teď to dopadne také tak. Jen překvapeně vzdechne:\n„Ty máš, táto, také revolver?“\n„Ano. Nemám jej ani na obranu proti vrahům ani na lov medvědů, je to pro mne památka, drahá památka na mého bratra, po němž ty neseš jméno, a proto ti jej chci také dát. Revolver má své zvláštní osudy. Jeho dějiny ti přidám k němu.“\nTáta otevřel zásuvku psacího stolu, tu nejspodnější. Zvedl několik složek papíru a vyňal předmět zabalený v tenkém papíře. Pomalu rozbalil obal a na stole se objevil revolver, lesknoucí se jako stříbro. Jeho rukojeti byly vykládány nějakou bílou hmotou a kovány rovněž stříbrem. Otec položil jej vážně na stůl a Jirka hladil jej očima jako dar s nebe spadlý. Nikdy neviděl tento předmět v otcově stolu, nikdy mu otec neřekl, že má tuto zbraň. Jirka srovnává tuto zbraň s jinými, které viděl za výklady zbrojířů. Žádná pistole se nemůže vyrovnati tomuto revolveru, který se stává majetkem Jiřího. Otec se dívá před sebe a Jirka přece byl by již tak rád, kdyby otec podal mu svou pravici a v ní tento skvějící se poklad. Sám nevěří svým očím a netroufá si sáhnout po předmětu svých snů.\nOtec jen jej klidně vyzývá:\n„Posaď se, Jirko, bude to trochu delší.“\nJiří s očima jasnýma jako rozkvetlé třešně sedá si proti tátovi tak, aby mu viděl do očí, aby dobře slyšel jeho mikulášovský hlas a aby se mu také s obzoru neztratil revolver. Tak rád se podíval, jsou-li v něm náboje. Dnes se zavře do svého pokojíčku a bude celé odpoledne prohlížeti si ozdobné kování. Jen kdyby věděl, kde jej může vyzkoušet. Půjde s kamarády někam daleko za město, k řece, tam to zkusí. Ten bude houkat! Jestlipak dobře nese? Teď právě si prohlíží na konci hlavně mušku. Takový kousíček kovu a jak na něm záleží. Na jejím hrotu poskakují nějaká světélka, Jiří nechápe, že je to odraz světla, jež dopadá oknem do místnosti. Myslí si, že jen u tohoto revolveru muška tak svítí, aby on dobře mířil.\n„Tento revolver byl majetkem tvého dědečka, který se jmenoval také Jiří jako můj nejstarší bratr a ty. Dostal jej darem. Nevím ani přesně zač jej dostal. Tatínek nám o tom nikdy mnoho nevykládal. Někde na frontě pomohl svému plukovníku z nějaké rokle, do které tento upadl a byl by tam asi zahynul, nebýti pomoci mého otce. Za to dostal od svého velitele tuto drahocennou zbraň. Otec nemiloval zbraně vůbec, ač dovedl velmi dokonale střílet. Nestřílel ani o pouti do vyfouknutých vajíček, nechodil na hony, ačkoliv byl jedním z nejzámožnějších rolníků ve vsi. Revolver míval pověšen na stěně bez nábojů jen jako ozdobu. Dívali jsme se jako chlapci s chloubou i s touhou na tuto zbraň. Dědeček říkával, že po jeho smrti dostane Jiří revolver, a tak jsme jej doma nazývali již revolverem Jiřího.“\nTáta vykládal Jirkovi klidným hlasem stejně, jako by mu vyprávěl nějakou příhodu z dějin svého rodu, jež Jiří tak rád poslouchal. Otec dívá se kamsi oknem ven a Jirka by tak rád četl v jeho očích aspoň stopu své radosti. A zas slyší tátův bas:\n„Všichni jsme Jiřímu záviděli tento rodový odkaz. Jiří byl asi v tvém věku, když jsme jedenkráte skotačili na sadě. Snad jsme odpalovali špačka, hráli pasáka, nevím již. Hra nás již omrzela, jali jsme se proto srážeti jablka s naší žňovky. Nevím, ani jsem později již nikdy nezjistil, jak se to stalo, že najednou se objevil Jiří s tímto revolverem a s návrhem, že budeme střílet. To byla pro nás událost, to si snad dovedeš představit. Vždyť jsem nebyl ještě ani deset roků stár. Rychle sehnali jsme nějaký starý střep, který nám měl sloužit za terč, pověsili jsme jej za hromadu chrastí a odměřovali jsme dvacet kroků od terče. Jiří opatřil si několik nábojů od svých kamarádů. První střílel Jiří. Postavil se na metu, zamířil na cíl a spustil. Sledovali jsme dychtivě výsledek jeho střelby. Rána byla tak silná, že jsme vůbec nemohli postřehnout zásah. Byli jsme ránou všichni tak polekaní, že jsme v první chvíli se nemohli ani s místa pohnout.\nV tom však ozval se nářek z našeho dvora a hlas maminky:\n„Proboha, vždyť jste mi zabili Amálku.“\nDo nás jako by vystřelil, rozběhli jsme se do všech koutů celé vsi.\nTeprve k večeru odvážili jsme se domů. Poznali jsme, jaké neštěstí zavinil Jiří. Koule proletěla chrastím na dvůr, kde chovala maminka malou Amálku. Odrazem od stěny zasáhl projektil dítě do nožičky, nedbalou shodou okolností do kolínka. Amálka se sice z rány vyléčila, nožka však nenabyla již své dřívější pohyblivosti a tak víš, proč teta Amálie tak těžce nohu ovládá. Jiří byl hodný chlapec a tímto neštěstím zcela zdrcen. Tři dny nešel domů a toulal se někde o hladu v lese, než jej lidé našli vysíleného. Stal se z něj zádumčivý chlapec, kterého již nikdy nedovedli zlákati ke svým hrám. Když zachvátila naši obec epidemie záškrtu, stal se první její obětí necelého půl roku po tomto neštěstí. Revolver se tehdy někde ztratil, snad jej zahodil pryč některý chlapec. Teprve před několika roky jsem jej objevil někde na půdě za trámem pohozený. Poněvadž jej bratr Jiří nemohl již zdědit, vzal jsem jej, abys jej dostal ty, zase Jiří našeho jména, jak si přál můj otec a tvůj děd. A zde ti jej předávám.\nOtec se zavlhlým hlasem podává vzácnou zbraň Jirkovi. Jirka bojí se už na nástroj sáhnout. Je to zbraň, která nadosmrti zmrzačila jeho dobrou tetu Amálii, která by s ním snad srdce rozdělila. Jirka nevěří, že mohl tak toužit po této strašné věci. Cítí se zase malým batoletem, kdyby nebyl již velkým studentem, přitiskl by se tak rád k svému tátovi, jehož hlas je hučivý, jako když voda naráží na pilíře velkého mostu. Obrací se k zelenavým očím tátovým, které dostaly nyní takový podzimní odstín:\n„Táto, děkuji ti, prosím tě, schovej mi to. Přijdu si pro to, až budu taky tátou. Pro svého Jirku.“\nOdešel s tichým pozdravem.\nTáta se podíval oknem a povídá té perličce, která se blýskala na vousech:\n„Inu je to Jiří, a ti bývali v našem rodě rozumní a dobří.“\nJirka však přesto nepřišel o svůj dárek za vysvědčení. Za dva dny povídá při obědě táta:\n„Byl za mnou Oskar, že by tě rád vzal na prázdninové táboření na nějakou opuštěnou pilu. Řekl jsem, že nemám nic proti tomu, chceš-li. K babičce můžeš zajet až po táboření. Táboření je dobrá škola pro budoucí muže. A ve svém pokojíku máš něco za vysvědčení.“\nJirka vyběhl jako jelen do svého pokojíku a vidí tam pěkný fotografický přístroj a celou výbavu pro fotografování. Rozbíhá se za tátou, aby mu poděkoval, ten však již odešel, jako obyčejně když někomu něco daroval, a tak se těší Jirka s mámou a večer balí celá rodina batoh Jirkovi na jeho cestu.