В пасажите на историята – Императорът на сладоледа\nПубликувано на 26. април 2016 26. април 2016 от Стоян Гяуров\nПо същото време обаче тези амбиции са предмет на ожесточени дебати в Германия. В средата на 1950-те Теодор Адорно и жена му Гретел редактират първото немско издание на избрани произведения от Бенямин. Главното предназначение на тези два тома е да осигурят място на Бенямин в пантеона на Франкфуртската школа, която го подкрепя и издава през 1930-те. През 60-те обаче двамата Адорно се оказват подложени на остри, дори безскрупулни нападки от страна на новата германска левица, която ги обвинява, че са цензурирали революционния марксизъм на автора. Политическият спор се задълбочава с публикуването през 1966 на избрана кореспонденция от Бенямин, под редакцията на Теодор Адорно и еврейския историк Гершом Шолем, един от най-старите приятели на Бенямин. Писмата разкриват, че от първия до последния си ден авторът им, макар още от млади години да изповядва един вид марксизъм, е бил дълбоко погълнат от теологически въпроси. Този аспект на мисълта му се откроява пределно ясно в писмата, разменени с Шолем, които съставляват най-голямата запазена част от кореспонденцията му. Това, което започва в Германия като дребнава разправия около идейното наследство на Бенямин, скоро се превръща в принципен спор за съотношението между политическите и теологическите идеи.\nПрез 1994 писмата бяха издадени на английски под заглавие „Кореспонденцията на Валтер Бенямин, 1910-1940“. От чисто редакторска гледна точка този том има много недостатъци, но все пак той предостави на англоезичния читател възможност да се запознае с един важен, бих казал дори решаващ аспект от идейното развитие на Бенямин. Конвенционалното мнение за Бенямин в англо-американския свят е, че за разлика от мнозина други, той е успял да съчетае един подобаващ марксизъм с проникновена и находчива критика. Писмата обаче разкриват един по-теологически настроен и политически нестабилен мислител, чиито месиански копнежи го тласкат в опасна близост до пламъците на политическите страсти, които бушуват в Европа през по-голямата част от миналия век.\nВалтер Бенямин се ражда през 1892 в заможно семейство на берлински евреи. Като аукционер и търговец на художествени произведения, баща му се сдобива със скромно благосъстояние, което по-късно увеличава като инвеститор. Мемоарните книги на Бенямин, „Берлинска хроника“ и „Берлинско детство“, съдържат горчиво-сладки размисли за привилегированото му детство в богатата западна част на града, спомени за разходки, за хладните отношения с родителите му и за абсурден лукс. Тъй като малкият Валтер е бил доста болнав като дете, родителите му го изпращат за две години в пансион в провинцията, един от чиито директори, Густав Вайнекен, е бил основна фигура в Младежкото движение. Много скоро Бенямин започва да пише за Der Anfang, едно от списанията на движението, и остава свързан с Вайнекен и неговото ницшеанско педагогическо движение до Първата световна война.\nРанната кореспонденция на Бенямин е пълна с дискусии за Младежкото движение, но същевременно се долавя растящо съзнание за положението му на евреин в Германия. Малко се знае за отношението на неговото семейство към юдаизма, освен че майка му и баща му са били либерални, без да бъдат изцяло асимилирани. Узнаваме, че през лятото на 1912 младият Валтер, който подобно на много други германски евреи чете с голям интерес ранните есета на Мартин Бубер, флиртува с политическия ционизъм. Но в писмо до приятеля си Лудвиг Щраус от септември същата година той пише: „За мен съществуват три ционистки форми на еврейство: палестински ционизъм (естествена необходимост); германски ционизъм в неговата половинчатост; и културен ционизъм, който вижда еврейски ценности във всичко и работи за тях. Аз ще остана тук и мисля, че трябва да остана тук“. Той не променя своята позиция до края на живота си.\nОтношението на Бенямин към политическия ционизъм отразява дълбокия му стремеж да избегне грозната политическа атмосфера на деня. Една от изненадите в писмата му е липсата на какъвто и да било коментар върху избухването на Първата световна война и твърде оскъдното й споменаване през следващите години. Първоначално Бенямин ни прилича на аполитичен човек – може би не съвсем като Томас Ман, но подобен на мнозина от собственото си поколение, които обръщат гръб на олюляващите се институции на буржоазна Европа и се впускат в търсене на естетически изживявания или задълбават в ирационалните „философии на живота“, Lebensphilosophien.\nСамо че въпреки усилията на Бенямин да не забелязва войната, тя нахлува в ежедневието от всички посоки. През август 1914, в отчаяние от задаващата се катастрофа, двама от най-близките му приятели се самоубиват заедно в апартамента, където обикновено се срещат членовете на неговия кръжок; а не след дълго Вайнекен публикува националистическия манифест „Младежта и войната“, което принуждава Бенямин да се дистанцира от бившия си учител и Младежкото движение. През 1917 той симулира остър пристъп на ишиас и е освободен от военна служба; през лятото на същата година той и жена му Дора, за която се е оженил през април, се отправят в доброволно изгнаничество в Швейцария. Неговият нов приятел, Гершом Шолем, който също се отървава от военна служба, като симулира душевно заболяване, пристига в Берн през 1918 и те започват своя интензивен интелектуален обмен, който ще се окаже така плодотворен и за двамата.\nШолем и Бенямин се срещат за пръв път през 1915, макар че Шолем си спомня участието на Бенямин в една публична дискусия за ционизма две години преди това. В мемоарите си Шолем разказва, че той и по-големият от него Бенямин се почувствали незабавно интелектуално привлечени един към друг, въпреки своите философски и религиозни различия. Шолем също израства в средата на берлинското либерално еврейство, но още като младеж се ужасява от неговите културни компромиси. Веднъж в семейството му празнуват Коледа и той получава за подарък снимка на Теодор Херцел. Шолем е така отвратен, че започва да учи иврит, усвоявайки го много бързо. През 1917 семейството му го изгонва от къщи, защото е прегърнал ционизма, и той се отдава на изучаването на историята на кабалата.\nБенямин не споделя интереса на своя приятел към кабалата и дори не знае иврит. Но Шолем долавя у Бенямин „преданост към духовността, сякаш е книжник, изгнан в един друг свят, който търси своето „писание“. Колкото повече се задълбочава в традициите на еврейския мистицизъм и месианство, толкова повече Шолем вижда в Бенямин „един теолог, захвърлен в царството на профанното“.\nПубликуването на кореспонденцията на Бенямин в Германия привлече за пръв път вниманието към ранните му философски текстове, с техните силни теологически обертонове. Четени заедно с писмата от същия период, те до голяма степен потвърждават инстинктивното усещане на Шолем за духовния темперамент на неговия приятел. Един от най-ранните от тези оцелели текстове е късият, непубликуван ръкопис (1917-18), озаглавен „За програмата на бъдната философия“. Както Бенямин, така и Шолем започват своето философско обучение от Кант, който отскоро отново е станал актуален в Марбургския университет. Подобно на ранните романтици, те се чувстват едновременно привлечени и отблъснати от категоричното разграничение, което Кант прави между света на явленията, достъпен за науката, и света на духа и моралните цели; те са привлечени от признанието за съществуването на метафизическа сфера отвъд материалната, отблъснати – от игленото ухо, с което Кант ги свързва. Бенямин се нагърбва с философското предизвикателство да преодолее кантианското разграничение в рамката на собствената мисъл на Кант и заявява, че това е „главната задача на бъдещата философия“. Това, от което се нуждае философията, пише той, е „епистемологическа основа за една по-висша концепция на опита“, която да направи „логически възможен религиозния опит“. Тази мисъл намира отражение в писмо до Шолем от 1918, в което Бенямин пише, че етиката се нуждае от основание в метафизиката, за да осмисли „абсолютно божествения контекст на реда, чиято висша сфера е учението и чието въплъщение и първопричина е Бог“.\nПодобни изявления, даващи израз на смътни въжделения за възраждане на религиозния опит след Просвещението, са общо място в историята на философския романтизъм. Обикновено те са свързани с един крипто-теологически подход към езика, който Бенямин споделя с предшествениците си от 18 и 19 век Хаман, Якоби, Шлайермахер, Новалис и Фридрих Шлегел. През 1916 той пише на Мартин Бубер: „Всяко действие, което произтича от експанзивната тенденция да се навързват заедно думите, ми се струва ужасно… Мога да разбера писането… като поетично, пророческо, обективно, що се отнася до въздействието му, но все пак само магическо, тоест като непосредствено в своето въздействие“. По-късно той казва на Хуго фон Хофманстал, че „всяка истина си има дом, своя наследствен дворец в езика“.