0038573 by Knižní klub - issuu\n5/4/18 2:23 PM\nHANGMAN Copyright © Daniel Cole 2018 All rights reserved Translation © Michal Prokop, 2018\n„Co když existuje nějaký Bůh? Co když existuje nějaké nebe? Co když existuje nějaké peklo? A co když… čistě teoreticky… tam už všichni jsme?“\nStředa 6. ledna 2016 9.52 „Žádný bůh neexistuje. Tečka.“ Detektivka vrchní inspektorka Emily Baxterová sledovala vlastní obraz v zrcadlovém okně výslechové místnosti a čekala, jestli na tuto nepopulární pravdu nějak zareagují odposlouchávající diváci. Nic. Vypadala hrozně: spíš na padesát než na pětatřicet. Černé stehy, které jí držely pohromadě horní ret, se při každé větě napínaly a připomínaly jí věci, na něž by raději zapomněla. Sedřená kůže na čele se nechtěla hojit, zlomené prsty měla v dlaze svázané k sobě a desítky dalších poranění se skrývaly pod vlhkým oblečením. Se záměrně znuděným výrazem se obrátila ke dvěma mužům, kteří seděli za stolem naproti ní. Ani jeden nepromluvil. Zívla a začala si hrát s dlouhými hnědými vlasy. Těch pár posledních zdravých prstů zabořila do jejich zaprášených konečků, po třech dnech slepených suchým šamponem. Bylo jí úplně jedno, že poslední odpovědí zjevně urazila zvláštního agenta Sinclaira, urostlého holohlavého Američana, jenž si teď cosi psal na list papíru se složitou hlavičkou. Atkins, styčný důstojník metropolitní policie, působil vedle elegantně oblečeného cizince zcela nevýrazně. Předešlých padesát minut Baxterová věnovala převážně pokusům odhadnout, jakou\nbarvu původně měla jeho špinavě béžová košile. Kravata mu volně visela na krku, jako kdyby mu ji uvázal dobrosrdečný kat ve snaze zakrýt volným koncem čerstvou skvrnu od kečupu. Nakonec si Atkins vyložil mlčení jako pokyn ozvat se. „Z toho musela být poměrně zajímavá konverzace se zvláštním agentem Rouchem,“ prohlásil. Po oholené lebce mu ze strany tekl pot, což byla zásluha světla nad nimi a topení v koutě, které chrlilo horký vzduch a změnilo čtvery sněhové šlépěje na linoleu ve špinavou louži. „Co tím chcete říct?“ zeptala se Baxterová. „Tím chci říct, že podle jeho spisu –“ „Se spisem jděte někam!“ zasáhl Sinclair. „Pracoval jsem s Rouchem a vím jistě, že byl zbožný křesťan.“ Američan zalistoval přehledně seřazenou složkou po své levici a vytáhl dokument ozdobený rukopisem Baxterové. „Stejně jako vy, aspoň podle žádosti o zařazení na vaše současné místo.“ Díval se jí do očí a těšilo ho, že se ta hádavá ženská nakonec dostala do rozporu sama se sebou, jako kdyby obnovil rovnováhu světa důkazem, že Baxterová sdílí jeho přesvědčení a jen se ho pokoušela vyprovokovat. Ona však vypadala pořád stejně znuděně. „Pochopila jsem, že celkově vzato, lidi jsou idioti,“ začala, „a hodně se jich mylně domnívá, že bezmyšlenkovitá důvěřivost a silné morální přesvědčení spolu jaksi souvisí. V podstatě jsem chtěla vyšší plat.“ Sinclair znechuceně zakroutil hlavou, jako kdyby nevěřil svým uším. „Takže jste lhala? To úplně nepodporuje vaše tvrzení o silném morálním přesvědčení, viďte?“ Pousmál se a pokračoval v psaní poznámek. Baxterová pokrčila rameny. „Ale dost to vypovídá o bezmyšlenkovité důvěřivosti.“ Sinclairův úsměv pohasl. „Máte nějaký důvod, proč mě chcete obrátit na víru?“ musela pošťouchnout vznětlivého vyšetřovatele, takže vyskočil na nohy a postavil se nad ni.\n„Zemřel člověk, vrchní inspektorko!“ zařval. Baxterová ani nehnula brvou. „Hodně lidí je mrtvých… po tom, co se stalo,“ zamumlala a přešla k jízlivosti, „a vy kdovíproč všechny okrádáte o čas starostmi o jediného člověka, který si to zasloužil!“ „Ptáme se,“ zasáhl Atkins, aby zklidnil situaci, „protože u těla byly nalezeny jisté důkazní materiály… náboženské povahy.“ „Ty tam mohl dát kdokoli,“ podotkla Baxterová. Muži si vyměnili pohledy, které si vyložila jako náznak, že vědí ještě něco dalšího, co jí neprozradili. „Máte nějaké informace o tom, kde se zvláštní agent Rouche v současné době nachází?“ zeptal se jí Sinclair. Baxterová odsekla: „Pokud je mi známo, agent Rouche je mrtvý.“ „Vážně to s námi chcete sehrát takhle?“ „Pokud je mi známo, agent Rouche je mrtvý,“ zopakovala Baxterová. „Takže jste viděla jeho tě–“ Doktorka Preston-Hallová, psychiatrická poradkyně Metropolitní policejní služby a čtvrtá osoba sedící u malého kovového stolu, si hlasitě odkašlala. Sinclair pochopil nevyslovené varování a zarazil se. Opřel se a obrátil oči k zrcadlovému oknu. Atkins cosi naškrábal do svého notýsku a přisunul jej k doktorce Preston-Hallové. Lékařka byla elegantní žena krátce po šedesátce, jejíž drahý parfém teď působil jen jako květinový osvěžovač maskující pach mokrých bot. Vyzařovala přirozenou autoritu a dala jasně najevo, že může výslech kdykoli ukončit, pokud nabyde dojmu, že otázky neprospívají zotavení její pacientky. Pomalu zvedla zápisník se skvrnami od kávy a přečetla si poznámku jako učitelka, která zachytila tajný vzkaz. Skoro hodinu mlčela a patrně neměla potřebu zasahovat ani teď, protože na Atkinsovu otázku odpověděla prostým zavrtěním hlavou. „Co se tam píše?“ zajímala se Baxterová. Lékařka si jí nevšímala.\n„Co se tam píše?“ dožadovala se Baxterová. Otočila se k Sinclairovi. „Zeptejte se nahlas.“ Sinclair vypadal rozpolceně. „Zeptejte se nahlas,“ zopakovala Baxterová. „Emily!“ napomenula ji lékařka. „Neříkejte ani slovo, pane Sinclaire.“ „To ani nebude nutné,“ pokračovala Baxterová a její hlas vyplnil malou místnost. „Jde o tu stanici? Chcete mluvit o tomhle?“ „Výslech končí,“ oznámila doktorka Preston-Hallová a vstala. „Zeptejte se!“ vykřikla Baxterová. Sinclair měl dojem, že přichází o poslední šanci získat odpovědi, a tak se rozhodl pokračovat a následky se zabývat později: „Podle své výpovědi máte za to, že zvláštní agent Rouche byl mezi mrtvými.“ Doktorka Preston-Hallová podrážděně zvedla ruce. „To nebyla otázka,“ opáčila Baxterová. „Viděla jste jeho tělo?“ Teprve teď si Sinclair všiml, že Baxterová znejistěla, ale místo radosti pocítil spíš bodnutí výčitky. Její oči ztratily lesk, protože ji otázka vrátila do podzemí a dočasně polapila v minulosti. Hlas jí přeskočil, když konečně zašeptala odpověď: „I kdyby, stejně bych ho nepoznala, nemyslíte?“ Opět nastalo napjaté ticho, v němž všem docházelo, jak znepokojivě ta jednoduchá věta zní. „Jak vám připadal?“ vyhrkl Atkins nepřipravenou otázku, když se mlčení stalo nesnesitelným. „Kdo?“ „Rouche.“ „V jakém smyslu?“ chtěla vědět Baxterová. „Psychické rozpoložení.“ „Kdy?“ „Když jste ho viděla naposledy.“ Chvíli nad tím přemýšlela a pak se opravdově usmála. „Působil klidně.“ „Klidně?“\nBaxterová přikývla. „Zdá se, jako byste ho měla ráda,“ pokračoval Atkins. „Nijak zvlášť. Byl inteligentní, schopný spolupracovník… navzdory svým evidentním nedostatkům,“ dodala. Její velké hnědé oči, zvýrazněné tmavým líčením, čekaly na Sinclairovu reakci. Agent se kousl do rtu a znovu pohlédl k zrcadlu, jako kdyby proklínal někoho za sklem za tak náročný úkol. Atkins vzal ukončení výslechu na sebe. V podpaží měl tmavé skvrny potu a nevšiml si, že si obě ženy kousíček odsedly, aby unikly před pachem. „Poslala jste tým prohledat dům agenta Rouche,“ nadhodil. „Ano.“ „Takže jste mu nevěřila?“ „Nevěřila.“ „Ani vůči němu necítíte žádné zbytky loajality?“ „Vůbec žádné.“ „Vzpomínáte si na poslední věc, kterou vám řekl?“ Baxterová vypadala neklidně: „Už jsme skončili?“ „Skoro. Odpovězte na otázku, prosím.“ Seděl s perem připraveným nad zápisníkem. „Chtěla bych už jít,“ oznámila Baxterová lékařce. „Samozřejmě,“ odpověděla doktorka Preston-Hallová rozhodně. „Je nějaký důvod, proč nemůžete nejdřív zodpovědět tuhle jednoduchou otázku?“ Sinclairova slova zněla jako obvinění. „Dobře.“ Baxterová nasadila rozzuřený výraz. „Odpovím.“ Zamyslela se a potom se naklonila nad stůl a podívala se Američanovi do očí. „Žádný… bůh… neexistuje,“ ušklíbla se. Atkins odhodil pero na stůl, zatímco Sinclair vstal, až hlučně převrátil kovovou židli na podlahu, a vyrazil z místnosti. „Dobrá práce,“ podotkl Atkins unaveně. „Díky za spolupráci, detektivko vrchní inspektorko. To je všechno.“\nO p ě t t ý d n ů d ř í ve …\nStředa 2. prosince 2015 6.56 Zamrzlá řeka praskala a křupala, jako kdyby sebou házela v neklidném spánku pod třpytivou metropolí. Různá plavidla, uvězněná v ledu a zapomenutá, se postupně ztrácela pod sněhem a pevnina se znovu dočasně spojila s ostrovní částí města. Když slunce vyšplhalo nad členitý obzor a most se koupal v oranžovém světle, dolů na led dopadl tmavý stín: v mohutném oblouku se rozpínala síť poprášených vláken jako pavučina, která přes noc něco zachytila. Zapletené a pokroucené v místě, kde viselo jako moucha potrhaná ve snaze o vyproštění, zastiňovalo sluneční kotouč polámané tělo Williama Fawkese.\nÚterý 8. prosince 2015 18.39 Do oken New Scotland Yardu se tlačil večer a vrstvou sražené vlhkosti pronikalo světlo velkoměsta. S výjimkou dvou krátkých přestávek na toaletu a výpravu do skladu kancelářských potřeb Baxterová od rána neopustila svou malou kancelář v oddělení vražd a závažných zločinů. Teď se zadívala na stoh papírů, který se nejistě tyčil na kraji stolu nad odpadkovým košem, a musela potlačovat nutkání mírně jej postrčit správným směrem. Ve čtyřiatřiceti letech se zařadila k nejmladším ženám, které kdy u Metropolitní policejní služby dosáhly hodnosti vrchního inspektora, avšak její rychlý postup nebyl očekávaný ani zvlášť vítaný. Uprázdněné velitelské místo i její následné povýšení bylo možné připsat pouze a jedině případu Hadrového panáka z loňského léta a skutečnosti, že právě ona zatkla nechvalně proslulého sériového vraha. Předešlý vrchní inspektor Terrence Simmons musel odejít kvůli špatnému zdraví, na kterém se podle všeobecného mínění podepsala komisařova výhrůžka, že ho vyrazí, pokud Simmons neodstoupí dobrovolně, což bylo tradiční gesto vůči rozčarované veřejnosti, něco jako obětování nevinného trvale rozhněvaným božstvům. Baxterová se na věc dívala stejně jako ostatní kolegové: znechutilo ji, že předchůdce posloužil jako obětní beránek, ale v podstatě\nse jí ulevilo, že tento osud nepotkal ji. Ani nepřemýšlela o tom, že by se ucházela o čerstvě uvolněnou pozici, dokud jí komisař neřekl, že místo může mít, pokud o něj požádá. Rozhlédla se po své dřevotřískové kóji se špinavým kobercem a zprohýbanou kartotékou (kdo ví, jaké důležité dokumenty jsou pohřbeny ve spodní přihrádce, kterou se jí nikdy nepodařilo otevřít?) a uvažovala, co ji to sakra napadlo. Z hlavní kanceláře se rozlehlo veselé volání, ale Baxterová mu nevěnovala pozornost a znovu se začetla do stížnosti na detektiva Saunderse. Nějaké ženě se nelíbilo, že detektiv v souvislosti s jejím synem použil sprosté slovo. Baxterová znejistěla jen kvůli tomu, že jí výraz připadal poměrně neškodný. Začala psát oﬁciální odpověď, ale v polovině ztratila vůli k životu, zmuchlala stížnost a hodila ji směrem ke koši. Ozvalo se nesmělé zaklepání a do dveří vstoupila nevýrazná policistka. Posbírala papírové koule, jimiž Baxterová více či méně minula cíl, přemístila je do koše a zručně na vrchol vratké hromady položila další dokument. „Velice nerada vás ruším,“ začala, „ale detektiv Shaw každou chvíli pronese řeč. Napadlo mě, že byste možná chtěla být u toho.“ Baxterová hlasitě zaklela a položila čelo na stůl. „Dárek!“ připomněla sama sobě příliš pozdě. Nervózní mladá žena rozpačitě čekala na další pokyny. Po chvíli ztratila jistotu, jestli je Baxterová ještě vzhůru, a nenápadně se vytratila. Baxterová se zvedla ze židle a zamířila do hlavní kanceláře, kde se kolem stolu detektiva seržanta Finlaye Shawa shlukl dav. Na stěnu přilepili transparent, který sám Finlay před dvaceti lety koupil pro jednoho dávno zapomenutého kolegu: BUDE SE NÁM STÝSKAT! Na stole okorávaly donuty ze supermarketu a několik nálepek se stále větší slevou na jejich krabici vypovídalo o třídenní cestě od nevábnosti k nepoživatelnosti.\nKdyž skotský detektiv chraplavě pohrozil Saundersovi, že mu před odchodem do penze ještě jednu vrazí, ozval se zdvořilý smích. Teď to všechny pobavilo, ale po posledním takovém incidentu následovala jedna rekonstrukce nosu, dvě disciplinární slyšení a pro Baxterovou několik hodin vyplňování formulářů. Podobné okamžiky nenáviděla: neupřímné a vlastně trapné loučení po několika desetiletích ve službě, z nichž si domů jako suvenýry odnese spousty děsivých vzpomínek na situace zvládnuté s odřenýma ušima. Stála vzadu, usmívala se a vysílala k Finlayovi laskavé pohledy, aby ho podpořila. Byl jejím posledním opravdovým spojencem, jedinou zbývající přátelskou tváří. Teď odcházel a ona mu ani nekoupila přání. Připomněl se telefon v její kanceláři. Nechala ho zvonit a sledovala, jak Finlay neúspěšně předstírá, že whisky, na kterou se složili, je jeho oblíbená. Nejraději měl Jamesona – stejně jako Wolf. Baxterová se zatoulala v myšlenkách jinam. Vzpomněla si, že Finlayovi při posledním společenském setkání koupila panáka. Od té doby uplynul skoro rok. Ujistil ji, že ho nikdy netrápil vlastní nedostatek ctižádosti. Potom ji varoval, že funkce detektiva vrchního inspektora není nic pro ni, protože se ukouše nudou. Tehdy ho neposlouchala, protože Finlay nemohl pochopit, že jí nejde ani tak o povýšení, jako o rozptýlení, změnu, únik. Její telefon se ozval znovu a ona se naštvaně ohlédla ke svému stolu. Finlay pročítal různé vzkazy na rozloučenou, naškrábané na přání s Mimoni, o nichž se kdosi mylně domníval, že je jejich fanouškem. Baxterová se podívala na hodinky. Opravdu jednou potřebovala odejít nějak rozumně. Finlay s přidušeným smíchem odložil přání a pustil se do projevu od srdce. Plánoval jej co nejkratší, protože si neliboval ve veřejných vystoupeních. „A teď vážně, děkuju vám. Sloužím tady od doby, kdy byl New Scotland Yard ještě jako ze škatulky…“ Odmlčel se a doufal, že by se aspoň jeden člověk mohl zasmát. Tragickým podáním právě\nzazdil svůj nejlepší vtip. Přesto pokračoval a věděl, že zbytek už nějak doklepe. „Tenhle barák a lidi v něm pro mě znamenají mnohem víc než jenom práci a kolegy – stali jste se pro mě druhou rodinou.“ Žena v první řadě si otřela uslzené oči. Finlay se na ni pokusil usmát způsobem, který by naznačoval, že city jsou vzájemné a on má tušení, kdo ta ženská je. Rozhlédl se po přítomných a hledal jedinou osobu, které byla jeho řeč doopravdy určena. „Měl jsem to potěšení sledovat, jak někteří z vás kolem mě rostou a mění se z drzých praktikantů“ – sám pocítil pálení v očích – „v silné, nezávislé, krásné a statečné mladé ženy… a muže,“ dodal, aby neprozradil příliš. „Chci říct, že mi bylo ctí pracovat s vámi a jsem na vás vážně pyšný. Děkuju vám.“ Odkašlal si, usmál se na tleskající kolegy a konečně spatřil Baxterovou. Stála u stolu za zavřenými dveřmi své kanceláře a během telefonátu zuřivě gestikulovala. Znovu se usmál, tentokrát posmutněle, a zástup se rozcházel a nechával ho naposledy si posbírat věci. Když skládal fotograﬁe, které mu roky zpříjemňovaly pracoviště, zpomalovaly ho vzpomínky a zejména jedna upoutala jeho pozornost, zkroucený a vybledlý snímek z vánočního večírku v kanceláři. Na Finlayově holé hlavě spočívala koruna z krepového papíru, což zjevně pobavilo jeho kamaráda Benjamina Chamberse, držícího kolem ramen Baxterovou, pro kterou to nejspíš byla jediná fotograﬁe, na níž se usmívala. A z druhé strany, v dojemně neúspěšném pokusu zvednout Finlaye do vzduchu, stál Will… Wolf. Finlay opatrně uložil fotku do kapsy saka a posbíral ostatní věci. Cestou ke dveřím zaváhal. Neměl pocit, že by zapomenutý dopis, který objevil vzadu v šuplíku, patřil zrovna jemu. Napadlo ho, že by ho tam nechal nebo ho roztrhal, ale pak ho uložil na dno krabice se svými krámy a zamířil k výtahům. Usoudil, že jedno tajemství navíc ještě unese. V 19.49 Baxterová ještě seděla za svým stolem. Každých dvacet minut poslala textovku s omluvou za zpoždění a slibem, že dorazí co nejdřív. Kvůli komandérce nejen dočista zapomněla\nna Finlayovo rozloučení, ale teď navíc sabotovala svou první společenskou událost po několika měsících. Komandérka chtěla, aby Baxterová zůstala v práci, dokud se za ní nezastaví. Vzájemně se neměly v oblibě. Vanitová, mediální tvář Metropolitní policejní služby, zcela otevřeně vystoupila proti povýšení Baxterové. Protože s ní pracovala na vraždách Hadrového panáka, upozornila komisaře, že Baxterová je hádavá a tvrdohlavá a nemá úctu k autoritám, nemluvě o tom, že podle jejího názoru nese zodpovědnost za smrt jedné z obětí. Baxterová považovala Vanitovou za pokryteckou osobu, která umí vystupovat před kamerami, ale Simmonse hodila přes palubu při prvním náznaku problému. Aby to bylo ještě horší, Baxterová právě otevřela automaticky generovaný e-mail z archivu s další připomínkou, že Wolf ještě nevrátil několik složek. Přehlédla seznam a pár případů poznala… Bennettová, Sarah: žena, která utopila manžela v bazénu. Baxterová měla podezření, že spis by se mohl nacházet za radiátorem v zasedací místnosti. Dubois, Léo: nekomplikované ubodání, ze kterého se postupně vyklubalo jedno z nejsložitějších vyšetřování s účastí různých služeb, zahrnující pašování drog, černý trh se zbraněmi a obchod s lidmi. To si s Wolfem moc užili. Vanitová do kanceláře vstoupila se dvěma dalšími lidmi, což prakticky vylučovalo, že by Baxterová mohla odejít před osmou. Ani se neobtěžovala vstát, když Vanitová přistoupila k jejímu stolu a pozdravila s vřelostí osvojenou tak dokonale, že působila téměř upřímně. „Detektivka vrchní inspektorka Emily Baxterová, zvláštní agentka Elliot Curtisová z FBI,“ představila je Vanitová a uhladila si tmavé vlasy dozadu. „Těší mě,“ řekla vysoká černoška a natáhla ruku k Baxterové. Na sobě měla pánsky vypadající oblek, vlasy si stáhla tak pevně, že si rovnou mohla oholit hlavu, a téměř se nenalíčila. Ačkoli budila dojem, že jí je přes třicet, Baxterová usoudila, že ve skutečnosti bude mladší.\nVsedě si s Curtisovou potřásla rukou, zatímco Vanitová představovala druhého hosta, kterého zřejmě víc než oﬁciality zajímala poničená kartotéka. „A tohle je zvláštní agent –“ „Nevíte, co je na nich tak zvláštního,“ přerušila ji rozpustile Baxterová, „když se v mé mrňavé kanceláři vyskytnou hned dva?“ Vanitová si jí nevšímala. „Jak jsem řekla, tohle je zvláštní agent Damien Rouche ze CIA.“ „Rúz?“ zopakovala po ní Baxterová. „‚Rauš‘?“ zapochybovala Vanitová o své předešlé výslovnosti. „Myslím, že je to ‚rúš‘,“ pomohla jim Curtisová a pro jistotu se obrátila k Roucheovi. Baxterová nechápavě sledovala, jak se muž zdvořile usmívá, ťuká si s kolegyní pěstí a beze slova si sedá. Odhadla, že mu bude necelých čtyřicet. Byl hladce oholený a měl bledou pleť a prošedivělé vlasy, vepředu trochu přerostlé a učesané na patku. Podíval se na papírovou věž mezi nimi, sjel pohledem ke koši a usmál se. Na sobě měl bílou košili se dvěma rozepnutými horními knoﬂíčky a tmavomodrý oblek, který vypadal pomačkaně, ale seděl mu. Baxterová se otočila k Vanitové a vyčkávala. „Agenti Curtisová a Rouche dnes večer přiletěli z Ameriky,“ řekla Vanitová. „To dává smysl,“ odpověděla Baxterová trpělivěji, než měla v úmyslu. „Docela spěchám, takže…“ „Můžu, komandérko?“ oslovila Curtisová Vanitovou a obrátila se k Baxterové. „Vrchní inspektorko, jistě jste slyšela o té mrtvole nalezené před necelým týdnem. Víte –“ Baxterová s neutrálním výrazem pokrčila rameny, čímž ji hned na začátku přerušila. „V New Yorku? Na Brooklynském mostě?“ ujišťovala se Curtisová. „Zapletená v lanech? Dávali to ve všech zprávách?“ Baxterová potlačila zívnutí. Rouche šátral v kapse pláště. Curtisová předpokládala, že hledá něco, čím podpoří její vyprávění, jenže on místo toho vylovil\nrodinné balení želatinových bonbonů Jelly Babies a roztrhl sáček. Když zaznamenal kolegynin pohoršený výraz, nabídl jí. Curtisová se odvrátila, otevřela tašku a vytáhla z ní složku. Uvnitř bylo několik zvětšených fotograﬁí, které položila na stůl před Baxterovou. Hned jí došlo, proč za ní ti lidé přicestovali z takové dálky. První snímek byl pořízen při pohledu z ulice vzhůru. Na pozadí záře vycházející z města viselo mezi lany asi třicet metrů vysoko tělo. Končetiny mělo zkroucené do nepřirozené polohy. „Zatím jsme to nezveřejnili, ale oběť se jmenuje William Fawkes.“ Baxterová na chvíli přestala dýchat. Už tak byla zesláblá z hladu, ale teď se jí zdálo, že by doopravdy mohla omdlít. Ruka se jí třásla, když se dotkla pokřivené postavy orámované ikonickým mostem. Vnímala, jak ji všichni sledují a možná v nich ožívají pochyby o její vágní verzi dramatického vyvrcholení vražd Hadrového panáka. Curtisová se zvědavým výrazem pokračovala. „Ne tamten,“ řekla pomalu, natáhla se, a když odsunula horní fotograﬁi, odhalila detailní záběr nahé, obézní a neznámé oběti. Baxterová zvedla dlaň ke rtům a stále nedokázala odpovědět. „Pracoval v investiční bance P. J. Henderson. Manželka, dvě děti… Ale někdo nám evidentně posílá vzkaz.“ Baxterová se vzpamatovala natolik, aby si dokázala prohlédnout zbylé fotky, které ukazovaly mrtvolu z různých úhlů. Jedno kompletní tělo, bez stehů. Muž kolem padesátky, úplně nahý. Levá ruka volně visící, do hrudi vyřezané slovo „Návnada“. Když snímky prošla, vrátila je Curtisové. „Návnada?“ zeptala se a podívala se po obou agentech. „Už zřejmě chápete, proč jsme mysleli, že byste o tom měla vědět,“ nadhodila Curtisová. „Ani ne,“ odpověděla Baxterová, která se rychle vracela ke svému normálnímu vystupování. Curtisová se překvapeně obrátila k Vanitové. „Předpokládala jsem, že především vaše oddělení bude chtít –“ „Víte, kolik zločinců se ve Spojeném království za poslední\nrok pokusilo napodobit vraždy Hadrového panáka?“ zasáhla Baxterová. „Jenom já vím o sedmi, a to tyhle informace aktivně nevyhledávám.“ „A vás to vůbec neznepokojuje?“ zajímala se Curtisová. Baxterová neviděla důvod, proč by zrovna této hrůze měla věnovat víc času než pěti dalším, které na jejím stole přistály dopoledne. Pokrčila rameny: „Magoři vždycky budou magořit.“ Roucheovi málem zaskočila oranžová želatinová postavička. „Poslyšte, Lethaniel Masse byl velice inteligentní, vynalézavý a výkonný sériový vrah. Ti ostatní jsou prostě pošuci, co zohaví mrtvolu, než je sebere místní policie.“ Baxterová zavřela počítač, sáhla pro tašku a chystala se k odchodu. „Před šesti týdny jsem dala krabičku lentilek metrové verzi Hadrového panáka, která ke mně přišla koledovat. Nějaký pozér v baretu se rozhodl sešít dohromady kusy mrtvých zvířat. Výsledek se stal nejnovějším přírůstkem galerie Tate Modern a přišel se na něj podívat rekordní počet stejně obaretovaných a stejně pózujících pozérů v baretech.“ Rouche se zasmál. „Nějaký pitomec o tom dokonce natáčí televizní seriál. Hadrový panák je všude a my se s ním prostě musíme naučit žít,“ uzavřela Baxterová. Obrátila se k Roucheovi, který zíral do sáčku bonbonů. „On nemluví?“ zeptala se Curtisové. „Radši poslouchá,“ odpověděla Curtisová hořce, jako by výstředního kolegy měla plné zuby hned po týdnu spolupráce. Baxterová se znovu otočila k Roucheovi. „Oni je změnili?“ zamumlal konečně s pusou plnou barevné želatiny, když si uvědomil, že se na něj všechny tři ženy dívají a čekají na jeho příspěvek ke schůzce. Baxterovou překvapilo, že agent CIA mluví s dokonalým britským přízvukem. „Co změnili?“ zeptala se a pozorně poslouchala, jestli si z ní neutahuje.\n„Jelly Babies,“ odpověděl a rýpal se v zubech. „Chutnají jinak než dřív.“ Curtisová si zahanbeně a otráveně mnula čelo. Baxterová zvedla ruce a vrhla netrpělivý pohled k Vanitové. „Už jsem měla být někde jinde,“ upozornila bez obalu. „Máme důvod předpokládat, že tohle není další nezajímavý napodobitel, vrchní inspektorko,“ trvala Curtisová na svém a máchla rukou k fotograﬁím ve snaze vrátit diskusi do žádoucích kolejí. „Máte pravdu,“ připustila Baxterová. „Není ani to. Nic nesešil.“ „Došlo ke druhé vraždě,“ vyštěkla Curtisová, než se vrátila k profesionálnímu tónu. „Před dvěma dny. Místo bylo… příhodné v tom smyslu, že jsme čin dokázali utajit před médii, aspoň dočasně. Realisticky ale neočekáváme, že bychom dokázali věc takové“ – obrátila se k Roucheovi pro pomoc, avšak žádné se nedočkala – „povahy skrývat před světem déle než ještě jeden den.“ „Před světem?“ zopakovala Baxterová skepticky. „Máme k vám malou prosbu,“ pokračovala Curtisová. „A taky velkou,“ dodal Rouche, jehož přízvuk byl s prázdnou pusou ještě britštější. Baxterová se zamračila na Rouche, Curtisová udělala totéž a Vanitová zpražila Baxterovou pohledem dřív, než něco namítne. Rouche kvůli rovnováze zíral na Vanitovou. Po chvíli se Curtisová vrátila pohledem k Baxterové. „Rádi bychom vyslechli Lethaniela Masse.“ „Tak proto je tady FBI i CIA,“ dovtípila se Baxterová. „Americká vražda, britský podezřelý. Tak jo, poslužte si,“ pokrčila rameny. „Samozřejmě ve vaší přítomnosti.“ „To rozhodně ne. Nechápu, k čemu byste mě tam vůbec mohli potřebovat. Otázky dokážete z kartičky přečíst sami. Věřím vám.“ Rouche se sarkastické poznámce usmál. „Přirozeně vám s radostí poskytneme jakoukoli pomoc, že ano, vrchní inspektorko?“ zasáhla Vanitová s očima rozšířenýma hněvem. „Naše přátelské vztahy jak s FBI, tak se CIA –“ „Panebože!“ neudržela se Baxterová. „Tak dobře. Půjdu s vámi a budu vás držet za ruku. Co je ta malá prosba?“\nRouche a Curtisová se po sobě podívali a dokonce i Vanitová zašoupala nohama, než sebrala odvahu k odpovědi. „Tohle… byla malá prosba,“ přiznala Curtisová tiše. Baxterová se chystala vybuchnout. „Chtěli bychom, abyste se s námi podívala na místo činu,“ pokračovala Curtisová. „Na fotkách?“ zeptala se Baxterová přiškrceně. Rouche vystrčil spodní ret a zakroutil hlavou. „Už jsem s komisařem dohodla dočasné převelení do New Yorku, a dokud budete pryč, osobně převezmu vaše úkoly,“ oznámila Vanitová. „Těch úkolů je poměrně dost,“ upozornila Baxterová jízlivě. „Zvládnu je… nějak,“ odpověděla Vanitová a její profesionální výraz na vzácný okamžik zakolísal. „To je absurdní! Jak bych proboha podle vás mohla prospět naprosto nesouvisejícímu případu na druhém konci světa?“ „Vůbec nijak,“ připustil Rouche upřímně, čímž Baxterovou odzbrojil. „Je to úplná ztráta času… nás všech.“ Zasáhla Curtisová. „Myslím, že kolega se pokouší říct, že americká veřejnost se na případ bude dívat jinak než my. Uvidí vraždy Hadrového panáka tady a vraždy ve stylu Hadrového panáka tam, takže bude chtít, aby tyhle nové vrahy chytala žena, která dopadla pachatele v případu Hadrového panáka.“ „Vrahy?“ zopakovala Baxterová. Tentokrát kolegyni pohledem napomenul Rouche. Zjevně prozradila víc, než v této rané fázi měla, avšak nastalé ticho signalizovalo, že se Američanka opět ovládla. „Takže tohle celé je jenom cvičení ve vztazích s veřejností?“ zeptala se Baxterová. Rouche s úsměvem odpověděl: „A nedá se to říct o všem, co děláme, vrchní inspektorko?“\nDaniel Cole Loutkář Z anglického originálu Hangman, vydaného nakladatelstvím Trapeze – Orion Books v Londýně roku 2017, přeložil Michal Prokop Obálku navrhla Kateřina Stárková Redigovala Jana Kunová Odpovědní redaktoři Martina Bekešová a Vojtěch Staněk Technický redaktor David Dvořák Počet stran 352 Vydala Euromedia Group, a. s. – Knižní klub, Nádražní 30, 150 00 Praha 5 v roce 2018 jako svou 9872. publikaci Sazba Vladimír Fára Tisk GGP Media GmbH, Possneck Vydání první Naše knihy na trh dodává Euromedia – knižní distribuce, Nádražní 30, 150 00 Praha 5 Zelená linka: 800 103 203 Tel.: 296 536 111 Fax: 296 536 246 objednavky-vo@euromedia.cz