\nPo několika dnech dospělo devět hochů pod Oskarovým vedením k pile. Obsadili obě budovy, tak jak je Oskar pronajal. Byla to jednak menší budova, v níž měli v přízemí jednu místnost a celou půdu, jednak velká dřevěná budova, bývalá to pila, v níž se již před delší dobou stroje odmlčely. V domku bydlel ještě také pilař Karas ve dvou místnostech se svou ženou. Pilař nebýval přes den vůbec doma, chodil asi někam na práci. Byl to již starší člověk zasmušilého pohledu, který se s chlapci nikdy nestýkal a na jejich pozdravy odpovídal dosti nevrle. Tak se to všem zdálo aspoň.\nChlapci spávali jednak na půdě a jednak ve spodní místnosti v domku. Jirka spával dole. Po prvním dni cestování usnul hned z večera tvrdě a byl by asi spal celou noc, kdyby se nebyl probudil pro nějaký hluk v předsíni. Někdo šel síní a shodil asi nějaký hrníček, jichž tam na poličce měla několik pilařka připraveno. Jirka sebou uleknutě mrskl a překvapeně se díval kolem sebe. Nemohl si honem uvědomit, kde vlastně je. Pod ním ležela sláma, zakryt byl jen houní a pod okny tak nezvykle hučel malý potok. Vedle něho chruněl Karel. Pokrývku měl přetaženu přes oči a zhluboka oddychoval. Leželi tu ještě dva chlapci, jejichž obrysy pozoroval Jirka v dopadající záři měsíce. Tak mu bylo najednou krásně, když si uvědomil, že to zlaté světlo sypající se sem dvěma malými okénky je dar měsíce a ta hudba, že jsou šplouchavé tóny tisíců kapek, jež naráží na balvany za své rychlé cesty do řeky a do moře.\nJirka se chtěl obrátit na druhý bok a snít, když kročeje v chodbičce mu připomněly příčinu jeho probuzení. Postavil se těsně ke stěně, aby viděl, kdo bude vycházeti z domku.\n„Snad některý z chlapců na půdě,“ myslil si, zvláště když zahlédl za kládami obrys postavy Oskarovy. Držel dnes za všechny hlídku. Jirka uviděl v září měsíce vousatou tvář pilaře Karase, jehož ještě tehdy neznal, neboť Karas přišel, když již menší chlapci spali. Byl tím velmi překvapen i polekán, neboť se vůbec nenadál toho, že by z domku mohl vyjíti cizí, jemu tehdy neznámý muž. Měsíc osvětloval klobouk a konečky vousů, kdežto tvář byla ve stínu, takže vypadala pro polekané oči chlapcovy strašně. Karas se sklonil k plotku a několika rychlými kroky dostal se k budce, která chránila vodu ve studánce před znečištěním. Odtud vytékala malá stružka dolů do potoka. Teď se podíval Karas do okna, u něhož stál Jirka. Jiří sebou trhl, hned však si uvědomil, že ho muž nemůže vidět, neboť tento roh okna byl právě ve stínu. Než měl Jirka čas se rozhlédnout, přeskočil neznámý potůček, seběhl k cestě, přešel na druhou stranu a přeběhl lávku, která se klenula přes hlubokou štěrbinu ve skále, a dostal se do hustého lesa na druhé straně strže. Jirka nevěděl, co má dělat. Chtěl v prvním okamžení vzbudit Karla, to se mu však nepodařilo, neboť ten byl námahou předchozího dne tak zmožen, že jím Jirka marně cloumal. Karel spal a jak ještě uslyšíme, také uměl spát. V tomto oboru by snad vyhrál i mistrovství světa. Jiří položil se zase na své místo do slámy a přemýšlel o záhadném muži, který vyšel z jejich chalupy.\n„Nic nenesl, tedy zde asi nic také neukradl.“\n„A což, jestliže chtěl chlapcům ublížit. Mohl třeba i požár zde založit“\nJirka opustil ještě jedenkrát své lůžko, otevřel tichounce dveře do chodby a vydal se po dřevěných schodech na půdu. Tam spali spokojeně všichni chlapci. Všude bylo světlo jako ve dne. Prohlédl celou předsíň, půdu i spodní ložnici, a když neshledal nic podezřelého, zase ulehl a únavou opět usnul.\nRáno čekalo jej zase překvapení, neboť když se vracel od náhonu, kam se chodili chlapci mýt, uviděl u vrátek neznámého muže, který mu v noci nahnal tolik strachu. Mluvil právě s Oskarem, který pak vysvětlil Jirkovi, že to je pilař Karas.\nJirka měl své tajemství. Ani sám nevěděl, proč neřekl Oskarovi o noční Karasově vycházce. První cesta Jiřího ráno byla na místo, kde viděl v noci sedět Oskara a odtud se díval dolů k domku. Poznal ihned, že Oskar nemohl Karase vidět, neboť několik keřů zastiňovalo výhled ke studánce, také nemohl vidět Karase v úžlabině a na lávce, neboť ta byla také skryta za několika lískovými keři.\nProč odešel v noci potají Karas z chalupy?\nProč se skrýval, aby jej Oskar neviděl?\nJirka si umínil, že přijde tomu všemu na kloub. Když šel kolem dřevníku, prohlížel si zevrubně Karasa. Viděl jeho poněkud předkloněnou postavu, hlavu pokrytou popelavými vlasy a nos jako z kamene vytesaný. Takový zvláštní orličí, že když se člověk s boku podíval, měl dojem, že nos uletí při prvním nárazu větru. Čněl z jeho tváře jako výstraha i jako výhružka. Vybledlé modré oči byly jen obtaženy víčky, jež v koutcích byly sřaseny v podivné uzlíčky. Od očí ke spánkům rozpínal pavouk stáří své sítě vrásek. Jiří prohlížel si starce s jakýmsi zájmem, že tento se obrátil ke zvědavým očím Jirkovým s otázkou:\n„Tak, jakpak jste se vyspali, mladý pane?“\nJirka poprvé viděl nyní Karase tváří v tvář. Otázka jej překvapila, že mimoděk sebou trhl, a když se setkal se zraky starého pilaře, zalil jej pocit nejistoty, bázně i hrůzy, že nevěděl, kam by se podíval. Snad něco vykoktal, snad ani ne. Nevěděl. Byl rád, když odběhl a na slámě si rovnal svůj kavalec tak, jak to dělají vojáci. Když seřazoval stébla slámy pod napjaté prostěradlo, zdálo se mu, že kolem oken se mihl stín. Bylo to napjetím jeho mysli a tísní mladého srdce, jež uchvátilo poprvé v životě tajemství a chtělo v statečnosti vyrůst k jeho rozřešení.\nDalšího dne neobjevil se vůbec starý Karas v chalupě. Přišel asi opět pozdě z večera a odešel dříve, než se první sluneční šípy zabodly do stěn chalupy desíti chlapců. Jirka, ačkoliv si umiňoval, že musí dočkati se Karase, nevydržel. Ráno vstal rozmrzelý jako tenkrát, když se chystal s dědečkem na Jitřní a nedostal se tam, protože tetám se zželelo spícího chlapce vzbudit, a když se tehdy probudil, bylo jeho první otázkou, zda již půjdou na jitřní. Dítě Jiří rozplakalo se tehdy nad sluncem ve výši. Dnes byl by Jirka učinil nejraději podobně, kdyby jej nebylo brzdilo skoro čtrnáct chlapeckých let. Tak úpěnlivě počítal chvíle na loži, jež pod každým jeho pohybem ujíždělo, až ucítil pod svými lokty tvrdou zem a … usnul. Čekal na pokračování záhady minulé noci a zatím spal. A jak spal. Vždyť neslyšel ani Václava, který dnes venku hlídal, když dvakrát se přišel podívat na spící chlapce. A při budíčku vyskočil Jirka sice jak vyplašený srneček, ale už jen pro potěšení tří kamarádů, kteří byli již venku. Venku zaslechl jen Karlovu poznámku o ospalé slepici. Jinak nic, neboť o Jirkovi bylo známo, že jeho jazyk dovede vyvinout výkony závodní a jeho pěsti, bylo-li toho třeba, nezůstávaly pozadu.\nDnes to Jiří snášel lhostejně, avšak stěží přenášel přes srdce, že neviděl Karase. Že přišel o pokračování k události uplynulé noci. Byl přesvědčen, že Karas se zase vydal v noci na tajuplnou výpravu, jen on, Jirka, skutečně ospalá slepice, spal. Snad chruněl tak, jako včera Karel. Ostuda.