\nБенямин се опитва да доразвие догадките си за езика и истината в едно трудно есе, „За езика като такъв и за езика на човека“ (1916). Той отхвърля „буржоазния“ възглед, че езикът се базира на някои условности, и застъпва „мистичния“ възглед, че имената са божествени същности, които са се замъглили и объркали след Вавилон. Бенямин настоява, че като превеждат взаимно различните езици, хората могат да положат началото на възстановяването на „безименния, неговорен“ език на природата, който е „остатък от съзидателното Божие слово“ и от който „се разгръща върховната яснота на Божието слово“.\nБенямин е наясно, че върви по пътя на романтиците, но през следващите няколко години той влиза в конфронтация с тях. Това намира най-силен израз в неговата дисертация и единствена академична книга в традиционния смисъл на думата – „Концепцията за художествената критика в германския романтизъм“, която е приета като докторска работа от факултета в Берн през 1919. В нея той отстоява тезата, че критиката е станала междувременно толкова влиятелна, че се възприема като по-ценна от самото художествено произведение. Романтиците ценят критиката, защото идеализират поета, писателя, художника; Бенямин идеализира критика, защото вижда в него фокусник, който изважда на повърхността истините, скрити в обектите. „Благодарение на Кант, концепцията за критиката придоби почти магически смисъл за по-младото поколение… Да бъдеш критичен означаваше да издигнеш мисълта толкова високо над всякакви ограничения, че осъзнаването на фалша на тези ограничения сякаш магически водеше до познанието на истината“.\nТова виждане ще има важни последствия за кариерата на Бенямин. Той го доразвива още повече в прочутото си есе за романа на Гьоте „Сродства по избор“, което започва с дръзкото заявление, че това, което читателят държи в ръцете си, не е „коментар“, а критика, която се стреми да разкрие „истината, съдържаща се в произведението на изкуството“. На тази задача е дадена следната мистична формулировка:\nАко, използвайки едно сравнение, гледаме на разгръщащото се произведение като на горяща погребална клада, то коментаторът стои пред нея като химик, критикът – като алхимик. Докато за първия единствен предмет на неговия анализ са дървото и пепелта, за втория загадката се съдържа единствено в пламъка – това, което е живо. Така че критикът се стреми към истината, чийто жив пламък продължава да гори над тежките цепеници на миналото и леката пепел на изживяното.\nЗа Бенямин, който по онова време е към края на двайсетте си години, това позоваване на алхимията може да е било не повече от сравнение, но приятелят му Шолем се отнася съвсем сериозно към тези неща. Шолем споделя разочарованието на Бенямин от Кант и от денатурираната „либерална“ теология, породила се от неговата философия; той също смята буржоазните благопристойности на вилхелминската култура за кухи и задушаващи. Но вместо да се обърне към романтизма, Шолем започва да изучава мистичните кабалистични текстове на средновековния юдаизъм, от които се надява да извлече историческа ориентация относно духовното разочарование от „принизената“ действителност, да разбере как то възниква в недрата на историята на религията и да осмисли реакцията спрямо него. Това е светлината, в която Шолем започва да разглежда ранните писания на Бенямин – и това е една наистина просветляваща светлина.\nИзследователската му работа научава Шолем, че в юдаизма винаги е съществувало напрежение между Закона, като подготовка за спасението, и един силен месиански импулс, който систематично се противи на дисциплината на Закона и търси непосредствен, пряк контакт с божественото. Този импулс е антиномичен, апокалиптичен и утопичен. Той отхвърля обичайното позоваване на традицията или историческия прогрес, а вместо това вярва, че „трансцендентността ще нахлуе в историята, при което самата история ще загине и ще се превърне в руини, поразена от лъч светлина, идваща от един външен източник“. Традиционното еврейско правоверие се опитва да задуши този импулс, като дори отрича или изкривява неговата история. Ала всички тези усилия са обречени, тъй като „силата на спасението изглежда сякаш вградена в механизма на човешкия живот, озарен от Откровението“. „Анархичният полъх“ на месианството започва да вее в дома на правоверието, винаги когато живите източници на религията биват прокудени в мазето. „Дълбока истина е“, пише Шолем, „че добре подредената къща е опасно нещо“.\nСпоред него германският юдаизъм от ранния 20 век е именно една такава къща. Херман Коен, водещата фигура на нео-кантианската философска школа, е най-видният застъпник на идеята за нова интерпретация на юдаизма в посока на чисто етична система, идея, която той развива в книги като „Религията на разума, изведена от източниците на юдаизма“ (1929). В другите си писания Коен твърди, че евреи и германци могат да живеят хармонично в едно либерално общество, за каквото той смята германското. Против този консенсус се разбунтува едно цяло поколение млади еврейски мислители, някои преди Първата световна война, други непосредствено след нея. Към това поколение спадат Шолем и Бенямин, а също така Мартин Бубер, Франц Розенцвайг, Франц Кафка, Ернст Блох и Лео Щраус. В кореспонденцията си Шолем и Бенямин дават да се разбере, че съзнават близостта си с тези автори, които често обсъждат. И двамата са били особено впечатлени от „Звездата на спасението“ (1921) на Розенцвайг, в когото виждат важен критик както на кантианството, така и на либералния юдаизъм; те ценят много и разказите на Кафка, които, както се изразява по-късно Шолем, „представляват интуитивно потвърждение на мистични теми, неизбежно лавиране между религия и нихилизъм“.\nТова „лавиране“ става в полето на кабализма. Колкото повече Шолем навлиза по следите му в историята на евреите, толкова повече се убеждава, че би могъл да проследи тази линия и в своето поколение на млади еврейски мислители, които търсят спасение в един мирски свят. Никой друг сред това поколение не го привлича и обърква така, както Бенямин. В оплакванията на Бенямин от духовната мизерия на модерността и студенината на разума, в неговата виталистична възхвала на изкуството и езика Шолем долавя вековечния глас на онези, които в кабалистичния фолклор биват наричани „повелители на свещената душа“. Тези души са надарени с необикновена способност за проникновение и са способни да възраждат секнали религиозни култове. Но, както е добре известно на Шолем, те са също така податливи на илюзии и самоунищожение – особено в условията на секуларната модерна епоха и особено, когато се ориентират към политиката.\nБенямин започва да проявява интерес към политическата тематика едва през 20-те години, след войната и тъкмо, когато личният му живот започва да се разпада. През 1920 икономическото положение в Германия налага завръщането му от Швейцария. Едва пристигнал в Берлин, той се скарва с родителите си, които искат от него да се захване с редовна работа. Нещата се усложняват още повече, когато през 1921 както Бенямин, така и жена му, Дора, се влюбват – тя в стария съученик на Валтер, Ернст Шьон, а той в скулптурката Юлия Кон, сестрата на друг негов приятел. Двамата решават да се разделят временно, след което отново се събират заради малкия си син. И двете любовни афери не продължават дълго, но бракът им е окончателно разбит и през 1930 те се развеждат.\nВъпреки че външно животът на Бенямин се променя драматично през тези трудни години, неговите първи политически текстове демонстрират забележителен континуитет с теологическите спекулации от швейцарския му период. През 1920 той публикува „Критика на насилието“, едно неясно и неособено успешно писание срещу Réflexions sur la violence – есето на Жорж Сорел, превръщащо се в ключов текст за мислителите както от радикалната десница, така и от радикалната левица. Бенямин критикува Сорел, но същевременно споделя виждането му, че буржоазният живот и парламентарната политика се базират на нелегитимната употреба на официално санкционирано насилие. Бенямин предлага друг вид насилие – регенеративно, „законодателно“ насилие, което според него може да доведе до създаването на един нов социален ред. Не така експлицитен по отношение на насилието, но не по-малко апокалиптичен е късият „Теологично-политически фрагмент“, написан по-късно през същата година. В него Бенямин отбелязва, че „единствено Месията консумира изцяло историята“, но историята по никакъв начин не ни подготвя за неговото пристигане: месианският момент настъпва без предварително оповестяване и довежда историята до рязък, ако не и насилствен стоп. Според Бенямин стремежът към отмиране на естествения свят „е задачата на световната политиката, чийто метод трябва да бъде наречен нихилизъм“.