Babi hora - vše o tématu | Ahaonline.cz\nAhaonline.cz >Wiki.Ahaonline.cz >b >babi hora\nAktuální informace o tématu: babi hora\nPřečtěte si o tématu "babi hora". Abychom vám usnadnili vyhledávání zajímavého obsahu, připravili jsme seznam nejoblíběnějších článků s klíčovými slovy "babi hora", které hledáte. V naší encyklopedii najdete články, fotografie i videa k tématu "babi hora".\nTeploty okolo jedenadvaceti stupňů i chladné dny s nejvýše třinácti stupni. Takové počasí nás čeká v tomto týdnu. Záleží, zda se rozpustí ranní…\nZ triček rovnou do kožichu: Připravte se na drastický obrat počasí\nTřebaže je konec října, zažíváme výrazně nadprůměrné dny, kdy si ještě můžeme naplno užívat síly slunečních paprsků. Jenže v neděli teplé babí léto…\nPředpověď počasí děsí: Nástup podzimu jako z hororu\nMísto babího léta do Česka přichází pravý podzim. A bude opravdu chladno! Nejenže rtuť teploměrů klesne, bude navíc velmi silně fičet.\nKrutá změna počasí: Arktický vítr všechno zmaří\nBude to krutá změna! Teploty stále šplhají přes 25 stupňů, na severu už se ale chystá drsné ochlazení. Ledový arktický vzduch v pondělí vtrhne do…\nPředpověď meteorologů: DRASTICKÁ ZMĚNA POČASÍ!\nPaní zima posílá pozdravení. Nad ránem včera Česko postříbřil mráz. Na krkonošské Luční boudě klesla teplota až k –9 °C. Už v pátek se ale vrátí…\nTypický podzim je tady! Babí léto se s námi nadobro rozloučilo. Nyní přijdou sychravé dny s přeháňkami. Teploty klesnou pod deset stupňů a po ránu…\nBabí léto připomíná letos to skutečné. Rtuť teploměru může dnes dokonce pokořit hodnotu 25 stupňů. Ráno už ale cukrují přízemní mrazíky trávu …\nVemte si kraťasy aneb po teplém víkendu přijde... Celý týden babího léta!\nBabí léto je tady! Po ochlazení v posledních dnech se vrátí sluníčko a rtuť teploměru vyšplhá na 22 stupňů.\nTlaková výše přinese: Další letní víkend!\nBabí léto se nechce vzdát vlády a předat ji sychravému podzimu. Nad Evropou dál pevně sedí rozsáhlá tlaková výše.