\nDen strávil Jirka v kuchyni. Seděl na lávce ze čtyř kolíků a desky, škrabal brambory a přemýšlel. Byly to hotové dostihy myšlenek, zatím co nůž se loudal přes hnědou pokožku bramboru a nejednou se zastavil. Odpoledne, když se celá chalupa, kluci říkaly Osada, vypravila na seznamovací výlet do okolí, hlásil se Jiří u Oskara, že bude hlídat. Bylo mu velmi rádo vyhověno, neboť za pěkného dne neměl nikdo chuti zůstat doma.\nKarasová vypravila se s trávnicí někam za vysoký břeh, aby donesla chutného krmiva pro strakatou kozu, která měla sice pobývat ve svém chlívku, avšak návštěva tolika neznámých pánů z města vylákala ji ven a koza se s nimi nejen brzy seznámila, ale i spřátelila tak, že ji nebylo lze za celý den dostati zpátky do chlívku. Jindy to snad bývalo docela hodné a mírné zvíře, ale těch deset veselých hochů přineslo koze nějaké pohnutí. Cítila se mezi nimi dobře a snad její kozí rozum nařídil jí, že musí projevit i trochu vděčnosti k těm svým novým druhům. Cítila se býti jejich oddanou služebnicí i přítelkyní. Kde se jen objevili dva chlapci, tam v několika vteřinách přiběhla pilařčina koza. První den zavřela odpoledne Karasová kozu do jejího vzdušného paláce, leč půlhodiny později se ukázalo, jak mocná pouta vznikla mezi společností chlapců a kozou. Milá dodavatelka mléka rodiny pilařovy začala vášnivý rej ve svém obydlí a za nějakou minutu bylo již viděti kymácející se střechu jako za zemětřesení nebo za nějakého strašného vichru. Údery jejích kopýtek ozývaly se v nepravidelném rytmu, do čehož vřeštivě zazní zabečení. Kozena zabečela si jako trubač na frontě k útoku. Asi se opřela o žebřinu na seno, vzepjala se jako arabský hřebec v trojspřeží a vyvrátila stříšku s chatrného krůvku, takže tato se s rachotem sesula a milá, statečná koza uzřela zase aspoň kousíček jásavého modrého nebe. Ale kámen úrazu: Sesouvající střecha zachytila nějak hlavu této udatné bojovnice, jež sklouzla se žebřiny a ztratila tak půdu pod nohama. Koza visela ze vzduchu a ucítila najednou svobody více, než si přála a více než bylo zdrávo její kozí přirozenosti. Zabečela žalostně a viděla se jistě již na cestě do ráje všech koz.\nA teď potkalo první štěstí milou kozu, jak jí říkala pilařka. Představte si. Karel. Boulička Karel. Seděl kousek dál a díval se s potěšením, jak se koza má k světu. Vzpomínal, jak to bylo krásné, když v zoologické zahradě zařval tygr, zavrčel a skočil, no ať si skočil, však tam byla mříž, tehdy se nebál Karel vůbec nic. Aspoň se nebál, když vykládal o tom klukům na koupališti. A teď zas. Koza řádila a on se vůbec ani nepohnul.\n„Však je uvázaná a ven nemůže,“ myslil si.\nV tom však kozena provedla svůj poslední nápor a ve své poslední snad chvilce tak hrozně zakoulela na Karla, že ten se nezdržel a v hrozné úzkosti očekávaje něco úžasného zakřičel drásavým hlasem: „Pomoc, koza utíká, koza utíkáááááá…“\nOskar byl na štěstí jen kousíček a než měl Karel čas ohlédnout se, odhadl situaci a v několika okamžicích byla koza opět mezi živými. Podívala se snad vděčně na Karla, o němž jí možná její kozí tušení řeklo, že jí zachránil život. Když se pilařka dozvěděla, jak jen věru o kozí chloupek unikla její kozena záhubě, nechávala ji již volně venku pobíhat.\nKozena byla Karlovi přítelkyní věrnou, neboť nejraději se potloukala v jeho blízkosti a byla ochotna jísti i z jeho talířku, čímž ovšem Karel nebyl příliš nadšen. Neodháněl jí avšak nikdy. Snad se to bál udělat. Tak to aspoň říkávali za jeho zády kamarádi. Možná že to byla jen pomluva, vždyť i v jeho duši dřímala někde statečnost. Zatím však spala ještě dosti tvrdě.\nJirka zůstal sám v celé chalupě. Kozena přišla za ním a nějak důvěřivě se o něj otírala. Pilařka zmizela za vysokým břehem a Jirka pustil se do obchůzky kolem osady. Pod vysokou střechou bylo narovnáno mnoho prkem. Zde nejčastěji prolézal a myslil si, že hledá něco, aniž by měl nejmenší tušení, co. A právě proto musí míti dvojnásob oči na stopkách. Prohlídka prken byla opět bez výsledku. Neobjevil nic. Když vytáhl několik nejspodnějších prken, ploužily se rychlým pohybem se světla žížaly zarývajíce se do zavlhlé prsti. Pak nějaký ten brouk a víc nic.\nNa zahrádce nedařilo se mu lépe. Za několika slezovými růžemi hověly si na spodu zelených listů žlutozelené housenky, na jednom záhonu smutně bujela neprotrhaná mrkev, jež byla poseta drobnými mšicemi. Lépe dařilo se petrželi a celeru. Rajská jablíčka volala po nějaké opoře. Jirka neměl pochopení pro tuto rozrostlou zahradní divočinu. Hledal stopy. Těch našel zde opravdu více, než potřeboval. Zvláště pod okapem zahlédl několik zaschlých otisků po botách, jak ženských, tak i větších mužských. Vzal si zápisník a pečlivě kreslil i měřil. Pak prohlédl okolí studánky, avšak ani zde nenašel ničeho, co by mu mohlo nějak přispěti k řešení záhady. Chtěl se dostati ještě do dřevěné budovy. Bylo tam zamknuto, proto zanechal tohoto plánu a vydal do chalupy. Předsíň stala se první předmětem jeho pozornosti. Podíval se všude, kam to jen trochu možné bylo. Pod police, za schody, do hrníčku, pod slaměnou rohožku u dveří, za začernalý svatý obrázek, nad veřeje, nikde však nic.\n„To je zajímavé,“ povídá si, „všecko to tu vypadá jako u docela pořádných lidí. Tady se bude muset vzít rozum do hrsti, to bude tvrdý oříšek.“\nJirka sám neví, odkud se mu to tyto věty přibatolily do hlavy. Není to jeho řeč, cítí, že jeho tón zní nějak falešně, ale ta někde vyčtená věta je mocným mámidlem. Rozum mu říká:\n„Nic tady není, nechej toho, jdi si lehnout do stínu k vysokému smrku a napiš tátovi, jak jsi dojel, jak se ti daří, napiš babičce, bude mít o tebe strach, a což tetám? Snad aspoň pohlednici. Jiří má dobrou vůli, nedopsal však ještě ani otcovu adresu, už zase vidí kostnatou postavu starého Karase. A přece. Přemohl hejna svých neklidných myšlenek a dopisuje listy svým drahým doma i babičce a tetě Amálii.\nKozena se dívala chvíli nechápavě na svého společníka a zvědavě se dívala na záhadné útvary, které vznikaly pod Jirkovými prsty. Několikrát ucítil chlapec na své ruce chlupy její brady, tak zblízka si chtěla prohlédnouti ty nové plody lidské činnosti. A pak snad uznala, že rozhodně bude pro její kozí život zdravější, podívá-li po svazích na nějaký ten mls a opustila s důstojným klidem svého osamoceného přítele.\nNa zčernalé desce jednoduchého stolu pod smrkem kreslily stíny divotvorné plány božího tvoření. Zde snad dělníci pily, dokud se tu ještě pracovalo před ranní směnou a tím svým obvyklým způsobem řeči, jak už zde na horách lidé mluví, jen tak na půl úst, sdělovali si novinky ze své vsi, řekli si, jak se daří ženám a dětem, kde pracuje nyní syn, zač by soused prodal tele a kterak občasně odloupnutý balvan ve skále přiskřípnul nohu starému Navrátilovi.\n„No, tomu se bude asi již těžko předříkávat, a pouť už za dvě neděle.