\nАко след тези есета Бенямин не беше написал нито дума повече за политика, днес ние щяхме да го възприемаме вероятно като последовател на онова дифузно виталистично течение в европейската философия от началото на 20 век, което след Първата световна война привлича много интелектуалци към възгледите на радикалната десница. Като млад, той попада на писанията на Лудвиг Клагес, популярния (по-късно антисемитски) философ, чийто тритомен труд „Умът като противник на душата“ (1929-32) атакува рационалистичната традиция на западната философия за това, че разлагала виталистичните източници на познанието, волята и естетическия опит. Освен това Бенямин внимателно изучава и коментира работите на Йохан Якоб Бахофен, един етнолог от 19 век, чиито теории за езическите митове и символи се пропагандират активно от кръга на Щефан Георге, в който влиза впрочем и Клагес. Кореспонденцията на Бенямин показва, че през целия си живот той е бил привличан от десните теоретици на мита, еротиката, властта, сънищата и въображението. Същевременно трябва да се отбележи, че той винаги е отхвърлял политическата употреба на тези теории.\nСхващането на Бенямин за критиката като алхимическа процедура, убеждението му, че политиката е въпрос на апокалиптичен нихилизъм, и уклонът му към десния витализъм, всичко това намира място в неговата най-важна работа от 20-те „Произходът на немската траурна драма“. През 1923 той се премества във Франкфурт с цел да се хабилитира, за да може да преподава в университета и да стане – както сам се изразява по-късно – „първото име на германската литературна критика“. Това се оказва едно катастрофално почти от всички гледни точки решение. Неговите професори са враждебно настроени към заплануваната дисертация за отдавна забравената германска „траурна драма“ (Trauerspiel) от 17 век, тъй като смятат, че това е тема от нищожен академичен интерес. Освен това Бенямин изглежда решен да пренебрегне всички академични условности, като развива тезата си в крайно езотеричен стил. А на всичко отгоре предлага за предговор един съзнателно мъгляво издържан „познавателно-критически пролог“, в който излага вижданията си за Платон, германския идеализъм, романтизма, красотата, произведението на изкуството, езика и символизма. Пред приятеля си Шолем, авторът сам определя тези несмилаеми страници като демонстрация на „безмерна наглост“, страници, които можели да бъдат разбрани само от познавачите на кабалата. Накрая Бенямин оттегля дисертацията си, тъй като му дават да разбере, че тя няма да бъде приета.\nНо ако професорите му се бяха насилили да се зачетат отвъд пролога, те щяха да забележат може би, че книгата представлява наистина важно изследване на алегоричните измерения на един почти забравен жанр, черпещо вдъхновение от работата на историка на изкуството Алойс Ригъл. Бенямин характеризира барока като епоха на остра историческа криза, времето, когато европейците осъзнават разпадането на опиращия се на религията средновековен свят, но преди появата на модерния. Това е времето, когато хората надникват в бездната и придобиват усещането за абсолютното разделение между небе и земя. „Отвъдното е изпразнено от всичко, в което би могло да се долови и най-слабият повей от света“. Човекът на барока има чувството, че се носи към един водовъртеж от „катастрофално насилие“. Според Бенямин траурната драма е алегория на това изживяване. Тя представя един свят без ред и герои, който е пропит от меланхолията на държавници, тирани и мъченици, смазани от собственото си чувство за вина.\nСпоред признанието на Бенямин неговите теологически и политически разсъждения в книгата му за траурната драма са били вдъхновени и от десния теоретик на правото (и впоследствие нацистки функционер) Карл Шмит, чиято работа „Политическа теология I“ тъкмо е излязла през 1922. Две основни идеи привличат вниманието на Бенямин. От една страна, постановката на Шмит, че „всички важни концепции на модерната теория за държавата са в последна сметка секуларизирани теологически концепции“. И на второ място, идеята на Шмит, че всички законови норми почиват, експлицитно или имплицитно, върху решението на суверена, който прилага правилата към действията на хората или разпорежда влизането в сила на „изключение“ от тях. Тази теория, която впоследствие става известна като „децизионизъм“, намира обобщение в известната максима на Шмит, че „суверенът е онзи, който взима решението за извънредното положение“. Траурната драма, в която принцове, министри и дори убийци са показани във върховния момент на взимането на едно съдбоносно решение, отразява живота през бароковата епоха, точно както Шмит си представя политическия живот: като състояние на перманентно „извънредно положение“.\nНищо от онова, което Бенямин пише, не изненадва впрочем Шолем. В своето есе от 1964, посветено на приятеля му, той отбелязва:\nДори при автори, чийто мироглед носеше определено реакционни черти, той беше в състояние да долови подмолния тътен на революцията, и изобщо той притежаваше много развит усет за онова, което наричаше „странното взаимодействие между реакционната теория и революционната практика“. Секуларизираната еврейска апокалиптика е съвсем осезаема в тези анализи, без изобщо да се отрича от произхода си.\nНо за приятелите му от левицата слабостта на Бенямин към реакционни писатели си остава силно смущаваща загадка. Дори през 1930-те, когато отдавна вече е прегърнал марксизма и работи съвместно с Бертолт Брехт, Бенямин подарява на Шмит екземпляр от книгата за траурната драма, като в посвещението отбелязва, че в работите на Шмит винаги е намирал потвърждение на собствените си мисли върху естетиката. Всъщност не е толкова чудно, че Бенямин се отнася сериозно към този тип автори; между войните буквално всички – включително и авангарда – пият от един и същ мътен извор. Всъщност истинската загадка е защо по-късно Бенямин продължава своите теологическо-политически търсения на твърдия, непроходим терен на марксизма.\nЗа онези, които го познават, е ясно, че през 1920-те той изживява „преображение“ (собствената му дума), което го отвежда от теологическите спекулации към марксизма, макар че нито те, нито по-късните му читатели са единодушни по въпроса какво точно представлява тъй нареченото преображение. Все пак това изживяване може да бъде датирано към лятото на 1924, което Бенямин прекарва на остров Капри в компанията на философа Ернст Блох. Там той се запознава с радикалната латвийска комунистка Ася Лацис, която прави политически театър с Брехт, а по-късно става жертва на сталинистките чистки и прекарва десет години в един лагер в Казахстан. Както става ясно от кореспонденцията му, той веднага се влюбва в нея и през следващите няколко години двамата поддържат една непостоянна връзка, която обаче тласка Бенямин към левия лагер, който дотогава не го е интересувал особено. Шолем веднага забелязва промяната в писмата на Бенямин, които съдържат все повече едва прикрити намеци за Лацис. След като се връща в Берлин Бенямин се опитва да разсее загрижеността на приятеля си, като пише: „Що се отнася до комунистическите сигнали – надявам се, че един ден ще ги възприемеш по-добре, отколкото когато идваха от Капри“. Той обещава също, че ще му обясни допира си „до една крайна болшевишка теория“. След което се отдава на изучаването на „История и класово съзнание“ от Дьорд Лукач. Същевременно той помолва Лацис да го представи на Брехт, с когото започва да се среща през същото лято; отношението му към Брехт е едва ли не угодническо и това не се отразява добре на писането му.\nБеняминовите обяснения и самооправдания на ориентацията му към марксизма продължават до средата на 30-те и представляват кулминацията на тази забележителна кореспонденция. През май 1925 той пише на Шолем, че ако публицистичните му планове се провалят, „тогава вероятно ще ускоря задълбочаването си в марксистката политика и ще вляза в партията“ – макар че в същото време заиграва и с идеята да започне да учи иврит. Малко след това той пише на Мартин Бубер, че все още се колебаел между „култова или комунистическа дейност“. След като през 1926 се премества в Париж, за да се заеме с превода на Пруст, той отново се опитва да обясни новото си мислене на озадачения Шолем. Аргументацията му е всичко друго, но не и успокояваща:\nАз не съм готов да призная, че съществува разлика по същество между тези две изповедания [религиозното и политическото]. Но същевременно не е възможно и сближение между тях. Тук става дума за една идентичност, която се проявява единствено в парадоксалното преобразяване на едното в другото (без значение в коя посока), когато е налице неотменимата предпоставка, че всяко проследяване на действието се извършва безмилостно и с радикално намерение. Затова задачата тук не е да се решиш веднъж завинаги, а във всеки отделен момент… Да действам винаги радикално и никога логично по най-важните въпроси би била и моята позиция, ако един ден вляза в комунистическата партия (което пък би трябвало да зависи от някоя последна прищявка на съдбата)…, защото смислени политически цели не съществуват.