twilight saga - stmívání-kniha online - 13.kapitola-doznání\nÚvod » stmívání-kniha online » 13.kapitola-doznání\n25. 12. 2009\nEdward ve slunečním světle byl šokující. Nemohla jsem si na to zvyknout, ačkoliv jsem na něj zírala celé odpoledne. Jeho kůže, bílá navzdory lehkému ruměnci ze včerejšího loveckého výletu, doslova jiskřila, jako kdyby měl tělo posázené tisíci drobných diamantů. Ležel bez pohnutí na trávě, pod rozepnutou košilí byla vidět jeho nádherně modelovaná, zářící hruď, jiskřivé paže měl holé. Jeho lesklá, bledá levandulová víčka byla zavřená, ačkoliv samozřejmě nespal. Dokonalá socha, vytesaná do nějakého neznámého kamene, hladkého jako mramor, třpytivého jako křišťál.\nČas od času se jeho rty pohnuly, tak rychle, že to vypadalo, jako by se chvěly Ale když jsem se zeptala, řekl mi, že si pro sebe zpívá; bylo to příliš potichu, abych to slyšela.\nTaké jsem si užívala slunce, ačkoliv vzduch nebyl na můj vkus dost suchý. Ráda bych si lehla jako on a nechala slunce, aby mi hřálo tvář. Ale zůstávala jsem schoulená, bradu položenou na kolenou, a nemohla jsem od něj odtrhnout oči. Vál lehký větřík; povíval mi vlasy a šustil v trávě, která se pohupovala kolem jeho nehybného těla.\nLouka, která mi zprvu připadala tak úchvatná, vedle jeho nádhery vybledla.\nVáhavě, pořád v obavách, že zmizí jako fata morgana, příliš krásný, aby byl skutečný... váhavě jsem natáhla jeden prst a pohladila ho po hřbetě třpytivé ruky, která mi ležela na dosah. Znovu jsem žasla nad dokonalou texturou, saténově hladkou, chladnou jako kámen. Když jsem zase vzhlédla, jeho oči byly otevřené a dívaly se na mě. Dneska měly barvu karamelek, byly světlejší, teplejší, po lovu. V koutcích jeho nehybných rtů se ukázal rychlý úsměv.\n"Neděsím tě?" zeptal se rozpustile, ale v jeho tichém hlasu jsem slyšela skutečnou zvědavost.\n"Ne víc než obvykle."\nUsmál se víc zeširoka; jeho zuby se zablýskly v slunci.\nPosunula jsem se blíž a natáhla celou ruku, abych konečky prstů obkroužila kontury jeho předloktí. Viděla jsem, že se mi prsty třesou, a věděla jsem, že to neunikne jeho pozornosti.\n"Vadí ti to?" zeptala jsem se, protože zase zavřel oči.\n"Ne," odpověděl, ale oči neotevřel. "Nedokážeš si představit, jaký je to pocit." Povzdechl si.\nZlehka jsem přejížděla rukou přes dokonalé svaly jeho paže, sledovala slabý vzorec namodralých žil uvnitř loketní jamky. Natáhla jsem se a vzala ho za druhou ruku. Uvědomil si, co chci, a rozevřel dlaň jedním z těch svých neuvěřitelně rychlých, znepokojujících pohybů. Vyplašilo mě to; prsty mi na jeho paži na vteřinku ztuhly.\n"Promiň," zamumlal. Vzhlédla jsem včas, abych viděla, jak se jeho zlaté oči zase zavřely. "S tebou je hrozně snadné být sám sebou."\nZvedla jsem jeho ruku, otáčela jí tam a sem a dívala se, jak mu slunce jiskří na dlani. Přidržela jsem si ji blíž u obličeje a snažila se zahlédnout ty skryté plošky v jeho kůži.\n"Pověz mi, na co myslíš," zašeptal. Vzhlédla jsem a viděla jeho oči, jak se na mě upřeně dívají. "Pořád mi připadá tak divné, že to nepoznám."\n"Víš, my ostatní to takhle máme pořád."\n"To je těžký život." Představovala jsem si náznak lítosti v jeho tónu? "Ale tys mi neodpověděla."\n"Já jsem si přála vědět, na co myslíš..." zaváhala jsem.\n"Přála jsem si, abych dokázala uvěřit, že jsi skutečný. A přála jsem si, abych se nebála."\n"Nechci, aby ses bála." Jeho hlas byl tichý jako šepot. Slyšela jsem to, co však nemohl s jistotou říct, a sice že se nemusím bát, že se není čeho bát.\n"No, to není přesně ten strach, který jsem měla na mysli, ačkoliv je to rozhodně námět k zamyšlení."\nTak rychle, že mi jeho pohyb zase unikl, se napůl posadil, opřený o pravou paži, levou dlaň stále v mých rukou. Jeho andělská tvář byla jenom pár centimetrů od mojí. Mohla jsem se – měla jsem se – odtáhnout, ale nebyla jsem schopna pohybu. Jeho zlaté oči mě hypnotizovaly.\n"Tak čeho se tedy bojíš?" zašeptal naléhavě.\nAle já jsem nedokázala odpovědět. Jako už jednou předtím jsem na tváři ucítila jeho studený dech. Sladký, lahodný, až se mi nad tou vůní sbíhaly sliny v ústech. Nepodobalo se to žádné jiné vůni. Instinktivně, bez přemýšlení, jsem se naklonila blíž a vdechovala.\nA v tu chvíli byl pryč, jeho ruka se mi vytrhla. Než jsem očima zaostřila, byl dvacet stop ode mě, stál na kraji malé louky, v hlubokém stínu vysoké jedle. Zíral na mě, jeho oči byly v tom pološeru tmavé, jeho výraz nečitelný.\nCítila jsem ve tváři bolest a šok. Prázdné ruce mě pálily.\n"Já... se omlouvám... Edwarde," zašeptala jsem. Věděla jsem, že to slyší.\n"Dej mi chvilku," zavolal, dost hlasitě pro mé ne tak citlivé uši. Seděla jsem velmi klidně.\nPo deseti neuvěřitelně dlouhých sekundách se vrátil, přišel pomalu na své tempo. Zastavil se pár kroků ode mě a půvabně se položil na zem se zkříženýma nohama. Nepřestával se mi dívat do očí. Dvakrát se zhluboka nadechl a pak se omluvně usmál.\n"Je mi to moc líto." Zaváhal. "Pochopila bys, co tím myslím, kdybych řekl, že jsem jenom člověk?"\nPřikývla jsem, ale jeho vtipu jsem se nedokázala zasmát. V žilách mi pulzoval adrenalin, jak mi pomalu docházelo nebezpečí, které mi hrozilo. Z místa, kde seděl, to dokázal vycítit. Jeho úsměv se změnil ve výsměšný.\n"Jsem nejlepší predátor na světě, nemyslíš? Všechno na mně tě vábí – můj hlas, můj obličej, dokonce můj pach. To mi tak ještě scházelo!" Zničehonic vstal a byl zase pryč, okamžitě zmizel, a objevil se pod tím samým stromem jako předtím. Za půl sekundy oběhl louku.\n"Jako kdybys mě mohla předběhnout!" zasmál se hořce.\nVztáhl ruku a s ohlušujícím praskotem bez námahy ulomil z kmene jedle dvě stopy tlustou větev. Chvíli s ní v ruce balancoval a pak ji s neuvěřitelnou rychlostí odhodil, mrštil jí o druhý veliký strom, který se tou ranou otřásl a ještě chvíli se chvěl.\nA už stál na krok ode mne, bez hnutí, jako by byl z kamene.\n"Jako kdybys mě mohla přeprat," řekl něžně.\nSeděla jsem jako přimrazená, bála jsem se ho víc než kdy předtím. Nikdy jsem ho neviděla úplně odložit tu pečlivě kultivovanou fasádu. Nikdy nebyl méně lidský, a ani krásnější. Obličej popelavý, oči rozšířené, seděla jsem jako pták hypnotizovaný očima hada.\nJeho nádherné oči planuly prudkým vzrušením. Pak s ubíhajícími vteřinami potemněly. Jeho výraz se pomalu vrátil k původní smutné masce.\n"Neboj se," zašeptal sametovým hlasem, neúmyslně svůdným. "Slibuju," zaváhal. "Přísahám, že ti neublížím." Zdálo se, že má víc práce přesvědčit sám sebe než mě.\n"Neboj se," zašeptal znovu a s přehnanou pomalostí přistoupil blíž. Plynule se posadil, schválně zpomalenými pohyby, až se naše obličeje ocitly na stejné úrovni, jenom stopu od sebe.\n"Prosím tě, odpusť mi," řekl formálně. "Dokážu se ovládat. Tys mě zaskočila. Ale teď se chovám, jak nejlíp umím."\nPočkal, ale já jsem stále nemohla promluvit.\n"Dneska nemám žízeň, čestné slovo." Zamrkal.\nTomu jsem se musela zasmát, ačkoliv ten smích byl roztřesený a zadýchaný.\n"Jsi v pořádku?" zeptal se něžně, pomalu, opatrně natáhl svou mramorovou ruku a položil mi ji zpátky do dlaně.\nDívala jsem se na tu hladkou, chladnou ruku a pak jsem se mu podívala očí. Byly zjihlé, kajícné. Podívala jsem se zpátky na jeho ruku a pak jsem ji otočila a konečkem prstu mu začala objíždět čáry v dlani. Vzhlédla jsem a plaše se usmála.\nOplatil mi oslňujícím úsměvem.\n"Takže kde jsme to byli, než jsem se začal tak hrubě chovat?" zeptal se něžnými kadencemi minulého století.\n"Vážně si nedokážu vzpomenout."\nUsmál se, ale jeho obličej byl zahanbený. "Myslím, že jsme mluvili o tom, proč se bojíš, kromě zjevných důvodů."\nPodívala jsem se dolů na jeho ruku a jezdila bezcílně po té hladké, zářící dlani. Sekundy odtikávaly.\n"Jak snadno se dám vyvést z míry," povzdechl si. Dívala jsem se mu do očí a najednou jsem pochopila, že tohle je pro něj stejně tak nové jako pro mě. I když měl za sebou tolik let nezměrných zkušeností, tohle pro něj bylo taky těžké. Ta myšlenka mi dodala odvahu.\n"Bála jsem se... protože, no, ze zjevných důvodů s tebou nemůžu zůstat. A bojím se, že bych s tebou ráda zůstala, mnohem víc, než bych měla." Při těch slovech jsem sklopila oči na jeho ruce. Bylo pro mě těžké říct tohle nahlas.\n"Ano," souhlasil pomalu. "To je skutečně důvod ke strachu. Chtít být se mnou. To opravdu není v tvém nejlepším zájmu."\n"Já vím. Možná bych mohla zkusit to nechtít, ale nevěřím, že by to fungovalo."\n"Přál bych si, abych ti mohl pomoct. Opravdu." Nebylo pochyb o upřímnosti v jeho živých očích. "Měl jsem už dávno odejít. Měl bych odejít teď. Ale nevím, jestli to dokážu."\n"Nechci, abys odešel," zašeptala jsem lítostivě, s pohledem upřeným zase dolů.\n"Což je přesně ten důvod, proč bych odejít měl. Ale neboj. Já jsem v podstatě sobecký tvor. Příliš toužím po tvojí společnosti na to, abych dělal, co bych měl."\n"To jsem ráda."\n"To nebuď!" stáhl ruku, tentokrát něžněji; jeho hlas byl drsnější než obvykle. Drsnější podle jeho měřítek, ale stále krásnější než jakýkoliv jiný lidský hlas. Bylo těžké držet s ním krok – jeho náhlé změny nálad mě zanechaly vždycky o krok pozadu, jako omráčenou.\n"Není to jenom tvoje společnost, po čem toužím! Na to nikdy nezapomínej. Nikdy nezapomínej, že pro tebe jsem nebezpečnější než pro kohokoliv jiného." Zarazil se. Podívala jsem se na něj a viděla, že nepřítomně zírá do lesa.\nNa okamžik jsem se zamyslela.\n"Asi přesně nechápu, jak to myslíš – aspoň tu poslední část," řekla jsem.\nPodíval se zpátky na mě, šibalsky se usmál a jeho nálada se zase změnila.\n"Jak bych ti to vysvětlil?" přemítal. "Aniž bych tě zase vystrašil... hmmmm." Ale zdálo se, že o tom nepřemýšlí. Položil svou ruku zpátky do mé; sevřela jsem ji pevně v dlaních. Podíval se na naše ruce.\n"To je úžasně příjemné, to teplo." Povzdechl.\nChvíle uplynula, než si srovnal myšlenky.\n"Víš, jak má každý rád jiné chutě?" začal. "Někdo má rád čokoládovou zmrzlinu, jiný dává přednost jahodové?"\n"Promiň mi tu analogii s jídlem – nepřišel jsem na jiný způsob, jak to vysvětlit."\nUsmála jsem se. Smutně mi úsměv oplatil.\n"Víš, každý člověk voní jinak, má jinou esenci. Kdybys zamkla alkoholika do místnosti plné zvětralého piva, ochotně by ho vypil. Ale kdyby chtěl, tak by dokázal odolat, kdyby to byl alkoholik, který se léčí. Teď řekněme, že bys do té místnosti postavila sklenici stoleté brandy, nejvzácnějšího, jemného koňaku – a naplnila místnost jeho teplým aroma – myslíš, že tehdy by se mu to podařilo?"\nSeděli jsme mlčky a dívali se jeden druhému do očí – snažili se číst si navzájem myšlenky.\nProlomil ticho jako první.\n"Možná, že to není to pravé srovnání. Možná, že odmítnout brandy by bylo příliš snadné. Možná jsem měl z našeho alkoholika raději udělat feťáka závislého na heroinu."\n"Takže tím se mi snažíš říct, že jsem tvoje oblíbená značka heroinu?" žertovala jsem ve snaze odlehčit náladu.\nRychle se usmál, zdálo se, že oceňuje mou snahu. "Ano, ty jsi přesně moje značka heroinu."\n"Stává se to často?" zeptala jsem se.\nPodíval se přes vrcholky stromů a promýšlel svou odpověď.\n"Mluvil jsem o tom s bratry." Pořád se díval do dálky. "Pro Jaspera je každý z vás v podstatě stejný. On se do naší rodiny dostal jako poslední. Pro něj je boj, aby vůbec dokázal abstinovat. Neměl ještě čas vypěstovat si cit na rozdíly v pachu, v chuti," najednou na mě pohlédl s omluvným výrazem.\n"Mně to nevadí. Prosím tě, nedělej si starosti, že mě urazíš nebo vystrašíš nebo cokoliv. Takhle zkrátka uvažuješ. Já to chápu, nebo se o to aspoň můžu snažit. Prostě mi to vysvětli, jak umíš."\nZhluboka se nadechl a zase se zahleděl na oblohu.\n"Takže Jasper si nebyl jistý, jestli vůbec někdy potkal někoho, kdo by byl tak..." zaváhal, hledaje to správné slovo, "přitažlivý jako ty jsi pro mě. Takže si myslím, že nepotkal. Emmett už je s námi na jedné lodi déle, takříkajíc, a ten pochopil, co jsem myslel. Říká, že u něj to bylo dvakrát, jednou silněji než podruhé."\n"A u tebe?"\nTo slovo tam na chvilku viselo v teplém větříku.\n"Co Emmett dělal?" zeptala jsem se, abych přerušila ticho.\nByla to špatná otázka, neměla jsem se ptát. Jeho obličej potemněl, ruka se mu v mé dlani zaťala v pěst. Podíval se jinam. Čekala jsem, ale nechystal se odpovědět.\n"Asi to uhodnu," řekla jsem nakonec.\nZvedl oči; jeho výraz byl tesklivý, prosebný.\n"I ti nejsilnější z nás můžou z lodi spadnout, viď?"\n"Co po mně chceš? Svolení?" Můj hlas byl ostřejší, než jsem zamýšlela. Snažila jsem se o laskavější tón – dovedla jsem uhodnout, co ho jeho upřímnost musela stát. "Chci říct, není tedy žádná naděje?" Jak klidně jsem dokázala diskutovat o vlastní smrti!\n"Ne, ne!" Byl okamžitě zkroušený. "Samozřejmě, že je naděje! Chci říct, samozřejmě, že nebudeš..." nechal větu nedokončenou. Jeho oči se vpalovaly do mých. "S námi je to jiné. Emmett... to byli cizí lidé, na které padl. Bylo to už dávno, a on nebyl tak... zkušený, tak opatrný, jako je teď."\nOdmlčel se a napjatě se na mě díval, zatímco jsem si to promýšlela.\n"Takže kdybychom se potkali... no, třeba v temné ulici nebo tak něco..." odmlčela jsem se.\n"Stálo mě to všechny síly, abych nevyskočil uprostřed třídy plné lidí a –" najednou se odmlčel a podíval se stranou. "Když jsi prošla kolem mě, mohl jsem zničit všechno, co pro nás Carlisle vybudoval, přímo tehdy a tam. Kdybych nepotlačoval svou žízeň během posledních, no, hrozně moc let, nedokázal bych se udržet." Odmlčel se, mračil se na stromy.\nPodíval se na mě chmurně, oba jsme vzpomínali. "Musela sis myslet, že jsem posedlý."\n"Nedokážu pochopit, proč. Jak jsi mě mohl tak rychle nenávidět..."\n"Pro mě to bylo, jako bys byla nějaký démon, povolaný přímo z mého osobního pekla, aby mě zničil. Vůně, vycházející z tvé kůže... myslel jsem ten první den, že se z toho zblázním. Během jedné hodiny mě napadla stovka různých způsobů, jak tě odlákat z místnosti, dostat tě někam samotnou. A každý z nich jsem přemohl, myslel jsem na svou rodinu, co bych jim tím způsobil. Musel jsem utéct, dostat se pryč, než bych řekl něco, co by tě přimělo mě následovat..."\nVzhlédl a uviděl můj zmatený výraz, jak jsem se snažila absorbovat jeho hořké vzpomínky. Jeho zlaté oči mu žhnuly zpod řas, hypnotické a smrtící.\n"Ty bys přišla," prohlásil.\nSnažila jsem se mluvit klidně. "Bezpochyby."\nSklopil pohled na moje ruce a zamračil se. "A pak, když jsem se snažil přehodit si rozvrh v marném pokusu se ti vyhnout, ses tam najednou objevila – v té dusné, teplé malé místnosti, ta vůně byla k zešílení. Málem jsem si tě tam tehdy vzal. Byl tam jenom jeden další křehký člověk – s kterým bych se tak snadno vypořádal."\nZachvěla jsem se v teplém slunci, viděla jsem své vzpomínky nově jeho očima, až teď mi došlo to nebezpečí. Chudák paní Copeová; zachvěla jsem se znovu, když jsem si uvědomila, že stačilo málo a byla bych neúmyslně zodpovědná za její smrt.\n"Ale odolal jsem. Nevím jak. Přinutil jsem se nečekat na tebe, nesledovat tě ze školy. Venku to bylo snadnější, tam jsem tě už nemohl cítit, mohl jsem myslet jasně, učinit správné rozhodnutí. Vysadil jsem ostatní doma – příliš jsem se styděl jim povědět, jak jsem byl slabý, oni jenom poznali, že něco není v pořádku – a pak jsem šel přímo za Carlislem do nemocnice, abych mu řekl, že odcházím."\nPřekvapeně jsem na něj zírala.\n"Vyměnil jsem si s ním auto – měl plnou nádrž benzínu a já jsem se nechtěl zastavovat. Neodvažoval jsem se jet domů, podívat se do tváře Esme. Nenechala by mě odjet bez scény. Snažila by se mě přesvědčit, že to není nutné...\nDruhý den ráno jsem byl na Aljašce." Znělo to zahanbeně, jako kdyby přiznával velkou zbabělost. "Strávil jsem tam dva dny, s nějakými starými známými... ale stýskalo se mi. Nesnesl jsem pomyšlení na to, že jsem zarmoutil Esme a všechny ostatní, mou adoptovanou rodinu. V čistém vzduchu hor bylo těžké věřit, že jsi tak neodolatelná. Přesvědčil jsem sám sebe, že bylo slabostí utéct. Už jsem si předtím dovedl poradit s pokušením, ne sice v takovém rozsahu, to ani náhodou, ale byl jsem silný. Kdo jsi, bezvýznamná malá holka" – najednou se zakřenil – "abys mě vyhnala z místa, kde jsem chtěl být? Tak jsem se vrátil..." Zíral do prostoru.\nNemohla jsem mluvit.\n"Učinil jsem opatření, lovil, krmil se víc než obvykle, když jsem tě měl zase vidět. Usoudil jsem, že jsem dost silný, abych se k tobě choval jako ke každému jinému člověku. To byla domýšlivost.\nBylo bezpochyby komplikací, že jsem nedokázal číst tvoje myšlenky, abych věděl, jaká je tvoje reakce na mě. Na to jsem nebyl zvyklý, když jsem se musel uchýlit k tak nepřímým opatřením, jako bylo poslouchat tvoje slova v Jessičině mysli... její mysl není zrovna originální a otravovalo mě, že se k tomu musím snížit. A taky jsem nemohl vědět, jestli skutečně myslíš vážně to, co říkáš. Bylo mi to všechno hrozně protivné." Zamračil se při té vzpomínce.\n"Chtěl jsem, abys pokud možno zapomněla na moje chování ten první den, tak jsem se snažil mluvit s tebou stejně, jako bych mluvil s kýmkoli jiným. Ve skutečnosti jsem s dychtivostí doufal, že rozluštím nějaké tvé myšlenky. Ale byla jsi příliš zajímavá, zjistil jsem, že jsem se chytil do tvých výrazů... a každou chvíli jsi rozvlnila vzduch rukou nebo vlasy, a vůně mě zase ohromila...\nSamozřejmě, pak tě málem přejeli přímo před mýma očima. Později jsem si vymyslel naprosto dokonalou omluvu, proč jsem se v tom okamžiku tak zachoval – protože kdybych tě nezachránil, kdyby tam byla přede mnou rozlita tvoje krev, myslím, že bych se nedokázal udržet a prozradil tak, kdo jsme. Ale tuhle výmluvu jsem si vymyslel až později. Tam v tu chvíli jsem dokázal myslet na jedinou věc: jen ne ona."\nZavřel oči, ztracen ve svých bolestných doznáních. Dychtivě jsem poslouchala a rozum šel stranou. Hlásek v hlavě mi napovídal, že bych měla být zděšená. Místo toho se mi ulevilo, že konečně chápu. A byla jsem naplněna soucitem s jeho utrpením, i teď, když se vyznával z touhy připravit mě o život.\nNakonec jsem byla schopná promluvit, ačkoliv můj hlas byl slabý. "A v nemocnici?"\nJeho oči blýskly vzhůru k mým. "Byl jsem zděšený. Nemohl jsem uvěřit, že jsem nás přece jen vystavil nebezpečí, dal jsem se do tvé moci – ze všech lidí právě do tvé. Jako kdybych potřeboval další motiv, abych tě zabil." Oba jsme sebou trhli, jak to slovo vyklouzlo. "Ale mělo to opačný účinek," pokračoval rychle. "Pohádal jsem se s Rosalií, Emmettem a Jasperem, když navrhovali, že teď je ten čas... nejhorší hádka, jakou jsme kdy měli. Carlisle stál na mojí straně a Alice taky." Ušklíbl se, když řekl jeho jméno, nedokázala jsem si představit, proč. "Esme mi řekla, ať udělám cokoliv, co musím, abych zůstal." Zavrtěl shovívavě hlavou.\n"Celý ten další den jsem odposlouchával mysl každého, s kým jsi promluvila, šokovaný, že držíš slovo. Vůbec jsem ti nerozuměl. Ale věděl jsem, že se s tebou nesmím víc zaplést. Dělal jsem, co bylo v mých silách, abych se od tebe držel co nejdál. A každý den mě vůně tvé kůže, tvého dechu, tvých vlasů... zasahovala tak silně jako poprvé."\nZnovu se naše pohledy setkaly a jeho oči byly překvapivě něžné.\n"A kvůli tomu všemu," pokračoval, "bych býval udělal lépe, kdybych nás všechny odhalil hned v tu první chvíli, než kdybych ti měl ublížit teď a tady – kde nejsou žádní svědci a nic mě nemůže zastavit."\nJsem jenom člověk, a tak jsem se musela zeptat. "Proč?"\n"Isabello." Pečlivě vyslovil moje plné jméno, pak mi rozpustile prohrábl vlasy volnou rukou. Tělem mi při tom uvolněném pohybu proběhl šok. "Bello, nemohl bych se sebou žít, kdybych ti někdy ublížil. Nevíš, jak mě to pořád mučí." Podíval se dolů, zase zahanbený. "Pomyšlení na tebe, bez pohnutí, bílou, chladnou... už nikdy nevidět, jak ti naskočí ruměnec, nikdy nevidět ten záblesk intuice v tvých očích, když prokoukneš moje záminky... to by bylo nesnesitelné." Zvedl své nádherné zmučené oči ke mně. "Ty jsi teď pro mě nejdůležitější na světě. Nikdy pro mě nebylo nic důležitějšího."\nHlava se mi točila z rychlé změny směru, jaký naše konverzace nabrala. Z veselého tématu o mém hrozícím zániku jsme si najednou vzájemně vyznávali city. Čekal, a i když jsem se dívala dolů a sledovala naše ruce, věděla jsem, že jeho zlaté oči spočívají na mně.\n"Samozřejmě už víš, jak to cítím já," řekla jsem nakonec. "Jsem tady... což zkrátka znamená, že bych radši umřela, než bych se držela od tebe," zamračila jsem se. "Jsem pitomá."\n"Jsi pitomá," souhlasil se smíchem. Naše oči se setkaly a já jsem se taky zasmála. Zasmáli jsme se společně nad tím, jak pitomá a naprosto nemožná je tahle chvíle.\n"A tak se lev zamiloval do jehňátka..." zamumlal. Podívala jsem se stranou, aby mi neviděl do očí a nevšiml si, jak mě to slovo rozechvělo.\n"To je ale hloupé jehňátko," povzdechla jsem si.\n"To je ale šílený, masochistický lev." Dlouhou chvíli zíral do lesa plného stínů a já jsem si říkala, kam ho jeho myšlenky asi odvedly.\n"Proč...?" začala jsem a pak jsem se odmlčela, protože jsem nevěděla, jak pokračovat.\nPodíval se na mě a usmál se; sluce se mu odráželo v obličeji, na zubech.\n"Pověz mi, proč jsi přede mnou předtím utekl."\nJeho úsměv pohasl. "Ty víš proč."\n"Ne, chci říct, co přesně jsem udělala špatně? Budu se muset mít na pozoru, chápeš, takže bych se radši měla začít učit, co bych neměla dělat. Tohle, například," a pohladila jsem ho po hřbetu ruky, "se zdá být v pořádku."\nZnovu se usmál. "Ty jsi neudělala nic špatně, Bello. To byla moje chyba."\n"Ale já chci pomoct, jestli můžu, abych ti to neztěžovala."\n"No..." Na chvíli rozvažoval. "Šlo o to, jak jsi byla blízko. Většina lidí se nás instinktivně straní, odrazuje je naše odlišnost... nečekal jsem, že přijdeš tak blízko. A pak vůně tvého hrdla." Zarazil se a podíval se, jestli mě nerozrušil.\n"Tak dobře," řekla jsem prostořece ve snaze zlehčit najednou napjatou atmosféru. Sklonila jsem bradu. "Žádné odhalování krku."\nFungovalo to; zasmál se. "Ne, vážně, bylo to spíš tím překvapením než čímkoliv jiným."\nZvedl svou volnou ruku a položil mi ji něžně ze strany na krk. Seděla jsem velmi klidně, chvění jeho dotyku bylo přirozeným varováním – varováním, které mi říkalo, abych byla vyděšená. Ale ve mně nebyl žádný pocit strachu. Byly tam ovšem jiné pocity...\n"Vidíš," řekl. "Naprosto v pohodě."\nKrev mi tepala jako o závod a já jsem si přála, abych ji dokázala zpomalit, cítila jsem, že tohle mu musí všechno ještě víc komplikovat – bušení pulzu v mých žilách. Jistě ho slyší.\n"Ten ruměnec na tváři ti tak sluší," zamumlal. Jemně vyprostil svou druhou ruku. Moje ruce mi ochable spadly do klína. Měkce mi přejel po tváři, pak podržel můj obličej ve svých mramorových dlaních.\n"Buď velmi klidná," zašeptal, jako kdybych už tak nebyla jako přimrazená.\nPomalu, aniž by uhnul pohledem od mých očí, se ke mně naklonil. Pak najednou, ale velmi něžně, položil svou chladnou tvář do důlku mezi mým ramenem a krkem. Naprosto jsem se nedokázala pohnout, i kdybych chtěla. Poslouchala jsem zvuk jeho vyrovnaného dechu, dívala se, jak si slunce a vítr hrají v jeho bronzových vlasech, lidštějších než jakákoliv jiná část jeho těla.\nPomalinku klouzal rukama po mém krku. Zachvěla jsem se a slyšela ho, jak zadržuje dech. Ale jeho ruce nepřestaly měkce mi sklouzly na ramena a pak se zastavily.\nNaklonil obličej a jeho nos mi přejel po klíční kosti. Zůstal s tváří něžně přitisknutou na mé hrudi.\nPoslouchal moje srdce.\nNevím, jak dlouho jsme seděli bez pohnutí. Mohly to být hodiny. Nakonec se bušení mého pulzu ztišilo, ale on se nehýbal, ani znovu nepromluvil, jen mě držel. Věděla jsem, že v kteroukoliv chvíli to může překročit mez a můj život by skončil – tak rychle, že bych si toho možná ani nevšimla. Ale strach jsem v sobě vzbudit nedokázala. Nemohla jsem myslet na nic jiného než na to, že se mě dotýká.\nA pak, příliš brzy, mě pustil.\nJeho oči byly poklidné.\n"Nebude to zase tak těžké," řekl s uspokojením.\n"Tohle bylo hodně těžké?"\n"Míň, než jsem si představoval. A pro tebe?"\n"Ne, pro mě to nebylo... těžké."\nUsmál se mé formulaci. "Ty víš, jak to myslím."\nUsmála jsem se.\n"Tady." Vzal mě za ruku a položil si ji na tvář. "Cítíš, jak je teplá?"\nA skutečně, jeho obvykle ledová kůže byla téměř teplá. Ale já jsem si toho moc nevšímala, protože jsem se směla dotýkat jeho obličeje, a to bylo něco, o čem jsem soustavně snila od prvního dne, kdy jsem ho spatřila.\n"Nehýbej se," zašeptala jsem.\nNikdo nedokázal být tak nehybný jako Edward. Zavřel oči a znehybněl pod mojí rukou jako kámen, jako řezba.\nPostupovala jsem ještě pomaleji než on předtím, dávala jsem si pozor, abych neudělala neočekávaný pohyb. Hladila jsem ho po tváři, jemně jsem mu přejížděla přes oční víčka, přes purpurový stín v jamce pod jeho okem. Objížděla jsem tvar jeho dokonalého nosu, a pak, přeopatrně, jeho bezkrevné rty. Ty se pod mou rukou pootevřely a já jsem na konečcích prstů ucítila jeho studený dech. Chtěla jsem se sklonit a vdechovat jeho vůni. Tak jsem spustila ruku a naklonila se stranou, abych to nepřehnala.\nOtevřel oči, a ty byly lačné. Ale ne tak, abych se začala bát, spíš aby se mi napjaly svaly v dutině břišní a znovu se rozbušila krev v mých žilách.\n"Přál bych si," zašeptal, "přál bych si, abys mohla cítit... tu spletitost... ten zmatek... které cítím. Abys dokázala pochopit."\nZvedl ruku k mým vlasům a pak mi opatrně přejel po obličeji.\n"Povídej mi o tom," vydechla jsem.\n"Myslím, že to nejde. Na jednu stranu jsem ti vyprávěl o tom hladu – žízni – které po tobě já ubožák cítím. A myslím, že to do určité míry můžeš pochopit. Ačkoliv," a pousmál se, "protože nejsi závislá na žádné droze, pravděpodobně se do toho nedokážeš plně vcítit."\n"Ale..." jeho prsty se dotkly zlehka mých rtů, že jsem se znovu rozechvěla. "Jsou jiné hlady. Hlady, kterým ani nerozumím a které jsou mi cizí."\n"Možná tomu rozumím líp, než si myslíš."\n"Nejsem zvyklý cítit se tak lidsky. Je to vždycky takové?"\n"Pro mě?" odmlčela jsem se. "Ne, nikdy. Nikdy předtím jsem nic takového nezažila."\nPodržel moje ruce mezi svými. Připadaly mi v jeho železném sevření tak slabé.\n"Nevím, jak ti být blízko," přiznal. "Nevím, jestli to dokážu."\nNaklonila jsem se velmi pomalu dopředu, přitom jsem ho varovala pohledem. Položila jsem si tvář na jeho kamennou hruď. Slyšela jsem jeho dech, ale nic jiného.\n"Tohle stačí," povzdechla jsem si a zavřela oči.\nVe velmi lidském gestu mě objal pažemi a zabořil obličej do mých vlasů.\n"Jsi v tom lepší, než se zdáš," poznamenala jsem.\n"Mám lidské instinkty – možná jsou pohřbeny hluboko, ale jsou tam."\nSeděli jsme takhle další nezměřitelný okamžik; přemítala jsem, jestli je možné, aby byl taky tak neochotný se pohnout jako já. Ale viděla jsem, že světlo pohasíná, stíny lesa se nás začínají dotýkat, a povzdechla jsem si.\n"Myslela jsem, že mi nedokážeš číst v mysli," obvinila jsem ho.\n"Začíná to být jasnější." Cítila jsem úsměv v jeho hlasu.\nVzal mě za ramena a já jsem se mu podívala do tváře.\n"Můžu ti něco ukázat?" zeptal se a najednou mu v očích plálo vzrušení.\n"Co mi chceš ukázat?"\n"Ukážu ti, jak já se pohybuju v lese." Viděl můj výraz. "Neboj, budeš naprosto v bezpečí, a dostaneme se k autu mnohem rychleji." Jeho ústa se zkroutila do toho pokřiveného úsměvu tak krásného, že se mi srdce skoro zastavilo.\n"Proměníš se v netopýra?" zeptala jsem se obezřetně.\nZasmál se hlasitěji, než jsem kdy slyšela. "Jako kdybych tohle už tolikrát neslyšel!"\n"Správně, jsem si jistá, že to máš na talíři pořád."\n"No tak, ty malý zbabělče, vylez mi na záda."\nPočkala jsem, abych viděla, jestli si dělá legraci, ale on to zjevně myslel vážně. Usmál se, když pochopil moje váhání, a sáhl pro mě. Srdce mi zareagovalo; i když nedokázal slyšet moje myšlenky, můj pulz mě vždycky prozradil. Pak si mě vyhoupl na záda. Nestálo mě to žádné úsilí, jenom – když už jsem byla nahoře – jsem ovinula nohy a paže tak pevně kolem něj, že by to normálního člověka zadusilo. Bylo to jako přimknout se ke kameni.\n"Jsem o trochu těžší než ten batoh, co běžně nosíš," varovala jsem.\n"Pche!" odfrkl si. Téměř jsem slyšela, jak protáčí oči. Ještě nikdy předtím jsem ho neviděla v tak povznesené náladě.\nPoplašil mě, když mě najednou popadl za ruku, přitiskl si mou dlaň k obličeji a zhluboka vdechoval.\n"Pořád snadnější," zamumlal.\nA pak se rozběhl.\nJestli jsem se někdy předtím v jeho přítomnosti bála smrti, nebylo to nic proti tomu, jak jsem se cítila teď.\nLetěl temným, hustým podrostem lesa jako střela, jako duch. Nebylo slyšet žádný zvuk, nic, co by dokazovalo, že se jeho nohy dotýkají země. Jeho dýchání se vůbec neměnilo, nijak se na něm neprojevila žádná námaha. Ale stromy kolem nás letěly smrtelnou rychlostí, vždycky nás minuly jen o pár centimetrů.\nByla jsem příliš zděšená, abych zavřela oči, ačkoliv studený lesní vzduch mě bičoval do obličeje a pálil v nich. Připadala jsem si, jako kdybych hloupě vystrkovala hlavu z okénka letícího letadla. A poprvé ve svém životě jsem pocítila tu omamující slabost nevolnosti z pohybu.\nPak bylo po všem. Pěšky jsme šli několik hodin, abychom se dostali na Edwardovu louku, a teď jsme byli zpátky u auta v několika minutách.\n"Opojné, viď?" Jeho hlas byl vysoký, vzrušený.\nStál nehybně, čekal, až slezu dolů. Snažila jsem se, ale moje svaly nereagovaly. Moje paže a nohy zůstávaly obemknuté kolem něj, zatímco hlava se mi nepříjemně točila.\n"Bello?" zeptal se, teď s úzkostí.\n"Myslím, že si musím lehnout," zalapala jsem po dechu.\n"Ach, promiň." Čekal, ale já jsem se pořád nemohla hýbat.\n"Myslím, že potřebuju pomoct," přiznala jsem.\nTiše se zasmál a jemně uvolnil moje pevné sevření kolem svého krku. Železné síle jeho rukou nešlo odolávat. Pak si mě přitáhl tak, aby mi viděl do tváře a kolébal mě v pažích jako malé dítě. Chvíli mě držel, pak mě opatrně položil na pružné kapradí.\n"Jak se cítíš?" zeptal se.\nNemohla jsem si být jistá, jak se cítím, když se mi hlava tak bláznivě točila. "Na omdlení, myslím."\n"Skloň hlavu mezi kolena."\nPokusila jsem se a trochu to pomohlo. Pomalu jsem se nadechovala a vydechovala, držela jsem hlavu v naprostém klidu. Cítila jsem, že Edward sedí vedle mě. Okamžiky plynuly, až jsem konečně zjistila, že už dokážu zvednout hlavu. V uších mi znělo duté zvonění.\n"Asi to nebyl nejlepší nápad," přemítal.\nSnažila jsem se o pozitivní přístup, ale hlas jsem měla slabý. "Ne, bylo to velmi zajímavé."\n"Haha! Jsi bílá jako duch – ne, jsi bílá jako já!"\n"Asi jsem měla mít zavřené oči."\n"To si pamatuj pro příště."\n"Příště!" zasténala jsem.\nZasmál se, jeho nálada byla stále radostná.\n"Vejtaho," zamumlala jsem.\n"Otevři oči, Bello," řekl tiše.\nSeděl těsně u mě, obličej měl tak blízko. Jeho krása mě zase ohromila – bylo jí tolik, taková přemíra, že jsem si na to pořád nedokázala zvyknout.\n"Když jsem běžel, myslel jsem na to..." Odmlčel se.\n"Abys nenarazil do stromů, doufám."\n"Hlupáčku," uchechtl se. "Běhání je má druhá přirozenost, na to nemusím myslet."\n"Vejtaho," zamumlala jsem znovu.\n"Ne," pokračoval. "Myslel jsem na to, že chci něco zkusit." A vzal můj obličej znovu do dlaní.\nNemohla jsem dýchat.\nZaváhal – ne normálním způsobem, jako člověk.\nNe tak, jak váhá muž, než políbí ženu, aby odhadl její reakci, aby viděl, jak ho přijme. Možná zaváhá, aby prodloužil tu chvíli, ten ideální okamžik očekávání, který je lepší než polibek sám.\nEdward váhal, aby otestoval sám sebe, aby viděl, jestli je to bezpečné, aby se ujistil, že pořád ovládá své nutkání.\nA pak se jeho studené, mramorové rty velmi měkce přitiskly na moje.\nTo, nač nikdo z nás nebyl připraven, byla moje reakce.\nKrev se mi pod kůží vařila, pálila mě do rtů. Divoce jsem zalapala po dechu. Prsty se mi zamotaly do jeho vlasů a přitiskly ho ke mně. Rty se mi pootevřely, jak jsem vdechovala jeho opojný dech.\nOkamžitě jsem cítila, že se pod mými rty změnil v nereagující kámen. Rukama mi něžně, ale s neodolatelnou silou odtáhl tvář. Otevřela jsem oči a viděla jeho obezřetný výraz.\n"No páni," vydechla jsem.\n"To je slabé slovo."\nOči mu divoce žhnuly, zatínal čelist v usilovném sebeovládání, a přesto nepolevil ve své dokonalé artikulaci. Podržel můj obličej jen pár centimetrů od svého. Oslnil mi oči.\n"Měla bych...?" snažila jsem se vyprostit, udělat mu trochu místa.\nJeho ruce mi nedovolily pohnout se ani o píď.\n"Ne, to se dá vydržet. Počkej chvilku, prosím." Jeho hlas byl zdvořilý, kontrolovaný.\nDívala jsem se mu do očí, sledovala, jak vzrušení v nich pohasíná a něžní.\nPak se usmál překvapivě uličnickým úsměvem.\n"Tak," řekl, zjevně potěšený sám sebou.\n"Dá se to vydržet?" zeptala jsem se.\nZasmál se nahlas. "Jsem silnější, než jsem si myslel. Je hezké to vědět."\n"Ráda bych řekla to samé. Omlouvám se."\n"Ty jsi jenom člověk, konec konců."\n"Moc díky," můj hlas byl zatrpklý.\nVyskočil na nohy jedním ze svých mrštných, téměř neviditelně rychlých pohybů. Natáhl ke mně ruku. Nečekané gesto. Už jsem si tak zvykla na to, že si úzkostlivě dáváme pozor, abychom se navzájem nedotýkali. Vzala jsem jeho ledovou ruku, potřebovala jsem podepřít víc, než jsem si myslela. Moje rovnováha se ještě nevrátila.\n"Pořád je ti slabo z toho běhu? Nebo tě odrovnalo, jak dokonale líbám?" Jak veselý, jak lidský se zdál, když se teď zasmál, jeho andělská tvář bezstarostná. Byl to jiný Edward, než jakého jsem dosud znala. A o to víc mi popletl hlavu. Způsobilo by mi to fyzickou bolest, kdyby mě teď od něj chtěl někdo odtrhnout.\n"Nevím jistě, pořád jsem obluzená," podařilo se mi odpovědět. "Ale myslím, že je to od obojího trochu."\n"Možná bys mě měla nechat řídit."\n"Zbláznil ses?" protestovala jsem.\n"Umím řídit líp než ty, když máš svůj nejlepší den," škádlil mě. "Máš mnohem pomalejší reflexy."\n"To je jistě pravda, ale obávám se, že ani moje nervy, ani moje auto by tvoje řízení nemusely vydržet."\n"Trochu důvěry, prosím, Bello."\nRuku jsem měla v kapse a pevně jsem v ní svírala klíč. Odhodlaně jsem našpulila rty a pak jsem zavrtěla hlavou s upjatým úsměvem.\n"Ne. Ani náhodou."\nZvedl nevěřícně obočí.\nChtěla jsem ho obejít a mířila za volant. Možná by mě nechal projít, kdybych lehce nezavrávorala. Ovšem možná taky ne.\n"Bello, už mě stálo hodně úsilí, abych tě udržel naživu. Nehodlám tě pustit za volant, když ani nedokážeš jít rovně. Navíc, přítel nenechá přítele řídit opilého," citoval se smíchem a ovinul mi paži kolem pasu tak, že jsem nemohla uniknout. Cítila jsem nesnesitelně sladkou vůni vycházející z jeho hrudi.\n"Opilého?" ohradila jsem se.\n"Jsi obluzená samotnou mojí přítomností." Zase se usmál tím rozpustilým úsměvem.\n"To nemůžu popřít," povzdechla jsem si. Nedalo se to obejít; nedokázala jsem mu v ničem odolat. Zvedla jsem klíček vysoko a pak jsem ho pustila, sledovala jsem, jak mu ruka švihla jako blesk a tiše ho chytila. "Jeď pomalu – můj náklaďáček je v důchodovém věku."\n"Velmi rozumné," pochválil mě.\n"A tebe to vůbec nezasahuje?" zeptala jsem se rozzlobeně. "Moje přítomnost?"\nJeho pružné rysy se změnily, výraz mu zjihl, zněžněl. Zpočátku neodpovídal; prostě sklonil svůj obličej k mému a přejel mi rty zlehka po čelisti, od ucha k bradě, tam a zpátky. Zachvěla jsem se.\n"Bez ohledu na to," zamumlal nakonec, "já mám lepší reflexy."\nnew moon-kniha online\npůlnoční slunce-kniha online\nvystřižené stránky z knih