“\nTo snad byl už konec rozprávky a nejstarší z nich se zvedl tím, že se opřel levou rukou o kraj stolu, hlavu otočil ještě jedenkrát směrem do údolí, jako by odtud čekal ještě nějakou novinku a pak jen trpně se obrátil ke svým kamarádům s pohledem tak měkkým, jak tvrdé byly jeho dlaně. Byla to němá výzva do práce.\nS tímto znamením rodí se už zde na horách. Bez slova zapřahají se denně k bezhlesné modlitbě dřiny. Pak jednoho dne si řekli:\n„Tož dnes už naposledy. Jak dlouho to bude asi trvat?“ A odešli. Zůstal stůl se začernalou horní deskou, po stranách dvě lavičky přitlučené hrubými hřebíky a ustal rachot pily.\nZde Jirka plnil obálky svými pozdravy, zkušenostmi a zážitky. Bílé obálky pro otce, matku, bábu i tetu. Sem pod smrk zazněl k němu zase šumot domova, odkud jej před několika dny pustil táta na první zcela samostatný výlet do světa a „do života“, jak připojil. Byl by si rád i postěžoval, neboť najde-li člověk ráno na zádech pod košilí stébla slámy, věřte, není to věc vůbec příjemná. A pak, slámy bude snad trochu málo na spaní, neboť bývá z rána tak rozhrabaná, že Jirka zvedává své údy přímo ze země, ze země, která je tu tak tvrdá, jako nikde na světě. Hlava se pak komíhá tak švandovně na krku, že Jirkovi bylo do slzavého smíchu, když viděl jak Boulička Karel je po první noci z toho docela naměkko, a Jirkovi nebylo jinak. A teď měl chuť napsat to všechno mámě, tátovi ne, vždyť ten by byl asi na to všechno zapomněl a ani by se starostlivě jej nezeptal, zda se mu už lépe spí. Ale máma, ta ano. Ví, že by jej těšila. Jiřího teď už nic nebolí, ale stýská se mu po trošce vatovaných slovíček a snad i po kapičce obdivu.\n„Což abych napsal, jak jsem se hned nešikovně sesul po hladkém kamení do náhonu a vymáchal se ve studené vodě?“\nTak se to nehodí napsat a pak nikdo o tom ani neví. Chlapci z dolní ložnice se na něj dívali proto trochu i s obdivem, neboť Oskar přistihl Jirku, jak se osušuje skropen nenadálou lázní a jen tak samozřejmě u snídaně prohodil:\n„Jirka, to je pane tvrdé chlapisko, on se koupe hned ráno v šest a to ještě v náhonu. Zkusil jsem to po něm a nebylo mi tam ve vodě zrovna vesele. A to se kluk ani nezmíní. Dobře Jirko.“\nChlapci si jej prohlédli vážně a Jiří cítil, že i ti studenti z půdy s ním počítají už jako se sobě rovným. Druhého dne pustil se Jirka srdnatě zas do vody v náhodu a s ním již i několik chlapců. Všichni ještě ne. To, že Oskar dobře viděl, jak komicky a nešikovně sebou Jirka poprvé bouchl do vody, to se Jiří nikdy nedověděl a také nikdo jiný.\nByl by toho Jiří jistě hodně napsal, nejraději byl by vypsal tetě Amálii, své důvěrnici, jaké je zde záhadné tajemství, kterému by se chtěl dostat na kobylku, uznal však, že muži nesvědčí mnoho řečí, jak říkával táta, a proto všechny dopisy byly stručné a omezovaly se jen na povrchní vylíčení denního programu v Osadě. Zalepil dopisy, vhodil do schránky, kterou si ke dveřím připevnili chlapci, a pustil se do přípravy ohně pod kotlíkem, neboť se blížila hodina, kdy se chtěl Oskar s chasou vrátit.\nKarasová se už také vrátila, šukala něco v kuchyni a sotva Jirka roztopil své topeniště, pozoroval, že i z komína utíká kouř v jemných chuchvalcích.\n„Karasová bude vařit asi oběd již na zítřek,“ pomyslil si Jirka, neboť za těch několik dní, které zde strávil, již vypozoroval, že Karaska připravuje obyčejně k večeru oběd, a to asi na příští den, neboť dopoledne nikdy netopí. Obyčejně nebývá před polednem ani doma, bývá někde na práci ve vsi.\nRuch svěžího pochodu ozval se v zákrutu nad strání.\n„Vaši už jdou,“ hlásila Karasová Jiřímu.\nJirka proběhl ještě celou Osadu, podíval se, je-li vše v pořádku na svém místě, přiložil dvě hrsti dřeva na oheň a vyšel vstříc chlapcům. Oskarovi ohlásil, že v Osadě je vše v pořádku a připraveno. Karasová přivítala také s úsměvem rozezpívané chlapce, kterým se nějak nechtělo skončit, neboť ačkoliv se všichni rozběhli prostranstvím každý po své práce, z každého koutu vytryskl občas akord některé písně.\nKdyž seděli chlapci při večeři, vrátil se zase zasmušilý pilař. Jen tak nějak bručivě odpověděl na jejich pozdrav a ztratil se v chalupě. Podíval se nějak šikmo na Jiřího, který seděl mu v cestě. Jirka ochotně uhýbal a mimoděk pozoroval Karase, dokud nezmizel v síňce. Po večeři trochu žertů v kruhu a písniček a pak chopil se Václav trubky a odtroubil do údolí i přes vrchy táhlou večerku. Chlapci chystali si své pelíšky a snad v půlhodině odešlo všechno na kutě, jen Vojtěch, zavalitý průmyslovák, měl dnes hlídku, a proto odebral se na horní stranu nádvoří, kde prohlížel mladé smrčí. V dolní ložnici oddychovali chlapci spokojeně, Jiří sebou vrtěl se strany na stranu, nemohl a nechtěl usnout. Čekal na pokračování svého dobrodružství. Když i v horní ložnici, tak se teď říkalo půdě, kde spávali chlapci, utichl dušený hovor, zvedl se Jirka, natáhl si tmavou halenu a vydal se za Vojtěchem. Nebylo mu dnes vůbec do spaní.\nUviděl Vojtěcha na nízké stříšce, kterou byla zakryta nějaká místnůstka při pile. Vojtěch hověl si na hřebenu a díval se do dálky.\n„Vojto, mohu za tebou?“\n„Stoupni si zde na vantrok, pak na okno a sem už se nějak vyhoupneš. Podej mi ruku. Tak.“\nOba chlapci stáli na střeše a dívali se k bílé cestě. Svítila do stmívajícího se večera a nad ní odrážel osamocený jeřáb.\n„Vylezeme si ještě na horní střechu,“ navrhl Vojtěch a první se dal po dřevěné krytině vzhůru.\nJirka za ním jako kočka. Leckde zavadili o hřebík nebo o vyčnívající třísku, přesto však dostali se dobře na nejvyšší strmou stříšku nad pilou, odkud byl otevřený výhled do okolí. Se dvou stran táhly se strmé stráně zalesněné jehličnany, napříč se zvedal ponurý hlinitý břeh a nad ním teprve se otvíral výhled do světa. Několik vesniček bylo rozseto za vzdálených vršcích. Soumrak obklopoval pomalu nejbližší okolí a v dáli se rozsvěcovala okna. Jedno za druhým, jako kdyby tajemná ruka rozžíhala svíce na vánočním stromu země. Tam, kde se v temnu ztrácela již chalupa, přiblížila se okamžitě oběma chlapcům svým světlem. Za tmy blížily se k nim světy vzdálené a mluvily k nim ševelem večerního horského vánku, který se opět odrážel od příkré stěny za jejich zády a snad s jejich pohledy vracel do kraje tisíce svíček.\nHoši mlčeli a pozorovali houstnoucí večer. Kolem nich se mihl jen tak jako vzpomínka, netopýr, který se vydal také na cestu za živobytím.