\nЕсенциалното единство между теологическото и политическото, „безсмислието“ на политическите цели, господството на съдбата, копнежът по едно радикално, нелогично решение „без значение на посоката“ – с тези няколко фрази Бенямин обобщава всички основни теми на ранните си политически писания, макар че сега вече той ги равнява по марксизма, а не по писанията на Жорж Сорел или Карл Шмит. Така че първоначално Беняминовият марксизъм се явява в писмата му като ирационален акт на ангажираност, като акт на „децизионизъм“.\nОбръщането към марксизма не е рядкост по онова време, но жестът на Бенямин си остава загадка. Докато ранните му работи утвърждават независимостта на едно духовно царство отвъд „опорочената“ модерна действителност, сега изведнъж той се нарича материалист; след като е критикувал историческия напредък в името на един смътен апокалиптичен месианизъм, сега той се нарича марксист, който подкрепя политическия акционизъм на комунистическата партия. Как е възможно това?\nГершом Шолем смята, че е намерил отговора. Както пише по-късно, на всички месиански движения и мислители е присъщ опасният импулс „да се стремят нетърпеливо към крайната цел“, опитвайки се да постигнат на земята онова, което ни е обещано на небето. Религиозната история показва, че „при всеки опит за осъществяването [на този импулс] зейва пропаст, която довежда всяко негово проявление ad absurdum“. Шолем се е занимавал вече с някои кабалистични ереси в юдаизма, които проповядват учението за „спасение чрез грях“ и заменят дисциплината на Тората с една мистериозна анти-Тора, която обявява материалното удовлетворение за път към спасението. „Благословен е онзи, който позволява забраненото“, учи самозваният месия Шабатай Цви, като забраненото обикновено е профанно по природа.\nАко четем историческите текстове на Шолем успоредно с писмата му до Бенямин, започваме да разбираме силата на реакцията му спрямо внезапния ляв завой на неговия приятел. За Шолем марксизмът е не само материалистическа ерес; той разбира, че автентичното свещено вдъхновение на Бенямин ще се изгуби в процеса на своята профанна трансформация. И може би не само това. Бенямин е заприличал на човек, който стои на ръба на пропастта, или както се изразява един негов приятел християнин – „на човек, който току-що е слязъл от кръста, но вече е на път да бъде прикован към друг кръст“. Ала най-голямото опасение на Шолем е, че Бенямин ще се захване с активна комунистическа дейност, което би било не само акт на интелектуална самоизмама: в политическата атмосфера на ваймарска Германия това би могло да се окаже и заплаха за живота му.\nВ писмо от 1931 той изразява открито опасенията си:\n… че съществува тревожно отчуждение и несъответствие между твоето истинско и твоето привидно мислене. Ти не стигаш до прозренията си чрез стриктно прилагане на материалистическия метод, а независимо от него, [или] чрез заиграване с двусмислията и интерференциалните форми на този метод… [Ти] би могъл да бъдеш една извънредно важна фигура в историята на критическата мисъл, легитимен продължител на най-продуктивните и автентични традиции на един Хаман и Хумболт. От друга страна, явните ти усилия да впрегнеш тези резултати в една рамка, в която изведнъж те се явяват сякаш резултати на материалистически размишления, въвежда един напълно чужд формалистичен елемент, от който всеки интелигентен читател лесно може да се дистанцира… Притеснен съм от това да си призная, че тази самоизмама е възможна, само защото е желана от теб, нещо повече: че тя може да просъществува само докато не бъде поставена на материалистическо изпитание. Абсолютната сигурност какво ще стане с твоите работи, ако ти хрумне да ги представиш вътре в комунистическата партия, е направо потискаща… Че твоята диалектика не е материалистическата диалектика, към която се стремиш да се доближиш, ще стане недвусмислено и експлозивно ясно в момента, в който бъдеш демаскиран от своите съ-диалектици като типичен контрареволюционер и буржоа… Опасявам се, че високата цена на тази грешка ще бъде платена от самия теб… Ти, разбира се, няма да бъдеш последната, но може би най-непонятната жертва на объркването между религия и политика.\nОпасенията на Шолем, че Бенямин ще се предаде изцяло на комунизма, се оказват обаче неоправдани. Беняминовият марксизъм си остава от кабинетен тип и всяка среща с реалната комунистическа политика го разочарова. През есента на 1926 той посещава за кратко Москва, за да се види с Ася Лацис, но от дневника му научаваме, че това пътуване в сърцето на революцията е било лично и политическо фиаско: Москва е далеч от всякаква утопия, Бенямин не знае руски, а Лацис има други любовници. Той носи статия за Гьоте, поръчана му от „Голямата съветска енциклопедия“, но издателите я отхвърлят като едновременно хетеродоксална и догматична. „Изразът „класова борба“ се среща по десет пъти на всяка страница“, оплаква се пред Бенямин един от съветските функционери.\nПрез десетте години, последвали обрата на Бенямин към марксизма, в отношенията му с Шолем настъпва обяснимо охлаждане. Все пак двамата приятели намират повод за сближение през лятото на 1934, когато Бенямин изпраща на Шолем чернова от впечатляващото си есе за Кафка. Това есе представлява може би най-пълноценният опит на Бенямин да съчетае онова, което в едно по-късно писмо нарича „житейския опит на съвременния градски човек“, с „мистическия опит“. Той пише, че разказите на Кафка бивали възприемани като притчи, но…\nте не са притчи и не искат да бъдат възприемани като такива; те са създадени така, че да бъдат цитирани, да бъдат разказвани и обяснявани. Разполагаме ли обаче с учението, което се придружава от притчите на Кафка и се обяснява в жестовете на К. и в държането на неговите животни? Няма такова; най-многото, което бихме могли да кажем, е, че то е загатнато тук и там.\nШолем отговаря, че бил „98 процента“ доволен от интерпретацията на своя приятел, според която Кафка е човек, който търси, но не успява да намери спасение в модерния свят, тъй като религиозната традиция се е обезсмислила. Този провал се проявява особено ярко в един разговор с Макс Брод; Кафка казва, че в света има безкрайно много надежда, „но не и за нас“.\nЕсето за Кафка потвърждава преценката на Шолем, изразена първоначално в тревожните му писма от началото на 1930-те и потвърдена по-късно в мемоарите му, че Бенямин извлича своите най-важни идеи от заниманията си с теологически въпроси, които неговият идиосинкразен материализъм само разводнява. Това се потвърждава изненадващо и от Бертолт Брехт, с когото Бенямин прекарва лятото на 1934. Както научаваме от „Разговори с Брехт“, последователният материалист Брехт е бил разочарован и озадачен от теологическия уклон на Бенямин, проявяващ се в есето му за Кафка. Според Бенямин Брехт наричал Кафка „празен мечтател“, „еврейче“, „сгърчено, неприятно създание“, чиито мистични дълбокомислия били много далеч от чистото мислене, което времето повелявало. Беняминовата възхвала на проваления месианизъм на Кафка само наливала вода в мелницата на „юдейския фашизъм“, защото усилвала буржоазния копнеж по харизматични лидери.\nЯвно Бенямин не е бил подходящ за интелектуална комунистическа дейност; неговият марксизъм, ако изобщо може да се нарече така, остава тясно свързан с първоначалните му теологически търсения, от които никога не успява да се освободи. Той сам признава това в писмо до Макс Рихнер от 1931, макар че се опитва да защити политическата си позиция:\nНикога не съм бил способен да работя и мисля иначе, освен, ако мога да се изразя така, в теологически смисъл – а именно, в съответствие с талмудическото учение за четиридесет и деветте степени на смисъла във всеки пасаж от Тората. Тъй че, според моя опит, и най-изтърканата комунистическа баналност съдържа повече смислови йерархии, отколкото днешното буржоазно дълбокомислие, което винаги има единствено смисъла на апологетика.\nПодобни формулировки поставят Бенямин в интелектуална ничия земя, където нито теологът Шолем, нито материалистът Брехт са в състояние да го последват.