Miniversum (Budapešť, Maďarsko) - Recenze - TripAdvisor\nHotely v blízkosti Miniversum\nHotely v blízkosti Kiraly Baths\nHotely v blízkosti miniBUD\nHotely v blízkosti Matthias Fountain\nHotely v blízkosti Gellért Hill Cave\nHotely v blízkosti Children's Railway, Budapest\nRestaurace poblíž – Miniversum\nAktivity v blízkosti atrakce Miniversum\nMiniversum, Budapešť - Recenze\nČ. 19 z 560 zařízení v kategorii aktivity – Budapešť\nAndrassy ut 12, Budapešť 1061, Maďarsko\n“Interaktivní vláčky - pobaví napříč generacemi”\nVelice milá obsluha, která přimhouřila oko a i pro náctileté děti nám dali vstupenku family - což... přečíst další informace\n“Paráda - pro každého něco”\nMiniversum vypadá oproti jiným budapešťským lákadlům taková "malá atrakce" cca uprostřed Andrássyho... přečíst další informace\nZobrazit všechny recenze (950)\nVšechny fotografie (1 068)\nInteraktivní vláčky - pobaví napříč generacemi\nRecenze aktivity: Budapest Miniversum Museum\nVelice milá obsluha, která přimhouřila oko a i pro náctileté děti nám dali vstupenku family - což člověk fakt vděčně uvítá. Od prvního sloupku bylo jasné, že tam strávíme dvě hodiny, jak říkali i vchodu...vše má totiž i několik tlačítek, kterými posouváte vlaky, rozsvěcíte světla...Více\nfeketezsuzsa, Recepciós v zařízení Miniversum, odpověděl na tuto recenzi.Zodpovězeno: před 3 týdny\nParáda - pro každého něco\nMiniversum vypadá oproti jiným budapešťským lákadlům taková "malá atrakce" cca uprostřed Andrássyho třídy, ale za nenápadným vstupem se otevře úctyhodný mikrosvět na 30m čtverečních s více než 600domky, 1 300m železničních tratí a 5000 miniaturních figurek. Kdo miluje miniatury nebo modelové železnice, bude nadšený, ale...Více\nPoděkujte uživateli janakZ9100QD.\nAndreaVLeg, Közönségkapcsolati vezető v zařízení Miniversum, odpověděl na tuto recenzi.Zodpovězeno: 22. března 2019\nVelice vám děkuji za vaše hodnocení! :)\nZajímavé zpříjemnění návštěvy Budapeště\nNa Miniversum jsme narazili s kamarádem úplně náhodou, ale náštěva stála za to. Nejen, že jsme viděli zmenšné krajiny Maďarska, Německa a Rakouska, ale také se nenásilnou formou můžete dozvědět něco z historie Maďarska. Modely jsou naví interaktivní, ale nás nejvíce bavilo hledat skryté vtípky...Více\n1 Poděkujte uživateli michaela_Y4012MS.\nAndreaVLeg, Vendégkapcsolati vezető v zařízení Miniversum, odpověděl na tuto recenzi.Zodpovězeno: 28. ledna 2019\nDěkuji vám za hodnocení! :)\nMoc pekne, ale drazsi\nVelmi pekne udelane, nicmene trochu drazsi. Pro lidi, co maji radi modely muzu jen doporucit. Model je interaktivni, nicmene nektere prvky interaktivity trochu pokulhavaji.Více\nPoděkujte uživateli 207jana.\nagibadar, Vendégkapcsolati vezető v zařízení Miniversum, odpověděl na tuto recenzi.Zodpovězeno: 19. května 2017\nDear Jan A, Thank you for this honest review! We always need our guests refelctions! We know that this place...Více\nSvět želzenice nejen pro malé\nJsem příznivcem modelové železnice, po shlédnutí, se domnívám, že celá expozice je nejen pro malé ale i pro velké návštěvníky. Samozřejmě hlavně děti si užijí řadu interaktivních možností ale i dospělý si najde své. Mou manželku obvykle tyto věci vůbec nezajímají ale tentokrát si to...Více\nPoděkujte uživateli PAVBOR.\nagibadar, Vendégkapcsolati vezető v zařízení Miniversum, odpověděl na tuto recenzi.Zodpovězeno: 23. září 2016\nDear Pavel B, It is always so nice to read an expert's or a fanatic's review who really traded the...Více\nNádherný zážitek. Měli jsme spoustu legrace, tlačili knoflíky a hledali pohyby, světla a zvuk v mini verzích maďarských měst a několika rakouských. Šli jsme na Velikonoce a všude kolem byly ukryty velikonoční zajíčky. Doporučuji vám podívat se na detaily, protože můžete najít spoustu zajímavých věcí;...)Více\nfeketezsuzsa, Recepciós v zařízení Miniversum, odpověděl na tuto recenzi.Zodpovězeno: před 4 týdny\nByl jsem na několika miniaturních / železničních muzeích, vše v různých stupních údržby. Miniversum se zdá být jedním z nejlépe udržovaných. Téměř všechno bylo v pořádku a vypadalo hezky. Existuje velké množství interaktivních tlačítek, která řídí pohyb, zvuk a světlo. Jedná se o zábavu a...přidejte trochu víc, než jen při pohledu na modely. Uvnitř jsou ukryty i zábavné velikonoční vajíčka. Můj oblíbený byl t - rex běží amok a jíst někoho. To rozhodně stojí za návštěvu a nebude trvat příliš mnoho času.Více\nShoeburyness, Spojené království\nMám rád mini města!\nMůj partner a já jsme sem přišli jako jednu z našich aktivit během rušného týdne v Budapešti - viděl jsem to předem na TripAdvisor a poznamenal jsem si to. Předtím jsem si užívala modelových měst na místech, jako je Legoland, takže jsem věděla, že se...mi to líbí. Zaměstnanec na recepci byl velmi přátelský a vstřícný a zajímal nás, odkud jsme navštívili. Použili jsme naši Budapest kartu, abychom získali slevu, což bylo skvělé, protože jsme nenalezli příliš mnoho aktivit, které ji přijaly! Můj partner miloval stisknutí všech tlačítek a hledal, co ovlivňují - ačkoli bohužel některé z nich nefungovaly (od této doby čtyři hvězdy). Moc se mi líbilo podzemní část, do níž musela být spuštěna (pravděpodobně zaměřená na děti, ale já jsem plazil ve všech!) Byli jsme pravděpodobně mezi jednou a dvěma hodinami, což bylo spousta času za cenu a podařilo se nám získat magnet a odznak na knoflíky jako suvenýr. Měl jsem rád fotografickou příležitost na konci a celkově to bylo rozhodně dobrý způsob, jak strávit hodinu nebo tak.Více\nagibadar, Vendégkapcsolati vezető v zařízení Miniversum, odpověděl na tuto recenzi.Zodpovězeno: 25. září 2018\nPřesně tak, jak je inzerováno\nMilovali jsme naši návštěvu v Miniversum s pětiletým dítětem. Byli jsme stejně baví jako náš chlapec, strávili jsme tam skoro 2 hodiny a vzali jsme si tón obrazů miniatur. Nerozumím lidem, kteří nechávají nízké ratingy kvůli jejich osobním falešným očekáváním. Toto místo je skutečně inzerováno...a napsáno v sekci O nás zde na TripAdvisor. Nejste si jisti, co přidat další, ale pokud nejste na něco, nedělejte to a pak si stěžujte na to. Návrat k Miniversum: Ujistěte se, že ulice vypadají trochu realističtěji, nejsou si jisti, jak - ale některé z nich, které byly větší, vypadaly velmi jasně.Více\nagibadar, Vendégkapcsolati vezető v zařízení Miniversum, odpověděl na tuto recenzi.Zodpovězeno: 20. září 2018\nJe to všechno zábavné a hry :)\nJe to krásné, zajímavé, dělníci jsou super a ceny jsou rozumné. Byli jsme tam pro "pár - výzvu", kde jsme museli najít určité scény nebo postavy na cestě, a pokud uspějeme, dostaneme na konci zdarma horkou čokoládu. Byli jsme opravdu zájem o to, jak funguje...celá věc, a tak jeden z pracovníků se podíváme do "zákulisí" a uvidíme, jak to běží.Více\nAtrakce poblížZobrazit všech 1 877 nedalekých atrakcí\nZobrazit všech 355 nedalekých hotelůZobrazit všech 3 858 nedalekých restauracíZobrazit všech 1 877 nedalekých atrakcí\nZískejte rychlé odpovědi od personálu a předchozích hostů zařízení Miniversum.\n3 605 recenzí