\nJirka prohlížel si ve chvílích, kdy měsíc opustil záclonu mraků Vojtěcha. Byl to skoro osmnáctiletý mladík, kulatého obličeje a širokých ramen. Chodíval do průmyslovky a nejčastěji jej bylo vidět, jak se potýká s velkým rýsovacím prknem, z něhož čouhaly dva nebo tři příložníky. Prkno dosahovalo skoro až k zemi, a tak se Jiřímu najednou zdálo, že zavadí prstními články o dlažbu, neboť podle toho poznáte Vojtěcha mezi tisíci průmyslováky, že nemá u desky drátěný nosič, nýbrž nosí ji jen v modrém lepenkovém obalu přímo v rukách. Snad oč mu chybělo na výšce, že o to měl delší ruce a ani o tom nevěděl. Vojta byl chlapec veselý, takže jej snad znali všichni chlapci ve městě, protože to byl Vojta, který dodával studentským podnikům „říz“. Kde byl on, tam bylo veselo a živo. Jedinou jeho vášní byly rostlinky. Dovedl na trhu mezi prodavači květin probloudit třeba celý den, běhával po okolí města a s malou motyčkou vyhrabával trosečníky z říše rostlin, o něž snad po několik generací nezavadil lidský zájem. Doma pak lisoval, nalepoval, řadil, určoval, na všech možných stranách vyměňoval. Jeho kamarádi na průmyslovce nechápali této vášně, neboť oni raději sbírali známky, cigarety, rysy, knihy a podobné, „co však Vojta v tom seně vidí“, nechápali vůbec. A to už provozoval prosím od sekundy. Nikdo neví, kdy přišel k svému přízvisku Vojta Bylinka, neboť pod tímto jménem jej všichni znali a Vojta viděl své pravé jméno jen na rysech a na vysvědčení. Jinak si na nové jméno zvykl tak, že když v automatu telefonoval některému kamarádu, ozýval se vždy:\n„Zde Vojta Bylinka.“\nHoši dlouho mlčeli a pak konečně sdělovali si své zážitky z posledních dnů. Vojtěch dával Jirkovi přímo najevo, že jej nepovažuje za příslušníka „ložnice mrňat“, jak leckdy uklouzlo z úst mládenců na půdě ocenění mládeže v dolní ložnici. Jiří dobře to vystihnul, že pomalu mizí přehrada mezi ním a starším Vojtěchem. Ještě příliš si vzpomínal na několik pochvalných slov Oskarových o své domnělé otužilosti a začínal mu být vděčným.\nČas už hodně pokročil, když oba chlapci sklouzli se střechy a Jiří s přáním dobré noci odcházel na kutě. Dnes zase marně vyhlížel, kdy odejde starý Karas. Na svém polním lůžku přemýšlí, až jej v zádech bolí. Jak to udělat, aby objevil, kam tehdy odešel pilař. Poznává, že musí někomu svěřit, kdo by se mu nevysmál. Studená lázeň výsměchu, byla by mu mnohem méně příjemná než to ranní protivné koupání v chladné vodě, které si způsobil svou vlastní nešikovností. Když vylézá ráno jako zmoklá slepice, hřejí ho pohledy kamarádů, avšak výsměch snáší Jiří velmi špatně. Proto se bojí jíti za Oskarem, kterému by se byl nejraději svěřil, neboť jej považuje za prvního člověka v celém obvodu staré pily, kdyby,…. Ano, včera zaslechl Oskarův hlas „ti dobří Karasovi lidé, dělají, co nám na očích vidí“. A teď Jirka každou chvilku slyší v uších a zaznít Oskarův hlas „ti dobří Karasovi lidé“ a on by přišel za Oskarem a řekl:\n„Oskare, mám vážné podezření, že starý Karas provádí velmi nekalé skutky, neboť jsem jej zastihl, když opouštěl chalupu za okolností velmi podezřelých a hlavně štítil se nápadně světla a měl strach, aby nebyl spatřen.“\nNe, o těchto věcech se nedá s Oskarem jednat. Oskar je sice vážný a dobrý chlapec, spíše už muž, ale snad je až příliš dobrý a důvěřivý, on snad ani nečetl, jak hrozné věci se dějí ve světě. On jistě nečetl v novinách ten hrozný článek o mlynáři, který v osamoceném mlýně uschovával uloupené skvosty španělské šlechtičny a což lupičská doupata ve starých zříceninách. Strašidla, výmysl lidský, výtvor bláznivých myslí zbabělců a výborná záštita pro ukryté zlosyny. To vše je Jiřímu velmi dobře známo, avšak neví, kolik toho ví Oskar. Škoda, jinak by šel za ním a vše mu řekl. S Oskarem „to by byla aspoň práce“.\nProbírá v mysli přítomné chlapce a hledá, s kým by se mohl pustit do tohoto odvážného podniku a komu by se hlavně mohl bez obav svěřit. Jen Karlovi. Karel byl sice „boulička“, jak mu kamarádi říkali, bál se, byl nemotorný, leckdy si i poplakal, ale nikdy ještě nezradil. A to rozhodlo. Karel důvěřoval Jiřímu více než sobě. Viděl v Jiřím svého vůdce a nikdy se nedovolil pochybovat o jediném jeho slově a tak se stal také účastníkem velkého Jirkova pátrání, při kterém jsme zastihli oba chlapce příštího dne hned na počátku této kapitoly. Karas toho dne zůstal totiž doma a řezal polena. Jirkovi to stačilo, aby ve volné chvilce odvedl Karla za hromadu klád a tam pozorovali počínání pilařovo a jeho hrozný pohled, pod jehož nenadálým zablesknutím se oba chlapci sesuli s klád a tam teprve v bezpečí zcela šeptem rozdělil se Jirka s užaslým Karlem hrozné tajemství staré pily. Bez dechu pak utvořili si plány pro nejbližší budoucnost.


Ještě to není ono. Ale chci pomoct, zkusím se najíst, hlásí odhodlaně Tomáš Hertl\nStředeční zápas s Itálií odehrál útočník hokejové reprezentace Tomáš Hertl při střevních potížích se sebezapřením. Pak už jej viróza skolila nadobro a vynechal vedle tréninků i včerejší duel s Dánskem (3:4sn). Dnes už ale 20letý forvard San Jose v duelu mistrovství světa proti Norsku v sestavě chybět nebude a postaví se na levé křídlo k Jaromíru Jágrovi a Vladimíru Sobotkovi.\n18.05.2014 15:50 |\nOsobnosti: Jaromír Jágr (2472 článků) , Vladimír Sobotka (93 článků) , Tomáš Hertl (35 článků)\nJakub Klepiš zajistil Omsku výhru v Kontinentální hokejové lize na ledě Petrohradu. Český útočník proměnil rozhodující nájezd a Avangard zvítězil 3:2.\n28.10.2009 20:40 |\nJakub Klepiš z Omsku potvrdil svou současnou střeleckou formu i v nedělním utkání KHL.\nPo předčasném vyřazení Avangardu Omsku hned v prvním kole play off s Nižněkamskem vypadl pětadvacetiletý český hokejový útočník Jakub Klepiš na měsíc ze zápasového zatížení.\nRozhodla první třetina, říká Klepiš\nÚtočník hokejové reprezentantace Jakub Klepiš odpovídal v on-line rozhovoru na tn.cz přimo z dějiště MS.\nHokejový útočník Jakub Klepiš je nadšený z toho, jak se zlatý tým dokázal semknout a i bez velkých jmen došel až na vrchol.


Teak miska Mango - Orientstyle.cz\nDomů / Bytové doplňky / Nádobí / Teak miska Mango\nTeak miska Mango\nRučně vyráběná miska z přírodního dřeva Teak Mango\nNádobí nemusí být jen jednotvárné. Nemusí být jednobarevné. Ani nemusí být nutně z porcelánu či skla. Naopak přírodní materiál parádně oživí vaši kuchyni a jídelnu. O to více vynikne, když má navíc neotřelý design. Jde o ručně vyřezávaný originál z teakového dřeva, který vznikl pod rukama tesařských mistrů na ostrově Bali.\nPrůměr cca [cm]:


EnviWeb - Včelaři: Letošní rok byl velmi dobrý\nAbstrakt: Sezona medu se v letošním roce opravdu vydařila, tvrdí včelaři. Ti si totiž práci svých včel nemůžou vynachválit. Přesto ale není všechno tak růžové, jak by se na první pohled mohlo zdát. Podle Jiřího Zavřela, předsedy základní organizace Českého svazu včelařů v Novém Městě byla sezona dlouhá a nepřišla žádná pohroma v podobě bouřky, která vždy toto údobí přeruší. "Takže máme v medu všechno to, co v přírodě tentokráte kvetlo. Od javoru, přes řepku, malinu, jetel... Letos máme taky velice kvalitní tmavý med medovicový," vyjádřil se Zavřel. Jak dále poznamenal, vše má i svoji stinnou stránku.