\nИли пък това може би не е била ничия земя? Във всеки случай Теодор Адорно не е мислил така. Днес Адорно е известен най-вече като виден представител на Института за социални изследвания, тъй наречената Франкфуртска школа, към която се присъединява официално през 30-те, след като през предишното десетилетие Институтът се е превърнал в духовен дом за онези марксисти, които търсят среден път между комунистическото правоверие и буржоазния либерализъм. Той познава Бенямин от студентските им години във Франкфурт и го цени извънредно много. Макар и безразличен към теологическите интереси на Бенямин, които последният споделя с Шолем, Адорно възприема марксисткия завой на Бенямин като знак за продуктивна секуларизация на мисълта му и храни надеждата, че заедно биха могли да разработят нова теория, обясняваща понижената естетическа чувствителност на модерността. Двамата са в приятелски отношения през късните 20-те и началото на 30-те, които стават още по-тесни след като през 1933, подтикван от Гретел Адорно, Бенямин избягва в Париж.\nМежду преминаването му към комунизма и бягството от Германия, Бенямин се е сдобил вече с известно реноме като критик. Той припечелва задоволително, като пише за вестници и уважавани периодични издания от калибъра на Literarische Welt, работи също и за различни радиопрограми. По този начин той може да си позволи да пътува из цяла Европа. Но когато през 1933, няколко седмици след пожара в Райхстага и малко преди Хитлер да установи окончателно своята диктатура, емигрира, Бенямин се оказва изведнъж без възможности за издръжка. Известно време той продължава да пише за германския печат под различни псевдоними, но скоро това става трудно и поръчките намаляват. За да пести пари, той прекарва дълго време при приятели на Ибиса и с Брехт в Дания. Накрая е принуден дори да преглътне гордостта си и да се завърне за известно време при бившата си жена, Дора, която поддържа пансион в Сан Ремо. Последните седем години от кореспонденцията му са потискащо четиво, тъй като читателят става свидетел на неосъществимите му планове за финансово спасение и на провала на малкото обещаващи възможности.\nБез самоотвержените усилия на Адорно в помощ на неговия приятел, Бенямин нямаше да може да оцелее през годините на изгнание. Когато през 1933 Институтът се премества първо в Женева, а по-късно в Ню Йорк, Адорно успява да уреди Бенямин да пише редовно за списанието на Института, Zeitschrift für Sozialforschung, което му осигурява известен приход. Този месечен приход се увеличава, когато Бенямин се съгласява да напише една голяма студия за Париж през 19 век. Началото на „Проект: пасажи“, както ще бъде наречено впоследствие това произведение, е положено още през 1927, когато на Бенямин му хрумва да прибегне до литературния монтажен стил на сюрреалистите, за да пресъздаде живота във Франция през 19 век. Непосредственото му вдъхновение идва от публикуваната предишната година творба на Арагон Le Paysan de Paris, която започва с една мечтателна разходка из пасажа на Парижката опера. За пръв път той споменава есето за парижките пасажи в писмо до Шолем от 1928, в което изразява увереност, че ще го завърши до две седмици. За всеобщо удивление обаче „Проект: пасажи“ поглъща творческата енергия на Бенямин през следващите тринайсет години и до смъртта му остава просто хаотична сбирщина от бележки, вестникарски изрезки, наброски и есеистични фрагменти, които Жорж Батай като по чудо успява да опази в Националната библиотека през цялата война. Този наброяващ повече от хиляда страници конволут бе издаден междувременно, но читателят трябва да се обърне към последните текстове на Бенямин, ако иска да разбере какви са били намеренията му. В „За някои мотиви у Бодлер“, един от най-важните фрагменти в „Проект: пасажи“, Бенямин контрастира изпразнения от съдържание опит (Erlebnis) на модерния човек със символичния, богат поетически опит (Erfahrung). Той тълкува „Цветя на злото“ като отражение на разпада на „аурата“ на модерния свят – онези символни асоциации, които навремето са позволявали на свещените неща „да отвръщат на погледа ни“, по думите на Бенямин. В есето си за „Произведението на изкуството в епохата на неговата техническа възпроизводимост“ (1936) той е анализирал вече как модерните производителни сили лишават художествените произведения от тяхната аура, като ги откъсват от човешките традиции, от които са възникнали. Целта на „Проект: пасажи“, според Бенямин, е да разкрие по-задълбочено как буржоазният 19 век разрушава аурата на материалния свят, подменяйки я с едно съновидение, „фантасмагория“, която едновременно отразява и компенсира противоречията на капиталистическото общество; това е история на разочарованията на буржоазията.\nВпрочем според първоначалната си концепция „Проект: пасажи“ прилича по-скоро на студиите върху сънищата, архетиповете и колективната памет на Лудвиг Клагес и неговите последователи, които отдавна вече използват понятието „аура“ в своите работи. Много скоро обаче, под влиянието на Адорно, проектът на Бенямин придобива друга форма и съвсем грандиозни пропорции. Когато двамата започват да обсъждат проекта през 1929, Адорно незабавно вижда в него модел за своята нова критическа теория, онази „prima philosophia, която ни е дадена“. Той насърчава Бенямин да разшири своя проект, като го постави по-солидно върху основата на Марксовата концепция за стоковия фетишизъм. По-късно Бенямин казва, че тази среща сложила край на неговата „рапсодична наивност“ и той се заел със сериозното изучаване на Маркс, когото дотогава познава само от втора ръка през работите на Лукач. Така че към началото на 1930 той пише на Шолем, че „Проект: пасажи“ е театърът на всичките мои борби и всичките мои идеи“.\nТова се оказва обаче театър на разочарованието. През 1935, в замяна на финансовата подкрепа от Института за социални изследвания, Бенямин представя един ясен, добре организиран проспект на текущата си работа върху „Париж, столицата на 19 век“. В него той очертава прецизно една нова форма на социална история, опираща се на архитектурата, нравите, облеклото, литературата, фотографията, градското планиране и много други теми. Той цитира максимата на Жул Мишле, че „всяка епоха мечтае за следващата“, и изразява надежда, че тази нова история ще ни научи „да разпознаваме руините на буржоазията, още преди да са се разпаднали“. Впоследствие това кратко есе ще се окаже извънредно влиятелно за съвременните историци, които, следвайки линията на Бенямин, произведоха огромна – в доста случаи съмнителна по качество – литература върху колективното подсъзнателно на 19 век.\nВпрочем четенето на необятната маса от материали, свързани с „Проект: пасажи“, е кошмарно начинание, тъй като от него стават видни не толкова руините на буржоазния живот, колкото руините на един интелектуален живот в неговата последна продуктивна фаза. Трийсет и шестте папки с цитати и афоризми – за модата, скуката, стоманените конструкции, проституцията, стоковата борса, историята на сектите и т.н. – са на моменти интересни и понякога забавни, но като цяло изобилстват с повторения и са просто тягостни. Академичните беняминисти, които предприеха направо героични усилия за възстановяването на тази ненаписана и не поддаваща се на написване работа, подходиха обаче към материала така свещенодействено, сякаш става дума за ново издание на Pensées на Паскал.\nИзвестна отговорност за провала на Беняминовия проект носи и Адорно, който в поредица от дълги писма постоянно увещава Бенямин да променя концепцията си. Същевременно от писмата става видно искреното убеждение на Адорно, че по този начин се опитва да спаси приятеля си от самия себе си. Адорно, който разглежда „Проект: пасажи“ като потенциален модел за една секуларна критическа теория на буржоазната култура, започва да се притеснява, виждайки как в ръцете на Бенямин този модел осцилира между един виталистичен мистицизъм и един направо примитивен марксизъм. През 1935 Адорно отхвърля проспекта с мотивировката, че бил „недиалектически“ и че Бенямин бил все още „в плен на буржоазната психология“. Писмото изобилства с усукани възражения като това, например: „Тук влиза, ако разбирам правилно, и Хаусман, чието класово съзнание, тъкмо чрез въздигането на стоковия характер в хегелианско самосъзнание, предизвиква взривяването на фантасмагорията“. По-късно същия месец Бенямин отговаря с едно тъжно и пълно със самообвинения писмо (до Гретел, а не до самия Адорно), с което приема отправената му критика и обещава другия път да се поправи.