Heidy - Pomocné tlapky o. p. s.\nAsistenční pes Heidy\nHeidy je pořád stejné černé zlatíčko a nedávno jsme oslavily páté výročí soužití. Ty jo, už fakt páté, strašně to letí a je fakt, že už si dnes neumím představit být bez ní.\nLetošní prázdniny si užíváme plnými doušky ve čtyřech, tedy mi dva dospělý náš roční rarášek Honzík a pomocná tlapka Heidy. Navštívili jsme zoo ve Vyškově, která je nejen bezbariérová, ale vstupné pro ZTP a ZTP/P má zdarma.\nI přes náš hektický život jsem si našla chvilku, abych napsala pár řádků o našem soužití s Heidy.\n9. 7. 2014, Honzík Bouma, 45cm a 2620 g :)\nVideo a fotografie.\nV dubnu jsme si udělali výlet do Třemošné u Plzně a s Heidy i Dannym jsme složili canisterapeutické zkoušky.\nS radostí všem v Tlapkám oznamujeme, že jsme se vzali a na svatbě samozřejmě nemohli chybět naši hafani Danny a Pomocná Tlapka Heidy.\nVzorně mě všude doprovází, jak do školy nebo do práce, tak i na nákupy či výlety. Doma podává všechno co spadne, čehož je poslední dobou docela hodně. Moc mi pomáhá i tím, že vytáhne prádlo z pračky a otevře dveře...\nČas letí jako splašený a druhý rok s Heidy utekl ani nevím jak. Jsou z nás skvělé parťačky a hlavně jsme za tu dobu zažily společně spoustu věcí.\nJe to už rok a půl, kdy do mého života vstoupila Heidy – moje chlupatá čtyřnohá asistentka. Od té doby se nejen můj život v mnohém změnil.\nPovídání o Heidy\nHeidy je akorát po večeři a já si našla chvilku, abych ti napsala a poslala zase nějaké fotky.\nNevěřili byste, jak může být zadělávání těsta na perníčky nebo linecké zábavné, když vám u toho asistuje asisťák a štěně :)\nKoukala jsem do kalendáře a zjistila, že za dva týdny s Heidy budeme slavit výročí :) Je to až k nevíře jak ten rok rychle utekl. Před rokem touhle dobou jsem se těšila, jako malé dítě na Vánoce, že si už za pár dní pojedu pro Heidy a\nHeidy a léto\nLéto se nějak zkomplikovalo takže, ani na dovču nakonec nepojedeme. Ale Heidy se má fajn a je mi velkou oporou.\nAdéla a Heidy\nStále žijeme rychle a hekticky, ale Heidy to naštěstí zvládá skvěle. V březnu s námi dokonce absolvovala dva plesy.\nDnešní zážitek s Heidy\nByla jsem na praxi na ZŠ speciální ve třídě pro autisty. Heidy byla fakt úžasná.\nUž mám Heidy měsíc\nZa tu krátkou dobu co ji mám se pro mě stala nepostradatelným pomocníkem a hlavně skvělou kamarádkou.