TATRA 815 oprava podvozku - Diskuze | POŽÁRY.cz\nTATRA 815 oprava podvozku\nPříspěvek od Petr16 » 22.04.2020 23:27\nZdravím, máme problém na voze TATRA 815 se nám vysypalo něco mezi zadními nápravami a kvůli opravě se musí rozebrat celá nástavba... Nemáte tip na servis kde by to byli schopní opravit? Nejlépe v olomouckém kraji.\nRegistrován: 05.11.2004 08:46\nRe: TATRA 815 oprava podvozku\nPříspěvek od Tomáš Augusta » 23.04.2020 17:13\nDvojče pokud vím jde vycuknout i bez sundání nástavby.\nPříspěvek od Petr16 » 23.04.2020 19:22\nOpravdu? Nám právě tvrdily že bez toho to nejde..\nPříspěvek od tatra805 » 24.04.2020 07:14\nČus . Tak to vám tvrdili špatně . Na tatrách je právě ta výhoda , že se nápravy a centrální roura nechají rozebrat bez sundání nástavby . Ta nástavba zůstane na horním rámu . Teda samozřejmě by se to opravovalo lépe bez nástavby , ale ta práce se sundánim je hrozná . Navíc vy asi nebudete ani vyndavat obě zadní nápravy , ale jenom jednu . Ale to uvidíte co se stalo . Předpokládám , že to bude zadní diferenciál .\nPříspěvek od Mptak » 24.04.2020 11:44\nAhoj, už jsem trhal nejednu Tatru a pochybuji, že s nástavbou se někdo dostane na horní štefty na rouře. Zadní skříň bude muset stejně dolů, aby se dvojče vytáhlo dozadu.\nPříspěvek od tatra805 » 24.04.2020 12:18\nNa šrouby se podle mě dostane a jestli to má mezi nápravama , tak mu stačí vyndat jenom zadní nápravu .\nPříspěvek od Petr16 » 24.04.2020 14:40\nŘešily jsme to už s více opravářema a jiná možnost než to celé odstrojit není... Problém je že buď za to chtějí raketu a nebo nás vezmou až za několik měsíců... Proto se ptám jestli vás nenapadá někdo kdo by to byl schopný opravit za rozumnou cenu a v rozumném čase.\nPříspěvek od Ondřej Nikel » 24.04.2020 15:54\nPetr16 píše: ↑\nŘešili jsme před 14ti dny opravu převodovky (sestupu) na T148 a musela se půlit, tzn i sundat nástavba. Pokud by nevadilo, že je to v MSK, tak zkus kontaktovat firmu Talosa u NJ (Tatra servis), kde nám to do 3 týdnů opravili i se sundáním nástavby. Cena za sundání a nasazení nástavby cca 30 tisíc + oprava a ND. Do pár týdnů vás určitě vezmou.\nPříspěvek od Jakub » 24.04.2020 17:26\nAhoj sundat tu nástavbu není zase tak hrozné u t815 je dělená takže máš menci kusy my si dělaly t138 svépomocí a nástavbu nám sundal jeřáb z HZS jinak pak vše už záleží jak jste šikovní a jaké máte možnosti https://zuzumalicka.rajce.idnes.cz/2014 ... _-_repase/\nPříspěvek od Petr16 » 24.04.2020 17:29\nTo je zajímavá cena. Nám to kvůli tomu rozebírání nástavby naceňovali okolo 300tis....\nPříspěvek od Ondřej Nikel » 24.04.2020 17:51\nNevím jak je přesně dělaná nástavba na 815, ale na 148 jen odpojili "pár" šroubů, rozpojili kardan k čerpadlu a kabeláž a celou nástavbu (nádrž na vodu, potrubí i boční plechy) sundali jeřábem najednou...\nPříspěvek od Petr Martínek » 13.05.2020 20:22\nNa 815 je nástavba úplně jiná oproti 148.U 815 se dělí na tři díly a u 148 jde ven celá.Rozdil mezi oběma nastavbama je velikej a tak i rozdíl v práci.Tim chci říct,že 815 je mnohem pracnější.\nPrávě je 02.08.2021 18:09


Tomáš Moravec: Odlitek -\nTomáš Moravec: Odlitek\n15. 7. 2015 - 22. 8. 2015\nOstrava se bezpochyby řadí k městům s nejzanedbanějším veřejným prostorem v zemi. Sádrokartonová stěna, které ustoupila přepažující mříž v podloubí, tak může být pro kolemjdoucího jen signál, že se i Ostravské muzeum přidalo k dalším místům v městském centru, kterým vládne entropie a (nezřídka permanentní) stavební provizorium. Instalace Tomáše Moravce však v žádném případě nepředstavuje homeopatikum, jímž by si autor zjednával nápravu věcí a vlastně tento ostravský nešvar ani výrazněji nezohledňuje. Účel této stěny je jiný. To však zjistí až pozornější divák, který v její konstrukci objeví několik průzorů a pohlédne skrze ně dovnitř. V kontrastu s čerstvě nabytou zkušeností a v rozporu s očekáváním stavebního shonu, je vystaven kontemplativní atmosféře zšeřelého prostoru, v němž se před jeho očima odvíjí projekce. Té vévodí prostorový model Galerie Lauby, jenž je v pravidelném cyklu, asociujícím příliv a odliv, zaplavován vodou. Autor k tomu říká: „Zakrývám a tedy i popírám skutečný prostor galerie, abych s ním mohl ve stejné chvíli pracovat naplno jako celkem. Model slouží k ověření teorie a simulaci toho, co by se v reálu mohlo odehrát, nebo naopak toho, co by se nikdy stát nemělo.“ Každodenní zkušenost tak střídá „transcendentální“ prožitek, v němž se daný prostor vystavuje změně mnohem kategoričtější, než jakou by mohl přivodit zásah nějakého řemeslníka.\nPřirozeně, že za tím tušíme ironii (mohlo přece prasknout vodovodní potrubí). Přesto lze ale v tom, jak se s železnou pravidelností Moravcův model podrobuje singularitě jednoho z přírodních živlů, spatřovat i ducha romantické tradice, ve smyslu pocitu permanentního ohrožení lidské civilizace a poselství o dočasnosti našeho pozemského bytí. Na rozdíl od postapokalyptických fotografií zaplavených historických interiérů Jamese Casebere či explicitně spektakulárního biblického varování Billa Violy (Going Forth By Day) si ale autor zachovává odstup. Situaci totiž modeluje téměř jako nezaujatý fyzik či spíše jako dítě, které si neuvědomuje dopad svých skutků na svět, který si samo stvořilo.\nTomáš Moravec (* 1985 v Praze, žije a pracuje v Praze), je absolvent AVU v Praze, Ateliéru intermediální tvorby Jiřího Příhody (2012). Těžištěm Moravcovy tvorby je objekt, video a instalace, které se v jeho rukou proměňují v nástroj změny zažitých vzorců vnímání. Jeho práce mají zpravidla povahu intervenčního gesta a směřují k vytváření „nových prostorových situací“, ať už prostřednictvím redefinice stávajícího prostoru či skrze změnu divákovy perspektivy. Současně ale budují i iluzi prostoru, jenž – slovy francouzského myslitele Jeana Baudrillarda – není pouze viditelným, nýbrž i mentálním prodloužením toho, co vidíme. Autor je znám rovněž svými kolaborativními projekty s Matějem Al-Alim, Petrem Dubem či Romanem Štětinou, ve kterých vystupuje do popředí téma veřejného či galerijního prostoru, jakož i téma umělecké spolupráce. Tomáš Moravec je aktuálním laureátem ceny Václava Chada (VII. Zlínský salon mladých, 2015) a finalista The James and Audrey Foster Price (ICA Boston, USA, 2015), Ceny Exit (Ústí nad Labem, 2009) či Ceny Jindřicha Chalupeckého (2008).\nŠpanělští umělci Pařížské školy / ONLINE\nDo 6. 06. 2021 18:00 / Výstavy\nPatrick Keiller: London – Robinson in Space – Robinson in Ruins\nDo 30. 05. 2021 / Výstavy