\nПрез следващите четири години Бенямин продължава да получава месечно заплащане от Института и да пише редовно за неговото списание, често по теми, които не го интересуват особено. Междувременно „Проект: пасажи“ продължава да се разраства и постепенно излиза от контрол, докато личното положение на автора му става все по-трудно. През 1938, в навечерието на войната, Бенямин предлага един огромен ръкопис, като миниатюрен модел на „Проект: пасажи“, ала среща същите възражения, които Адорно е повдигнал вече през 1935. „Нека се изразя колкото е възможно по-просто и хегелиански“, започва Адорно без капка ирония. Той се оплаква, че Бенямин правел твърде тясна връзка („рязка и дори каузална“) между данъка върху виното и стихотворението на Бодлер за виното. След което добавя ненужно: „Материалистическата детерминираност на културните характеристики е възможна, само ако бъде опосредствена от цялостния процес“. Бенямин е съкрушен. Разменят се още писма докато накрая, през 1939, една силно променена версия на есето, под заглавие „За някои мотиви у Бодлер“, излиза в Zeitschrift für Sozialforschung.\nВъпреки че по-късно Гершом Шолем сътрудничи с Адорно при издаването на съчиненията на Бенямин, той, както и Хана Арент, винаги са съжалявали, че Бенямин се свързва с Франкфуртската школа. И двамата са благодарни наистина на Института, че оказва финансова подкрепа на Бенямин, но смятат, че марксистката критическа теория е поначало безсмислено начинание, и освен това, че изобщо не е в състояние да изведе истински ценното в работите на Бенямин. Макар Бенямин да цени ума на Адорно, в писмата му се долавя разочарование от редакционните ограничения, налагани от Адорно и Хоркхаймер; разочарованието му се подсилва несъмнено и от неговата финансова зависимост от Института.\nНие никога няма да узнаем дали интелектуалното развитие на Бенямин щеше да поеме в посоката на Адорно, към една нова секуларна, диалектическа естетика. През есента на 1939, със започването на германския Blitzkrieg, Адорно е интерниран в лагер за вражески чужденци. През цялата следваща година той отчаяно се опитва да се снабди с виза за Америка, като същевременно отхвърля поканата на бившата си жена да се присъедини към нея в Англия. През май 1940 германците нахлуват във Франция и през юни Бенямин побягва, първо в Лурд, сетне в Марсилия. През август с помощта на Хоркхаймер той успява най-сетне да получи виза, но не намира място на заминаващите кораби. В края на септември, заедно с група бежанци той се опитва да прехвърли Пиринеите, но е задържан от испанските граничари в Порбоу. През нощта той взима свръхдоза морфин и умира. На другия ден останалите от групата пресичат безпрепятствено границата.\nНадгробният камък на Бенямин в Порбоу цитира неговата мисъл: „Няма документ на културата, който да не е същевременно и документ на варварството“.\nНяколко месеца след самоубийството на Бенямин, Хана Арент успява да избяга от Франция в Испания. Когато минава през Порбоу, тя спира, за да потърси гроба на своя приятел, но не го намира. В багажа си обаче тя носи нещичко от него: кратко есе, един вид интелектуално завещание, озаглавено „За концепцията на историята“, което Бенямин й поверява малко преди опита си за бягство. Неговото изрично желание е то да не бъде публикувано, но когато Адорно получава ръкописа, той решава, че текстът е твърде важен, за да остане в частни ръце. И така през 1942 есето е публикувано от Института за социални изследвания във вид на циклостилно копие, като възпоменателен жест към паметта на Валтер Бенямин. Оттогава то се е превърнало в един най-спорните текстове в творчеството на Бенямин.\nВ него авторът дава израз на своята апокалиптична представа за европейската политика в края на 1930-те, както и на разочарованието си от комунистическото предателство, проявило се в пакта Хитлер – Сталин. Преди това Бенямин упорито мълчи за московските показни процеси през 30-те и нито веднъж не отваря уста, за да разкритикува Сталин публично, дори и след изпращането на Ася Лацис в гулага. Ала Сталиновият пакт с дявола окончателно разбива всички илюзии, които Бенямин може да е хранил за спасителната мисия на комунизма. През 20-те той заиграва с идеите за божествено насилие, радикален децизионизъм и политически нихилизъм; в началото на 30-те той все още може да си позволи да идеализира бесовете на онова, което нарича „деструктивен характер“. Ето че сега обаче се задава истинският апокалипсис, който се придружава от сатанинско насилие – а не от месията.\nНа едно по-дълбоко равнище „За концепцията на историята“ е последният драматичен сблъсък между Беняминовата теологическа метафизика и неговия исторически материализъм. Есето започва с метафоричното описание на философията на историята като партия шах. Куклата, наречена исторически материализъм, може да спечели, „само ако се възползва от услугите на теологията, която днес, както знаем, е малка и грозна и изобщо не е за гледане“. Какво може да научи материализмът от теологията? По същество, че идеята за историческия прогрес е илюзия, че историята е просто редуване на катастрофи, които оставят след себе си разрушения, стигащи чак до небето. Членовете на работническата класа са допуснали да бъдат заслепени от идеята за историческия прогрес, пропускайки да забележат, че растящото подчиняване на природата има трагични социални последици. Съзнанието им е било приспано и те не са усетили, че се намират в „извънредно положение“, предизвикано от надигащите се сили на фашизма. Затова и не са реагирали на тази заплаха. Сега материализмът трябва, с „монашеска дисциплина“, да се откаже от вярата си в непрестанния исторически напредък и да я замени с концепция за историята, стояща по-близо до традиционния юдаизъм, който проповядва, че „всеки миг може да се окаже вратичката, през която ще влезе Месията“. По-късно Шолем отбелязва, че в този херметически текст от историческия материализъм не остава нищо, освен името му.\nМнението на Шолем за Бенямин, като „теолог, който се е изгубил в царството на профанното“, беше в продължение на десетилетия спънка за привържениците на марксизма и критическата теория, които биха искали да си присвоят наследството на този странен мислител. Напоследък, с пробуждането в Германия на интерес към изгубената еврейска култура, се забелязва растяща готовност да се отдаде дължимото на теологическите елементи в творчеството на Бенямин. В германската критика се установи един нестабилен консенсус, според който Бенямин се е разкъсвал между свещеното и профанното, между метафизическото и материалното. Изглежда че вследствие на този фундаментален конфликт в неговата мисъл, сега той се превръща във важна част от германската философска традиция, която се колебае между тези принципи още от времето на Кант.\nАла и този консенсус не улавя изцяло онова, което ни казва прозрението на Шолем за мисълта на Бенямин. Каквито и илюзии да си е правил относно колебливите му намерения да научи иврит или да емигрира в Палестина, Шолем правилно вижда в Бенямин модерното въплъщение на онзи тип мислител, който не може да бъде разбран извън традиционния религиозен дискурс. За истинския материалист не може да съществува реално напрежение между свещеното и профанното, а само между илюзия и просвещение. Но за човека с теологическа настройка това напрежение ще продължи да съществува докато търси да се ориентира в един безпътен свят. Той би могъл да си намери мястото, ако заживее според закона и традицията. Или пък, ако се опита изцяло да премахне това напрежение. Някои от този тип се отдават на мистицизъм или езотерика, други се хвърлят в прегръдките на света, с надеждата да го спасят – с нов закон, ново евангелие или нов социален ред. Трети, като Бенямин, флиртуват безразборно с двете възможности и остават загадка за себе си и за всички, които ги срещат.\nWalter Benjamin, in: Mark Lilla, „The Reckless Mind“ (2001).\n Влиятелно течение предимно сред буржоазната германска младеж през първата третина на 20 в., което критикува индустриализацията и проповядва близост до природата.\n Gershom Scholem, Walter Benjamin – Die Geschichte einer Freundschaft (1975).\n Gershom Scholem, On Jews and Judaism in Crisis (1976).\n The Messianic Idea in Judaism (1971).\n Обширната литература върху отношенията между Бенямин и Шмит е обобщена и коментирана от Хорст Бредекамп под заглавие „От Валтер Бенямин до Карл Шмит през Томас Хобс“, в: Deutsche Zeitschrift für Philosophie, 46 (1998).\n Когато през 1955 подготвят избраните съчинения на Бенямин, съпрузите Адорно махат тихомълком от книгата за траурната драма всички бележки под линия, в които става дума за Карл Шмит. По-късно те са възстановени в актуализираното издание на книгата.\n Gershom Scholem, The Messianic Idea in Judaism. По същата тема вж. също две други книги на Шолем: Major Trends in Jewish Mysticism и Sabbatai Sevi: The Mystical Messiah, 1626-1676.\n В: Walter Benjamin, Versuche über Brecht.\nPosted in ЕсеС етикети Адорно, Ася Лацис, Брехт, Валтер Бенямин, Гершом Шолем, марксизъм, теология, философия\nOne thought on “В пасажите на историята”\n26. април 2016 в 21:23\nמעולה ומעמיק !