Braunau / Broumov /E807 (6753849810) - Aukro - největší obchodní portál\npřidat kategorii do oblíbených prodat v této kategorii Braunau / Broumov /E807 (6753849810)\nskončeno (Neděle, 26 března, 20:20:00)\nnabídka č. 6753849810\nChráníme Vaše nákupy až do výše 20 000 Kč. - prošlá, pěkný stav - více sken ! ***********************************************Vítejte na mé aukční nabídce, kde si vybere jak začátečník, tak pokročilý sběratel. V titulku vždy uvádím název obce či města a okres, ve kterém se nachází. Toto zmiňuji jen pro lepší orientaci, jelikož přidáváním dalších pohlednic nelze nabídku udržet místopisně seřazenou. Jedná se o rozpouštění mé dlouholeté sbírky, kde si nechávám pouze to, co je mi nejbližší, tedy Českolipsko a část dnešního Liberecka okolo Jablonného v Podještědí ( Böhm. Leipa, Haida, Niemes, Deutsch Gabel, Zwickau i. B., Reichstadt a hlavně okolní vesničky těchto měst ). Budete-li mít doma něco zajímavého z této lokality , neváhejte to nabídnout ! Sdělím Vám, zda mám o pohlednici zájem a do jaké částky si můžete z mé nabídky vybrat. Po ukončení aukce / aukcí provedeme výměnu. Kontaktovat mě můžete na: kovyjarda@seznam.cz ****** Informace k poštovnému výše v "Doprava a platba". Verze pro tisk