Sušení oblečení v interiéru má nepříznivý dopad na naše zdraví • Bydlení / inStory.cz\n20. října 2019 09:44\t/ Šárka Sokolská\nSušíte prádlo v zimě doma? Hrozí vám zdravotní problémy / Shutterstock\nKdyž počasí sušení prádla venku už nepřeje, nezbývá nic jiného, než jej přesunout do interiéru. Jenomže to není rozhodně žádná výhra. Jednak sušák zabírá dost místa a hlavně se v bytě zdržuje velké množství vlhkosti, co prospívá plísni.\nSušení oblečení v interiéru výrazně přispívá k potencionálnímu růstu plísní a rozmnožování roztočů, což má nepříznivý dopad na naše zdraví. Pobyt ve vlhké domácnosti může nejen zhoršit stav u již diagnostikovaných astmatiků, ale u dosud zdravých jedinců dokonce i astma vyvolat. Pokud chcete žít ve zdravém prostředí, měli byste dodržovat pár rad.\nŽdímejte, co to dá\nUž během praní myslete na to, že je nutné, abyste vytáhli prádlo dostatečně vyždímané. Proto uzpůsobte také počet otáček na vaší pračce. Samozřejmě se to netýká choulostivých věcí, které by se mohly příliš pomačkat nebo zničit.\nKoupelna až poslední\nMožná, že v koupelně máte po ruce sušák na prádlo nebo natažené šňůry. Ale tuto místnost používejte až jako poslední možnost. Zvlášť, pokud máte koupelnu bez oken. Právě v ní se drží nejvíce vhlkosti z koupání a prádlo zde nemá ideální podmínky pro rychlé schnutí. Schne mnohem déle a navíc roste vzdušná vlhkost a s ní i riziko vzniku plísní v místnosti.\nPrádlo ke svému sušení potřebuje dobře větratelné, vytápěné prostory a co nejméně frekventované. Pokud vám to váš byt dovolí, sušte prádlo třeba v pokoji pro hosty nebo místnosti, kde vám nebude překážet a zároveň nebude problém prádlo dostatečně prosušit.\nNa radiátor prádlo nepatří\nPrádlo na sušáku nedávejte příliš k sobě a už vůbec ne přes sebe. Prodlužujete tím dobu sušení, navíc vám mohou věci zatuchnout. Vhodné není ani sušení na radiátorech. Jednak se tím snižuje jejich účinnost, a také si tím snížíte teplotu v celé místnosti, což vám způsobí rosení oken a plíseň v rozích skla nebo kolem celých oken. Na topení můžete dát prádlo maximálně dosušit.\nOdvlhčit a větrat\nPokud skutečně nemáte jinou možnost, jak sušit prádlo, pořiďte si do bytu vhodný odvlhčovač. Ten totiž zachytí vlhkost z prádla, vysuší vyprané oblečení mnohem rychleji a sníží riziko plísní. Místnosti s prádlem také důkladně větrejte. Okna nechejte klidně otevřena i delší dobu.\nPokud vám to prostor v bytě i finanční možnosti dovolí, pouvažujte nad koupí susičky na prádlo nebo pračky v kombinaci se sušičkou. Ta vám oblečení zbaví i poslední kapičky vody a navíc jej báječně načechrá, takže vám ubyde práce s žehlením. O tom, podle čeho se řídit při výběru sušičky, jsme psali zde.


Jaguar E-Type Zero: Nejkrásnější elektrický vůz na světě? – Epochaplus.cz\nSpolečnost Jaguar Land Rover představí Jaguar E-Type s elektrickým pohonem. Koncept s názvem Zero byl restaurován a přestavěn oddělením Jaguar Land Rover Classic v Coventry, nedaleko místa, kde se zrodil právě původní Jaguar E-Type.\nJaguar E-Type Zero nejenom jezdí a vypadá jako prvotní model, ale nabízí i solidní výkon. Z nuly na 100 km/h zrychlí za pouhých 5,5 sekundy o vteřinu rychleji než E-Type Series 1.\nKoncept Zero vychází z roadsteru Jaguar E-Type z roku 1968. Auto má elektrický pohon a zvládá zrychlit z nuly na 100 km/h za 5,5 sekundy.\nJaguar E-Type Zero je obnovený roadster Jaguar E-Type Series 1.5. Jde o původní specifikaci, kromě moderního elektrického pohonu a modifikovaných přístrojů – i když jsou inspirovány původním modelem E-Type.\nLED světlomety, které jsou součástí konceptu, se využívají k úspoře energie. Světlomety jsou přizpůsobeny také původnímu vozu.\nElektrická pohonná jednotka s výkonem 220 kW byla speciálně navržena pro E-Type Zero. Jeho lithium-iontová baterie má stejné rozměry a podobnou hmotnost jako šestiválcový motor XK použitý v prvotním modelu E-Type.\nElektrický pohon bude umístěn stejně jako motor u vozu XK. Elektromotor a redukční převodovka leží těsně za baterií, ve stejném místě jako převodovka automobilu E-Type. Nová spojovací hřídel přenáší výkon na diferenciál a ten potom na kola.\nCelkově je vůz lehčí o 46 kg než původní E-Type.\nKoncept Jaguar E-Type Zero se poprvé představí během Tech Festu společnosti Jaguar Land Roveru ve Velké Británii.\nPoužitím elektrické pohonné jednotky s podobnou hmotností a rozměry výstupního benzinového motoru a převodovky znamená, že se konstrukce vozu, včetně zavěšení a brzd, nezměnila. To zjednodušilo převod a homologaci.\nPřední a zadní rozložení hmotnosti zůstává nezměněno.\nŠestiválcový motor XK byl vyráběn v letech 1949 až 1992 a byl téměř ve všech modelech značky Jaguar v tomto období, včetně modelů E-Type, XK120, MK2 a XJ6. Nová elektrická pohonná jednotka může být použita v každém z těchto vozidel.\n„Novou elektrickou pohonnou jednotku jsme integrovali do existující struktury vozu E-Type, což znamená, že by mohl být předchozí motor kdykoliv znovu dosazen,“ říká Tim Hanning, Director Jaguar Land Rover Classic.\nJaguar E-Type se poprvé představil v roce 1961 a pravidelně patřil mezi vítěze o nejhezčí vůz všech dob. Enzo Ferrari o tomto modelu prohlásil, že jde o „nejkrásnější vůz, který kdy byl vyroben“.\nElektrická pohonná jednotka konceptu Zero byla vyvinuta odborníkem v oblasti elektrického pohonu ve spolupráci s techniky společnosti Jaguar Land Rover a s dohledem oddělení Jaguar Land Rover Classic.\nInženýři využili některé technologie a komponenty z modelu I-PACE.\nJaguar E-Type Zero má dojezd 270 kilometrů,\nJaguar E-Type Zero má dojezd 270 kilometrů, kterému napomáhá nízká hmotnost a skvělá aerodynamika. Vůz využívá 40kWh baterii, kterou může řidič dobít doma během noci (obvykle po dobu šesti až sedmi hodin, v závislosti na zdroji energie).