Хасковски булевард стана селски сокак - Haskovo.NET\n11:35, 15 мар 2015 г.\nДупка дебне автомобилите на завоя от "Съединение" към "Стефан Стамболов"\nХасковски булевард, при това на пъпа на центъра, стана като класически селски сокак, който не може да изтрае и една зима. Огромна дупка зейна на завоя от „Съединение” към „Стефан Стамболов” точно до училище „Христо Смирненски” и вече разтропа няколко попаднали в нея автомобили. Кратерът е с порядъчно остри ръбове, готови с лекота да спукат коя да е гума, и с достатъчно дълбочина да навехнат нечий крак ако зазяпан пешеходец стъпи в него. А вървящи има бол-точно до дупката минава пешеходна пътека, по която се изнася целия поток отиващи от и за училището, както и към Болницата, Пътно управление, Кауфланд и още две гимназии по направлението. Засега двукраките са повече потърпевши от пръскащата ги вода, плискаща след всяка минала кола.\nСпоред редовни пешеходци в района кратерът се появил вчера, според други обаче се „оформял” в последните няколко дни. Всеки виждаше неудобството от своя си ъгъл-шофьорите псуваха че си рискуват колите, пешеходците - че рискуват тях. И май имаха повече основание. „Тука понякога карат като ненормални за да преварят светофара и другите коли. Кат се засилят отгоре и влизат в улицата с висока скорост” ожесточено жестикулирайки обясняваше възрастен мъж, твърдящ че живее точно в блока на завоя. Нагледал се бил на подобни ситуации. Според него ако по-заигран автомобил/а такива има много/ хлътне в дупката, колата ще излети точно към тротоара и пешеходците. „Горе” за него са онези дето идват откъм ПМГ и наистина засилват доста при форсиране на обширното кръстовище. Останалият трафик чака за ляв завой или пък има остър ъгъл за завиване надясно и не могат да ускоряват кой знае колко. Точно последните обаче пръскали най-много, защото ненормалната регулация на хасковските кръстовища дава зелено едновременно на пешеходци и коли правещи десен завой.\nНай-обидното за живущите в квартала, имащи се за потомствени хасковлии, обаче е как се асфалтира дори централен булевард. Дупката разкирва поне 3 вида асфалт, говорещи че мястото е кърпено многократно и все така некадърно. А става дума за една от трите най-ключови артерии на Хасково с най-голям трафик, и която поне на теория трябва да е част от визитката на града. Който заприличва повече на селски тип особено за гостите си, минали и през Книжовник, където главната им също не издържа първата си истинска зима.\nРазнебитения участък затваря почти цялата дъга на завоя надясно\nЗа да избегнат кратера колите минават на сантиметри от бордюра\nРазумът побеждава ерекцията тогава, когото я няма.\nАтака иска смърт за тероризъм и превъзпитание на циганите


Инкубатор в гр. Велико Търново - OLX.bg\nОбяви от Велико Търново - инкубатор\nИнкубатор 100 яйца - полуавтоматичен, цифров\nгр. Велико Търново, Център вчера 14:43\nгр. Велико Търново, Център вчера 14:47\nгр. Велико Търново, Център вчера 10:24\nгр. Велико Търново, Център вчера 10:21\nИнкубатори - 100 яйца, полуавтоматичен\nИнкубатор (български) 40 яйца промоция до 25.12.\n-Инкубатор 100 яйца - полуавтоматичен, цифров\nТерморегулатор за инкубатор и други 12V DC\nинкубатор в категория Животни


В този урок ще ви покажа как да инсталирате 13 Clowns Video addon на Kodi 18.2 / 18.1 Leia / Krypton 17.6. Можете да използвате предоставените тук инструкции, за да инсталирате този добавка на FireStick, Android Mobiles, Компютри и всички други устройства, съвместими с Kodi.\n13 клоуни Kodi addon е една приятна изненада, на която се натъкнах съвсем наскоро. След като тествате и го използвате за известно време, има пълен смисъл да го споделите с вас. Този адон не само ви носи редовните филми и телевизионни предавания, но също така събира някои възхитителни специални предложения. Например, ще намерите цял каталог от стари филми, сортирани по десетилетие. След това има някои популярни филми, доставени като любими на програмиста. Ще намерите и раздел „Месечни прожектори“ с няколко готини специални предложения.\n: 13Клоуните вече не се предлагат. Можете да опитате клонирането му - IT Addon или да разгледате още опции от нашия списък с Best Addons.\nАктуализация: Адонът първоначално използваше Lambda Scrapers, също използван от много популярния Exodus Redux addon. Въпреки това, разработчиците са зарязали Lambda и са го заменили с общността Civitas Scrapers. Първоначално Civitas не се представяше добре, но сега работи добре както на Kodi Leia, така и на Krypton.\n1 Как да инсталирате 13 клоуна Kodi Addon\n1.2 Част 2: Инсталирайте 13 клоуна Аддон на Kodi\n2 Бърз преглед на 13 клоуна Kodi Addon\n3 Поправете 13 клоуни Няма наличен поток Грешка: Настройте Civitas Scrapers\nКак да инсталирате 13 клоуна Kodi Addon\nПроцесът на инсталиране се разделя като цяло на две части, както следва:\nЧаст 1: Разрешаване на инсталирането от неизвестни източници\nЧаст 2: Инсталирайте 13Clowns Video Kodi Addon\nПодробните инструкции по-долу ще обхванат и двете части. Да започваме\nТова е предпоставка да се позволи инсталирането на добавки, получени от източници на трети страни. Това са добавките, които не са част от официалното хранилище на Kodi.\nПоради съображения за сигурност такива добавки не са разрешени. Но когато инсталирате безопасна добавка като 13Clowns Video на Kodi, не е нужно да се притеснявате за тази настройка. Ето как го променяте:\n1) След стартиране на Kodi, останете на началния екран и щракнете върху Настройки опция в горния ляв ъгъл (това е иконата на зъбчатка, която трябва да търсите)\n2) Сега отворете елемента Системни настройки\nКликнете Система ако използвате Kodi 18 Leia\n3) Продължете напред и изберете елемента от менюто Добавки в лявата част на следващия прозорец. След като направите това, отидете на дясната част и включете опцията, която гласи Неизвестни източници\n4) Този бърз иска да се увери, че знаете какво правите. Кликнете да и продължете\nНека сега да ви насоча през стъпките за инсталиране. Процесът е прост. Всичко, което трябва да направите, е да следвате внимателно всяка стъпка. Ето ни:\nЧаст 2: Инсталирайте 13 клоуна Аддон на Kodi\n13Clowns addon процесът на инсталиране включва добавяне на източника, инсталиране на хранилището и инсталиране на добавката от хранилището. Ето как става:\n1) Отворете Kodi Настройки още веднъж след като се върнете към началния екран\n2) Отворете следния прозорец Файлов мениджър (тя е горе вляво в Kodi Leia 18)\n3) Продължете и щракнете Добавяне на източник както виждате на изображението, предоставено по-долу\n4) Щракнете опция на прозореца, който се