Kniha Obři, trpaslíci, vodníci - knižní novinky 9. týdne - Blog Nakladatelství\nKniha Obři, trpaslíci, vodníci a skryté poklady – nejkrásnější pověsti, on-line ukázka\nMůj dům, můj hrad, říká staré přísloví a jeho moudrost lze vztáhnout i na pověsti a vyprávění předložená čtenářům v této knize. V pověstech bývá hrad nejen mohutná kamenná stavba na skále či za ochranným kruhem vodních příkopů, své hrady mají také obři, trpaslíci či vodní a lesní bytosti. A ejhle, najednou tvoří hrad tajuplná skála buď pro obra, nebo často pro trpaslíky, pokud jde o její nitro.\nPidimužové ovšem často sídlí v podzemí, kde je potkávají havíři a všichni ti, kteří se snaží dobýt poklady z útrob matky země, tradičního hájemství pánů trpaslíků. Jiní trpaslíci či skřítci dávají přednost životu v lesích. Lesní hrady nejsou patrné pouhýma očima a člověk se o nich dozví až díky kouzlům, pokud jej trpaslíci uznají za hodného, aby mu pomohli, nebo nedej bože uškodili, rozzlobení i pro pouhou maličkost. Jako hrady někdy vnímali svá obydlí i mlynáři, nezřídka svobodní mužové, v jejichž světnicích zaznělo nejedno vyprávění vandrovních tovaryšů či krajánků, nejlépe takové, aby zaujalo kouzly či hrůzostrašnými motivy. Zatímco pro vodníka byl hrad rybník či potok sousedící s mlýnem, nezřídka vzdělaný a sečtělý mlynář si uprostřed stavení a okolních hospodářských budov opravdu mohl připadat jako v bezpečí pevných hradeb nějakého hradu.\nOdkaz na celou on-line ukázku knihy Obři, trpaslíci, vodníci a skryté poklady\nCategories: Aktuality a novinky, Knižní novinkyOd Miroslava Ruprechtová 27.2.2017\nPreviousPrevious post:Kniha Bílá růže – knižní novinky 8. týdneNextNext post:Kniha Guta Habsburská, recenze knihy


Doména INFY, informace o doméně | Novékoncovky.cz\nDoména .infy je privátní, a proto ji není možné registrovat.\nNová doména .infy rozšiřuje internetový prostor o nový, nezaměnitelný název. Na základě podané žádosti má doména .infy privátní charakter. To znamená, že doménu .infy nebude možné veřejně registrovat. Z tohoto důvodu není možná ani předregistrace či registrace domény.\nNezisková organizace Internet Corporation for Assigned Names and Numbers (ICANN, společnost se stará o přidělování a správu doménových jmen) umožňuje firmám a společnostem vlastnit svoji jedinečnou doménu. Proces a získání vlastní domény, jako je například .infy není jednoduchý. Společnost GRANSY s.r.o. nabízí českým firmám pomoc a kompletní technické zajištění (Registry panel) k získání vlastní domény!\nInformace o doméně .infy


Diabetes mellitus I. typu v partnerství a vnímaní jeho vlivu na vztah oběma partnery: Katedra psychologie\nKabinet psychodiagnostických metod\nVýzkumné oblasti a projekty\nVybrané studentské projekty\nMožnosti zahraniční mobility\nPostup pro studenty psychologie\nČlenové partnerské sítě\nVýzkumná činnost v rámci Partnerské sítě\nDiabetes mellitus I. typu v partnerství a vnímaní jeho vlivu na vztah oběma partnery\nv následujícím krátkém článku bych Vám ráda poskytla podrobnější informace k bakalářské práci na téma: Diabetes mellitus I. typu v partnerství a vnímaní jeho vlivu na vztah oběma partnery. Zároveň Vás touto cestou chci požádat o zapojení se do výzkumu.\nKDO se může zapojit do výzkumu:\nZajímám se o páry ve věku 20 – 40 let, u kterých má jeden z partnerů nebo partnerek Diabetes mellitus I. typu (dále DM I. typu).\nPROČ se zabývám tímto tématem:\nMojí inspirací pro výzkum je sestra, které bylo toto onemocnění diagnostikováno v 9 letech. Myslím si, že partnerský život s DM I. typu může být v různých ohledech rozdílný. Proto bych ráda zjistila pohledy a vnímání obou dvou partnerů v souvislosti s touto nemocí.\nBudu vděčná za všechny vaše zkušenosti, nápady a názory. Ty by mohly být užitečné a nápomocné pro současné i budoucí generace odborníků, kteří by se chtěli ve svém profesním životě zabývat lidmi žijícími s chronickým onemocněním s ohledem na všechny součásti, které k jejich každodennímu životu patří.\nJAK se zapojit do výzkumu:\nPro zapojení se do výzkumu mě můžete kontaktovat prostřednictvím telefonu nebo emailu. Následně bych se s Vámi domluvila na osobním setkání, kdy proběhne rozhovor s každým z partnerů/partnerek zvlášť. Celý rozhovor bude nahráván na diktafon.\nKDE se bude výzkum konat:\nMísto našeho setkání není pevně stanovené. Chci, aby celé setkání bylo pro Vás co nejvíce pohodlné. Proto se na místě, kde bude probíhat rozhovor, domluvím předem s Vámi a s Vaším partnerem/partnerkou.\nKDY se bude výzkum konat:\nSetkání budou probíhat v období měsíců listopad – leden. Na konkrétním dni a času se domluvíme dle Vašich možností.\nVeškeré údaje v bakalářské práci budou zcela anonymní a bude s nimi zacházeno dle zákonu č. 110/2019 Sb., o zpracování osobních údajů. Po dokončení bakalářské práce budou veškerá data z nahrávajícího zařízení a programu smazána. Proband má právo kdykoli během výzkumu svoji účast ukončit. Na jeho žádost musí být veškerá nasbíraná data ihned smazána a nezařazena do výzkumu.\nV případě Vašeho zájmu o zapojení se do výzkumu či otázek budu ráda, když mě budete kontaktovat na níže uvedený email nebo telefon.\nTěším se na Vaši spolupráci :-)\n774 181 266\nKatedra psychologie FF\nKatedra psychologie, Filozofická fakulta, Univerzita Palackého v Olomouci\ntel. sekretariát: +420 585 633 501\ntel. vrátnice: +420 585 633 600\nČeská asociace studentů psychologie


Hotely – Alcobendas | Hotels.comSee this page in Englishčeština (Česká republika)Rezervujte online nebo telefonicky 239 014 224 Dle základních sazeb. 24 hodin denně, 7 dní v týdnu (hovory pouze v angličtině)Domovská stránkaNabídky hotelůSkupinyZásady pro cookiesNápovědaVáš názor na tento webPřihlášení a účetPřihlásitZaložit účetVaše rezervaceHodnotit hotelHotels.com™ RewardsVaše rezervaceHotelyHotely v zemi ŠpanělskoHotely ve městě AlcobendasHotely – AlcobendasHledat hotely – AlcobendasMěsto, památka, název hotelu, adresa nebo PSČPříjezdOdjezd Neznám přesná dataPokoje123456789+Pokoj 1:Dospělí12345678Věk 18+Děti0123Do 17 letVěk v den příjezdu:Dítě 1:-?-<11234567891011121314151617Zobrazit nabídkyChcete zobrazit Tajné ceny vybraných hotelů?Tyto ceny nejsou dostupné všem zákazníkům.OdemknoutNabídka dneHotel La Moralejaz2 442 KčVšechny nabídky ve městě AlcobendasČeským zákazníkům se líbí:Hotely – AlcobendasPopulárníHoliday Inn Express Madrid-AlcobendasDobrá kvalita 3,9 / 5( 162 autentických hodnocení )Hotels.com™ RewardsZískejte za každých 10 nocí 1 noc zdarma*! Tento hotel si za poslední hodinu prohlédlo 222 uživatelů. Rafaelhoteles Madrid NorteVýborná kvalita 4,2 / 5( 50 autentických hodnocení )Hotels.com™ RewardsZískejte za každých 10 nocí 1 noc zdarma*! Tento hotel si za poslední hodinu prohlédlo 217 uživatelů. Hotel ibis Madrid AlcobendasVýborná kvalita 4,2 / 5( 45 autentických hodnocení )Hotels.com™ RewardsZískejte za každých 10 nocí 1 noc zdarma*! Tento hotel si za poslední hodinu prohlédlo 182 uživatelů. Eurostars Gran MadridVýborná kvalita 4,2 / 5( 156 autentických hodnocení )Hotels.com™ RewardsZískejte za každých 10 nocí 1 noc zdarma*! Tento hotel si za poslední hodinu prohlédlo 167 uživatelů. Amura Alcobendas HotelVýborná kvalita 4,0 / 5( 48 autentických hodnocení )Hotels.com™ RewardsZískejte za každých 10 nocí 1 noc zdarma*! Tento hotel si za poslední hodinu prohlédlo 120 uživatelů. Hotel La MoralejaDobrá kvalita 3,8 / 5( 23 autentických hodnocení )Hotels.com™ RewardsZískejte za každých 10 nocí 1 noc zdarma*! Tento hotel si za poslední hodinu prohlédlo 24 uživatelů. Hostal ArbaZatím bez hodnocení hostůHotels.com™ RewardsZískejte za každých 10 nocí 1 noc zdarma*! Tento hotel si za poslední hodinu prohlédli 4 uživatelé. Nh Campus Bbva La Moralejapočet hvězdiček neuvedenZatím bez hodnocení hostůTento hotel si za poslední hodinu prohlédli 4 uživatelé. Hotely vzdálené max. 10 km od AlcobendasNovotel Madrid Campo de las NacionesVýborná kvalita 4,1 / 5( 345 autentických hodnocení )Hotels.com™ RewardsZískejte za každých 10 nocí 1 noc zdarma*! Tento hotel si za poslední hodinu prohlédlo 268 uživatelů. Hotel Clement BarajasVýborná kvalita 4,3 / 5( 471 autentických hodnocení )Hotels.com™ RewardsZískejte za každých 10 nocí 1 noc zdarma*! Tento hotel si za poslední hodinu prohlédlo 242 uživatelů. Další hotely ve městě AlcobendasNedávno rezervovánoAir Rooms Madrid by Premium TravellerPočet hvězdiček: 3,5 z 3 283 KčEurostars Gran MadridPočet hvězdiček: 4 z 1 488 KčHotel La MoralejaPočet hvězdiček: 4 z 2 442 KčRafaelhoteles Madrid NortePočet hvězdiček: 4 z 1 770 KčHoliday Inn Express Madrid-AlcobendasPočet hvězdiček: 4 z 1 341 KčU většiny pokojů platba ihned nebo pozdějiPro většinu pokojů možnost zrušení zdarmaZáruka cenyZobrazit hotely ve městě Alcobendas na mapěPamátky a zajímavostiNákupní centrum Centro Comercial La VegaNákupní centrum Heron DiversiaMuzeum vědy CosmoCaixaJardin de la Vega (zahrada)DopravaLa Moraleja StationAlcobendas Valdelasfuentes StationMarques de la Valdavia StationManuel de Falla StationLa Granja StationAlcobendas-S.S. de los Reyes StationTypy hotelůHotely se 4 hvězdičkami (5 hotelů)Hotely luxusní kategorie (5 hotelů)Hotely pro rodiny s dětmi (6 hotelů)Představujeme destinaci AlcobendasHotels.com vám pomůže najít ty nejlepší hotely ve městě Alcobendas.


Austrálii objevili muslimští mořeplavci, naznačuje nález staré mince - iDNES.cz\n21. května 2013 17:05, aktualizováno 17:05\nHistorici se chystají přepsat dějiny nejmenšího světového kontinentu. Může za to drobná mince, kterou před 70 lety našel voják hlídkující na ostrůvku u severního pobřeží Austrálie. Drobné platidlo naznačuje, že Austrálii jako první objevili mořeplavci z afrického sultanátu Kilwa.\nMěděná mince, kterou našel na severoaustralské pláži voják v roce 1944 může přepsat historii, věří antropolog Ian McIntosh. | foto: Profimedia.cz, koláž iDNES.cz\nMěděnou minci objevil zahrabanou na písečných plážích ostrovů Wessels v roce 1944 Maurine Isenberg, který tam držel stráž a rybařil. Svůj nález tehdy uložil do plechovky a znovu ji vytáhl až v roce 1979, kdy ji rovnou poslal do muzea k prozkoumání.\nTam minci identifikovali jako měnu sultanátu Kilwa, jehož centrum leželo na stejnojmenném ostrově nedaleko břehů dnešní Tanzánie. Vznik mince odborníci datují mezi roky 900 a 1300 n. l. Australský antropolog Ian McIntosh, který nyní působí na univerzitě v americké Indianě, tvrdí, že mince, na kterou se zatím práší v muzeu, by klidně mohla přepsat historii - Evropané nemuseli být na ostrově první. Informoval o tom server independent.co.uk.\nMcIntosh se proto v červenci vydá s celým týmem na ostrovy Wessels vyzbrojen mapou, na které Isenberg vyznačil místo nálezu mince písmenem X. Jeho tým zahrnuje australské i americké historiky, archeology a odborníky na geomorfologii, kteří se zabývají studiem zemského povrchu.\nKdo byl první? Nizozemci, Afričané, nebo Indové?\nSultanát Kilwa, z něhož mince podle zjištění vědců pochází, byl ve 13. až 16. století významným obchodním přístavem, skrze který proudilo zboží mezi Afrikou a Indií. Sultanát založený perským mořeplavcem Alí ibn al-Hasanem Šírázím obchodoval především stříbrem, zlatem, perlami, parfémy, perskou keramikou a čínským porcelánem.\n"Mince může být důkaz o tom, že Austrálii před Evropany objevili Afričané či lidé z Blízkého východu," uvedl McIntosh. Podle něj se totiž tyto mince mimo Afriku našly pouze dvě. Jedna v Ománu na začátku 20. století a druhá právě na ostrovech Wessels u severního pobřeží Austrálie. Mladý voják na stejném místě našel také čtyři mince z nizozemské východoindické společnosti, jejichž vznik se datuje do roku 1690.\nLetos v lednu němečtí vědci zveřejnili nový výzkum, podle kterého se domorodí obyvatelé Austrálie ještě před evropskou kolonizací smísili se starověkými Indy, kteří na kontinent dorazili zhruba před 4 000 lety. "Dlouho předtím, než se v Austrálii usadili Evropané, migrovali do Austrálie obyvatelé indického subkontinentu a smísili se s domorodými Austrálci," uvádí studie Ústavu evoluční antropologie Maxe Plancka v Lipsku (více o studii čtěte zde).\nDostupná literatura přisuzuje objevení Austrálie nizozemským mořeplavcům, kteří se k nejmenšímu světadílu dostali na počátku 17. století. Do té doby zůstával pro svou odlehlost od tradičních tras především portugalských mořeplavců mimo dosah Evropanů.\nPodle historických pramenů byl prvním mužem, který spatřil australské břehy, Holanďan Willem Janszoon, který v roce 1605 vyplul z přístavu Batavia (dnešní Jakarta) na průzkumnou cestu podél jižního pobřeží Nové Guineje. Během cesty vplul do Carpentarského zálivu a dostal se až na dohled severního australského pobřeží.\nOd roku 1616 se datují nizozemské výzkumy nového kontinentu, nazvaného tehdy Nové Holandsko. Hlavní zásluhy o objevování a první průzkumy nového světadílu se však přičítají slavnému anglickému mořeplavci Jamesi Cookovi.\nMísto, kam se McIntosh s týmem vydá v červenci pátrat po historii Austrálie.\nTémata: Afrika, Austrálie, Blízký východ, dějiny, Indie, muzeum, Omán, Tanzánie, Jakarta, Lipsko, Měny, Mince, Zlato\nHlavní město Austrálie slaví sto let od založení prsatou velrybou\nAustralské hlavní město Canberra letos slaví 100. let od svého založení. Kulaté výročí si připomíná různými akcemi....\nDomorodí obyvatelé Austrálie zřejmě nežili v takové izolaci od okolního světa, jak se myslelo. Podle nového výzkumu se...\nZřejmě nejstarší mince odkazující na českého krále byla nalezena v severoizraelském přístavním městě Akku. Podle...