Alix a HDD\nAbcLinuxu:/ Poradna / Hardwarová poradna / Alix a HDD\nŠtítky: disk, hardware, hdd, IDE\nDotaz: Alix a HDD\n15.4.2010 11:39 Libor\nAhoj, mám alix 2d2 a snažím se k němu připojit 2,5 IDE HDD. Disk se ale ani neroztočí. Připojuju ho přes 44pin kabel. Je potřeba kromě tohoto kabelu i nějaký další napájecí (na disku jsou ještě 4 piny volné)? Závisí taky na tom, jak se kabel natočí (není tam žádná zarážka, která by zamezila nasadit kabel špatným způsobem)? Momentálně mám k alixu připojený USB disk, který vyžaduje aktivní hub Utáhne teda ten IDE disk se standardním napájením? Předpokládám že by měl, když je tam ten slot, ale moc se mi toho vygooglit nepodařilo. díky, libor\n15.4.2010 13:37 TomM\nRozbalit Rozbalit vše Re: Alix a HDD\nPravdepodobne bude treba privest odnekud 5V pro napajeni disku. Podle schematu ma alix dve varianty zdroje 5V, bud spinany, co da 1A (a mohl by na provoz disku stacit), nebo linearni 100mA, ktery to urcite neutahne.\n15.4.2010 22:03 kasparek\nja mam alix 2d3, zapojeny disk na tom istom kabli a bezi vpohode, bez dalsieho napajania\n16.4.2010 01:21 misace\nto by mělo běžet v poho. v NTB discích je v kabelu i napájení. Je disk funkční? A kabel? nedávate disk opačně? I když na těch kabelech bývá vždy zámeček, takže ho obráceně ani nejde dát.\n16.4.2010 01:23 misace\nJinak ty 44pin kabely jdou dost jednoduše vytrhnout z konektorů, tak třeba tam by moh být problém...\n16.4.2010 11:07 Libor\nDisk i kabel jsou nové, zámeček tam není ani na jedné straně. Ještě zkusím teda různě prohodit to zapojení, až se k tomu dostanu.\n17.4.2010 10:56 kasparek\nmas to zapojene takto?\nhttp://www.choerbaert.org/wiki/voyage_on_alix dole su obrazky\n19.4.2010 09:24 jaha2x\nMel jsem podobny problem, v mem pripade ale slo o 3.5" disk pripojeny pres redukci, napajeni mel disk tedy pripojeny externe. Problem vyresilo nastaveni v biosu, tedy prodlouzeni casu cekani na inicializaci disku...\n6.5.2010 21:26 Libor\nNeměl jsem moc času se tomu věnovat, ale současný stav je takový, že pokud připojím ten disk, hned po kontrole paměti to vypíše hlášku 01f0 no drive found no device available a do biosu se vůbec nedostanu. Disk se ale točí, tak předpokládám, že je zapojený správně. už si s tím opravdu nevím rady :(\n6.5.2010 21:51 Libor\nTak uz o krok dal, v biosu kdyz nastavim hdd wait, tak zrejme najde ten disk, ale stejne pise no bootable device, jakoby nezvladl zaroven ten ide hdd a cf kartu. Nikde jsem ale nevygooglil stejny problem, prinejhorsim asi pujde problem vyresit bootovanim z hdd, jen tam nejak musim dostat system.\n7.5.2010 08:28 frr | skóre: 33\nAlix neznám, obecný dotaz: HDD a CF jsou nějak explicitně nastaveny na IDE master/slave?\nJe alespoň na jednom z toho nějaký oddíl (partition) označený jako "active"? -- to je možná kravina, pokud je v MBR cokoli jiného než DOSový bootloader (třeba lilo/grub možná na "active" flag nehledí).\n7.5.2010 10:04 Zdeněk Štěpánek | skóre: 57 | blog: uz_mam_taky_blog | varnsdorf\nNa alixu je vedle CF slotu jumper, kterym nastavujes master/slave pro tu karticku. HDD ma pak svuj jumper. Takze v tomhle snad problem nebude.\nSpis to opravdu vidim na vadnou kabelaz nebo proste holt nekompatibilni disk, zkus jiny...\n7.5.2010 12:07 Libor\nAhoj, diky, vyzkousim, podivam se na ty jumpery, problem je ze jsem nikde nenasel nejaky slusny navod s dokumentaci, doufal jsem ze se to obejde bez jumperu, ale v biosu neni nastaveni z ceho bootovat. Ten bios jak jsem psal mi ten disk uz detekuje, takze kabelaz bude snad v poradku, zatim na nem nic nemam, v soucasnosti mam grub na cf ktery pak system nahrava z usb disku, a ted se mozna snazi bootovat z ide disku ktery jsem tam pripojil a je prazdny, a cf uz pak nezkousi. Zkusim teda kouknout na ty jumpery a poladit. Nejsem "nerdik", tak mi to asi trva vic nez by melo dobrat se nejakemu uspokojivemu zaveru.\n8.5.2010 11:28 kasparek\nCF karta je defaultne v master mode\njmperom nastav HDD na slave mod\nmal som podobny problem a takto som to poriesil\n8.5.2010 21:18 frr | skóre: 33\nCo obsahuje menu.lst=grub.conf na té CF kartě? V Grubu se toho dá docela dost vyzkoušet rukama přímo v promptu. Eee... jeví ta mašinka nějaké známky, že se Grub o něco snaží? Teď mě napadá: má ten board VGA? Čipset LX800 ho určitě obsahuje, ale asi nebude vyvedené... je v Grubu zapnutá sériová konzola?


Cyklista Jan Kovář znovu jede do světa. Čeká na něj Kanada - Pardubický deník\nCyklista Jan Kovář znovu jede do světa. Čeká na něj Kanada\nPardubice - Nezmar na kole opět vyráží polykat kilometry. Tentokrát chce zdolat ze západu na východ Kanadu.\nJan Kovář znovu vyráží z Pardubic. Vloni přejel Mongolsko a Rusko, letošní rok jej čeká překrásná divočina v Kanadě. Tu chce projet od východu na západ. Foto: DENÍK/Jiří Sejkora\nLetecky z Prahy do Londýna, odtamtud do Vancouveru a pak už do sedla. Cyklistický nezmar Jan Kovář z Pardubic chce pokořit další metu. Tou je tentokrát Kanada.\nNa jízdním kole ji chce projet od Pacifiku k Atlantiku. Startuje teď v pátek.\n„Z Vancouveru vyrážím na sever přes hory kolem města Garibaldi do nitra Britské Kolumbie. Chtěl bych zabrousit až k Yukonu, kde byla kdysi slavná horečka, ale se zlatem už moc nepočítám. Odtud se plánuji obrátit na jih a dojet do indiánské rezervace, jako je Fort Nelson," plánuje první úsek cesty Jan Kovář.\nJako každý rok jeho plány nezahrnují žádné konkrétní trasy. Šlape kolem sta kilometrů za den, spí u cesty ve skládacím stanu. A takto cestuje již několikátým rokem. Vloni například na tři měsíce zmizel ve stepích Mongolska a vracel se přes Rusko.\n„Letošní první úsek cesty je zároveň asi i ten nejtěžší. Jednak proto, že cestou na sever na mě čekají ty největší převýšení a také kvůli samotné divočině. Ta, na rozdíl od Evropy, nebo i toho Ruska, je obydlená medvědy. Tady musím opravdu být opatrný, dodržovat pravidla, která jsou daná. Například nenechávat jídlo ve stanu přes noc, aby mě nepoctil návštěvou hladový grizzly. Určitě se budu snažit dodržovat všechny dobré rady, které mi dají místní," vysvětluje Jan Kovář.\n„Proti zaběhnuté praxi mě čeká jedna změna. Pevný odjezd. 17. září mi totiž z Toronta letí letadlo domů. Také z Vancouveru je cesta naplánována dopředu. Pojedu po dálnici, protože to je jediná možná cesta, která přes hory vede," podotýká k plánům cesty Jan Kovář.\nJeden zvyk ale nemění. Vyhýbá se městům. Na cestách ho láká hlavně příroda. „V Kanadě chci navštívit velká jezera na hranici Spojených států, zvažuji i Niagarské vodopády, ale odrazuje mne, že je to už velký turistický cíl. Bude záležet na zbývajícím čase do odletu. Určitě ale nevynechám přírodní rezervace. V plánu mám ochutnávku místních ryb, těším se na lososa, ale i další místní speciality," říká před cestou.\nPojede na lehko. Výbava je jako každý rok stejná a skromná: stan, spacák, nějaké to oblečení, vařič, základní hygienické potřeby a náhradní pláště a díly na kolo. A papírová mapa. Jediná elektronika, kterou vytrvalec bere na milost, je tachometr a fotoaparát.\n„Děkuji a loučím se se všemi domácími fanoušky a sponzory, kteří mi tohle cestování umožňují. V září na shledanou," uzavírá pro Deník Jan Kovář.