SUFIT LED žárovka COB GEL CANBUS, 31 mm 2 KS\nÚvod » AUTODOPLŇKY » Žárovky do auta » SUFIT žárovky » SUFIT LED žárovka COB GEL CANBUS, 31 mm 2 KS\nSUFIT LED žárovka COB\nČíslo produktu: WG-3212\nSufit LED žárovky GEL COB do interieru i exterieru délka 31 mm. Určeno pro vozidla s palubním napětím 12V.\nV každé žárovce jsou vysoce svítivé LED zalité v gelu. Gel prodlužuje životnost led diod a zárověň lépe rozptyluje světlo do stran.\nŽárovky SUFIT - SUFITKY (C5W) použití v osvětlení SPZ ve vnějších zrcátkách (osvětlení pod nohy) nalezneme je např. i ve stropním osvětlení v interieru vozidla.\nPřed zakoupením si zkontrolujte rozměr Vašich stávajících žárovek ve Vašem vozidle. Žárovky sufit se vyrábějí v různých délkách. Nejběžnejší rozměry jsou 31, 36, 39 a 41 mm. U sufit žárovek s více led na panelu nebo s chladiči je potřeba počítat i s výškou žárovky.\nCena je uvedena za pár / 2KS žárovek !\ntyp: sufit / LED COB\nbarva světla: bílá 5500-6500K\nrozměr: ŠxVxD 16x10x31 mm


La doux France\nKdyž za první světové války v bitvě u Zborova prorazila právě zformovaná brigáda českých dobrovolníků � legionářů silná německá opevnění a zajala víc německých zajatců než sama měla mužstva, napsal Clemenceau Masarykovi, že Francie nebude moci nikdy splatit dluh Čechům a Slovákům za válečnou pomoc. Německé armádě bylo tak zabráněno přesunout svoje jednotky z východu na západní frontu, což by bývalo bylo pro vyčerpáné spojenecké armády katastrofální.\nZa první světové války se tisíce Čechů a Slováků usedlých ve Francii hlásilo pod prapory Francie a do později zformovaných československých legií. Zapsaly se do dějin hrdinskými boji u Verdunu, Arrasu a jinde.\nPo skončení války dostala Francie od vděčného Československa majoritní podíl našeho největšího zbrojního podniku Škodovky, francouzští důstojníci přišli radit, jak zorganizovat naší armádu. Jazykem diplomatů byla francouzština a frankofil Beneš dojednal s Francii přátelskou smlouvu o pomoci v případě napadení nepřítelem.\nKdyž Wehrmacht obsadila proti všem mírovým ujednáním Porýní, monsieur Leon Blum klidně prohlásil, že Hitler vlastně vjel na vlastní dvoreček a Francie mlčela.\nO pár let později v Mnichově, monsieur Daladier klidně a zbaběle hodil Československo přes palubu. Přátelská smlouva o pomoci byla jen cár papíru. Že válka je nevyhnutelná, francouzským politikům nedošlo.\nV roce 1940 jsem v své jednotce ve Francii měl čtyři druhy pušek, každý druh jiné ráže, včetně prastaré Lebelle na jednu ránu, která byla již za první světové války pokládaná za nepoužitelnou. Francie si hověla za dobře vybudovanou Maginotovou linií, končící na hranici s Belgií, ale zapomněla, že již za první světové války německá armáda prostě hranici ignorovala a napadla Francii přes Belgi.\nJacques Chirac by se měl podívat na hřbitov padlých Čechoslováků ve Francii, kteří položili své životy za svobodu Francie. Měl by se podívat na pomník hrdinů minulé války, vyznamenaných nejvyšším válečným vyznamenáním Croix de Liberation, kde najde tři Čechy. Pplk. Cizinecké legie B. Vazač, F. Perner, pplk. O. Wagner, byli vyznamenáni řádem Čestné legie a dohromady i jedenácti válečnými kříži.\nMyslím, že příležitost držet hubu, jak se Chirac vyjádřil na adresu zemí východní Evropy a hlavně Československa, presidenta Havla a Čechů vůbec měl spíš on sám. Mohl vejít do historie Francie jako chytrý politik.


Chceme body. Na hřišti třeba umřeme, tvrdí před duelem s Bohemians záložník Brna Polák - Sport.cz\n11. srpna 2017 12:14 - Brno\nS jednoznačným záměrem konečně zlomit dosavadní výsledkovou mizérii v nové sezóně nastoupí fotbalisté Brna k sobotnímu ligovému duelu proti Bohemians 1905.\nHráči Brna slaví gól do sítě Baníku v 1. kole HET ligy - ilustrační foto.\n„Víme všichni, že se nám úvodní dvě kola ani úterní pohárový zápas v Olomouci nepovedly. Vyříkali jsme si to v kabině i vzájemně mezi sebou a teď půjde o to, abychom slova přetavili v body. Kvůli tomu v sobotu při utkání s Bohemians na hřišti třeba umřeme," dušuje se nejzkušenější hráč Zbrojovky Jan Polák.\nPodle brněnského kouče Svatopluka Habance absolvuje mužstvo na důležité víkendové střetnutí specifickou přípravu. „Soustředíme se výhradně sami na sebe. Vůbec se nebavíme o Bohemce," tvrdí. Věří, že se tým brzy z krizové situace dostane. „Pár takových jsem už v trenérské kariéře zažil. Vím, že není potřeba vyvolávat paniku. Soustředíme se na zápas s Bohemians, z něhož potřebujeme nutně tři body," má jasno Habanec.\nŠéf Zbrojovky Václav Bartoněk potvrdil, že klubové vedení neuvažuje o změnách v kádru ani na trenérském postu. „Jsme si jisti, že tým je kvalitně na ligu nachystaný. Potřebuje jen odbrzdit," je přesvědčený. Přesto pohrozil hráčům v případě dalšího nezdaru finančními sankcemi. „Represi lze samozřejmě použít. Považuju to však za prostředek zoufalství a až jako krajní řešení," tvrdí Bartoněk.\nPožádal fanoušky Zbrojovky, aby se během utkání s Bohemians zdrželi jakéhokoliv vhazování dělbuchů či světlic a hanlivých pokřiků. „Jsme v podmínce, mohli bychom na to doplatit uzavřením stadiónu pro další domácí zápas se Spartou. A to by byla velká škoda, kdybychom ho museli odehrát bez diváků," vzkázal Bartoněk brněnským příznivcům.\nZbrojovce budou proti Bohemians scházet zranění krajní beci Jablonský se Šuralem i Krejčí, který je s reprezentační devatenáctkou v Japonsku.


Autor článku: Jan Lukavec - 10. 10. 2008\nVlastnictví má podle Pipese zásadní význam pro vznik politických a právních institucí, které zaručují svobodu: určitá forma vlastnictví je bez svobody možná, ale opačně to neplatí.\nRichard Pipes: Vlastnictví a svoboda, přel. Luděk Bednář, Praha : Argo, 2008\nEtologie je věda, na kterou se poslední dobou odvolávají i mnozí vědci z tzv. humanitních oborů. Hledají u ní inspiraci i poučení, protože často popisuje zárodky jevů, které pak oni zkoumají u člověka. Pro lingvisty může být například zajímavé tvrzení, že se u některých druhů ptáků dají odlišit v rámci téhož druhu odlišné dialekty, a to jednak u populací oddělených třeba pohořím, ale i u skupin, které spolu sousedí. Některé druhy zvířat podle etologů vytvářejí celé odlišné kultury nejen s vlastním způsobem komunikace, ale i vlastními nástroji. Na to, jak hluboce jsou v nás uloženy mechanismy, díky nimž na nás působí reklama, zase ukazuje to, že i mnohá zvířata dávají v experimentech přednost takovým objektům, které ve skutečnosti neexistují, například ptáci upřednostňují modely vajec tak velké, že by je nikdy nebyli schopni snést ani obsednout.\nK etologii se obrací také americký historik Richard Pipes, narozený v polském Těšíně. Čeští čtenáři již znají dvě jeho knihy o dějinách Ruska a jeho paměti. Právě studiem dějin Ruska se dostal k myšlenkám, na základě kterých napsal svou poslední publikaci přeloženou do češtiny, jejíž titul zní Vlastnictví a svoboda. Podle něj totiž komunistický totalitarismus měl svoje hluboké kořeny v ruských dějinách. V Rusku se po většinu jeho dějin nerozlišovalo mezi vládnoucí mocí a vlastnictvím, což carovi umožňovalo být vládcem a současně vlastníkem svého území. Přitom právě vlastnictví má podle Pipese zásadní význam pro vznik politických a právních institucí, které zaručují svobodu. Asi hlavní Pipesovou tezí je právě to, že určitá forma vlastnictví je bez svobody možná, ale opačně to neplatí.\nJak to vše souvisí s etologií? Právě tato disciplina je jednou z těch, u kterých autor hledá potvrzení svých tezí - přiznává se přitom, že se v knize natolik vzdálil své akademické specializaci, že se z uvedení titulu na knižní trh cítil „trochu nesvůj“. Od etologů Pipes přejímá zjištění, že teritoriální vlastnění platí téměř pro všechna zvířata - od primitivních prvoků až po nejvyvinutější druhy. Většina zvířat přitom uplatňuje výlučné nároky na území tak, že ho fyzicky obsadí, neboli si na ně „sedne“. Toto chování je podle autora totožné i u lidí, což dokládá na etymologických souvislostech výrazů označujícících sezení a vlastnění (na příklad latinsky "sedere" a "possidere"). Ostatně také obraz vladaře na trůně nebyl prý ničím jiným než symbolickým vyjádřením „sezení“ na oblasti království. K tomu autor přidává svědectví antropologů i psychologů, podle kterých je vlastnické cítění univerzálně platný jev, kterým se vyznačují dospělí lidé i děti, národy primitivní i ty vyspělé. Snahy naočkovat dětem v kibucech nezájem o soukromý majetek u nich prý vedly k velkým problémům vytvořit si jakýkoli citový vztah k druhému člověku. Soukromé vlastnictví je totiž podle Pipese hluboce spojeno nejen s lidskou svobodou, ale i s našimi city, neboť city projevované jednomu člověku jsou stejným výrazem sobectví či přivlastnění jako vztah k soukromému majetku.\nUniverzálnost jakési základní potřeby vlastnit nenarušuje ani příklad Ruska: třeba městský stát Novgorod zaručoval svým občanům práva větší, než měli jejich současníci v západní Evropě. Pro další neblahý vývoj bylo rozhodující, že Rusko ovládlo moskevské knížectví se svým modelem panovníka vlastnícího práva na veškerou půdu. V žádném případě ale Rusové podle Pipese nemají sklon k autoritativní vládě dán geneticky. Ostatně podle něj států neuznávajících nebo ohrožujících majetek svých občanů neubývá: Pipes tvrdě kritizuje soudobé sociální pečovatelské státy za příliš velkou míru přerozdělování. Zde s ním mnozí západní kritici jeho knihy nesouhlasili, ale i tak je jeho dílo ve své multidiscipinaritě - tedy právě díky tomu, že se vzdálil své akademické specializaci - velmi podnětné a inspirativní.


Projekt ČVUT a IBM předává studentům zkušenosti z praxe – Novinky.cz\nProjekt ČVUT a IBM předává studentům zkušenosti z praxe\nNa Fakultě elektrotechnické Českého vysokého učení technického v Praze (FEL) vzniklo středisko předávání praktických a aplikovaných znalostí akademické sféře. University Technology Exploration Center (UTEC) navazuje na pilotní program, které Centrum znalostního managementu ČVUT a společnost IBM realizovaly v minulém roce.\nstředa 22. září 2010, 8:00 - Praha\nNové středisko pomůže studentům připravit se na reálnou praxi ještě před nástupem do zaměstnání. To zahrnuje například i podporu vnímání širšího kontextu problematiky či zkušenosti s podnikovými technologiemi. „UTEC je ukázkou spolupráce, v rámci níž se setkávají dva světy, které si vzájemně mají mnoho co předat. Byla by škoda této synergie nevyužít,“ říká vedoucí centra Jan Kočí.\nPrvními předměty, které UTEC realizuje, jsou „Corporate Performance Management“ a „Informační systémy a procesní řízení“. „Výuka je založena na reálných případových studiích a umožňuje tak využít teoretické znalosti v praxi. Zároveň se zaměřuje na týmovou práci a učí nás manažersky přemýšlet,“ popisuje Pavel Trojánek, student 5. ročníku ČVUT. Velkým přínosem pro studenty je podle něj také kontakt s firemním sektorem a odborníky z praxe.\nČinnost střediska je postavena na moderní mobilní počítačové učebně se serverovou částí, která tak umožňuje zájemcům získat praktickou zkušenost s nejnovějšími technologiemi určujícími trendy v oblasti IT. Technické zázemí pro výuku přišlo na zhruba milión korun.\nNabídku UTEC mají v blízké době doplnit školení soft-skills, soutěže, konzultace diplomových a bakalářských prací nebo jednorázové semináře o zajímavých technických tématech. Kurzy nabídnou studentům možnost získat za výhodných podmínek celosvětově uznávané technické certifikace ve vybraných oblastech. Činnost centra je také úzce provázána se stážovým programem IBM pro nejlepší studenty, kteří pak zpětně v centru působí.