появява след това\n5) С помощта на екранната клавиатура, която виждате по-нататък, продължете напред и въведете следния URL адрес: [Премахната, тъй като не работи сега]\nПреди да се удари в Добре бутон, проверете отново URL адреса, за да се уверите, че е правилен\n6) Ще се върнете на прозореца, където сте кликнали по-рано. Придвижете се до полето с етикет Въведете име за този медиен източник\nСега въведете име, с което искате да идентифицирате този източник. Например, аз го именувам 13clowns\nПовторно проверете всичко още веднъж и щракнете Добре\n7) Добавихте източника. Сега отново отидете на началния екран на Kodi и щракнете Добавки\n8) Щракнете върху Инсталатор на пакети (тя е в горния ляв ъгъл и се показва като отворена кутия. Проверете изображението)\n9) Щракнете Инсталиране от zip файл\n10) Щракнете 13Clowns или името на източника, което сте добавили по-рано\n11) Отворете zip файла repository.13clowns-x.x.x.zip\n„X.x.x“ представлява номера на версията на zip файла. Докато пишех това ръководство, 1.0.15a беше наличната версия.\n12) Сега, изчакайте 13Clowns Repo Добавка е инсталирана известие, което се показва в горната дясна част на прозореца.\nУспешно сте инсталирали желаното хранилище. Нека сега да инсталираме добавката.\n13) Щракнете Инсталиране от хранилище в същия прозорец, в който сте кликнали Инсталиране от zip файл по-рано\n14) След това щракнете 13Клоуни Репо\n16) Щракнете 13 видеоклипове за клоуни\n17) Продължете и щракнете Инсталирай долу вдясно\n18) Изчакайте завършването на инсталацията на addon. Ще получите потвърждението под формата на известието 13Clowns Video Add-on е инсталиран (тя се показва в горната дясна част на дисплея ви)\nТова ще бъде всичко. Успешно сте инсталирали добавката 13 Clowns Kodi.\nНикога не насърчаваме или насърчаваме нарушаване на авторски права. Но ние също не искаме да се озовете в юридическите проблеми. Освен това ние вярваме в правото на неприкосновеност на личния живот и сме неговият категоричен застъпник.\nБърз преглед на 13 клоуна Kodi Addon\nЗа достъп до този добавка, отидете на началния екран на Kodi и от там отидете на Добавки > Видео добавки\nТова е, което виждате на главния екран на 13Clowns Video. С категории като Филми & Телевизионни предавания, изглежда като обикновен добавка за съдържание по заявка. Но, той идва и с някои специални. Има 13Clowns Random Favorites, които, както подсказва името, съдържа някои популярни филми, предимно стари.\nЩракнете върху кино категория и ще намерите някои специални подкатегории като Актьорски колекции, Boxset Collection, Коледни колекции, Детски колекции, Колекции от филми за автомобили и стари филми, хронологично подредени по десетилетие.\nАко искате да гледате нови кликове, превъртете надолу и ще намерите редовните категории като жанрове, най-популярни, най-гласувани, нови филми и т.н..\nВ следващия раздел ще ви покажа как правилно да настроите Cravitas Scrapers. Може да помогне, ако получите грешка „Без потоци“, докато се опитвате да възпроизвеждате любимите си видеоклипове.\nПоправете 13 клоуни Няма наличен поток Грешка: Настройте Civitas Scrapers\nАко не можете да възпроизведете видеоклиповете или исканите видеоклипове не получават потоци, ето решението, което може да работи.\n1) Щракнете Изберете пакети за скрепер на главния екран на 13Clowns Video addon\n2) Уверете се, че доставчиците е избран раздел отляво. Ще забележите това Скрепери на Civitas е избран за доставчик на скрепер. Разработчиците са премахнали Lambda и Global скрепери.\n3) Щракнете Отворете Настройките за стъргалки на Civitas\n4) Ще се появи нов прозорец. Отново пазете доставчиците опция вляво избрана. Отдясно щракнете Cvitas Scrapers доставчици по подразбиране\n5) Сега щракнете върху Чуждестранен раздела отляво и отдясно щракнете Активиране на всички чуждестранни доставчици\n6) Ако имате платен абонамент за Real Debrid, щракнете Само дебрид отляво и отдясно щракнете Активиране на всички Debrid доставчици\n7) След като всичко се погрижи, щракнете Добре\nТова може да поправи Без потоци проблем\nОткрих този аддон едва наскоро (докато пиша това ръководство) и ми отне само един бърз поглед, за да се впечатля. 13 Клоуни Kodi addon има някои специални категории, които трудно могат да се намерят в други популярни добавки. Аз съм голям фен на класиката и има солидна библиотека от филми още от 50-те години.\n13 клоуни ви обслужват и с най-новите филми и телевизионни предавания. С прости думи, това е пълен пакет. Той е заменил Lambda Scrapers с Cravitas Scrapers. Много потоци не се играят. Надявам се, че поради прехода и 13Clowns ще се върнат към висококачествено стрийминг.\nСерен Коди Адон\nYify Филми HD Addon


Борисов пази в тайна бъдещото правителство | Банкеръ\nБорисов пази в тайна бъдещото правителство\nБившият и вероятен бъдещ премиер Бойко Борисов не пожела да коментира въпроси за бъдещото правителство при освещаването на новата катедрала в Ловеч "Св. Св. Кирил и Методий". На Свети Миротворци да говорим за кабинет ли?! Моля ви”, отклони той въпросите\nПартия ГЕРБ дари 100 000 лв. от субсидията си за изграждането на храма, а правителството "Борисов -2" отпусна още 500 000 лв.за нея.\n"Има притчи, които казват, че няма значение кой какво е дарил, а да е от сърце", коментира експремиерът. Според него откриването на храма е добър знак за цялото православие. "Колкото повече църкви и манастири има, толкова по-добре. Това е патриотизмът-да накараме хората да вярват в Господ, да се уповават на него. Това ни е поддържало през вековете", посочи Борисов.\nТой съобщи, че миналата седмица е била открита нова църква в Ямбол, а след броени дни нов храм ще отвори врати и в Сливен. "Вместо да броим джамии, да се правят някои на големи герои, истината е в толерантността. Да се строи и гради", каза още Бойко Борисов.\nнеделя, 30. април 2017 - 13:51


Областният управител Каназирева и кметът Грудев с поздрави към медиците - Asenovgrad.NET\n10:03, 07 апр 2020 г.\n"Това е денят, в който изразяваме към Вас нашата признателност за Вашия професионализъм, отговорност и хуманност. Това е денят, в който Ви казваме – благодаря от цялото си сърце! Зная, че днешният празник ще е много по-различен от всички други. Днес, в условия на извънредна ситуация, при разрастваща се пандемия и неизвестност за утрешния ден, Вие отново сте на първа линия в битката за нашия живот. Днес Вие, нашите лекари, сте изправени пред още по-голяма отговорност.\nИзползвам повода, още веднъж да благодаря на всички Вас – нашите лекари, здравни работници, лаборанти, фармацевти, служители и на всички останали, които денонощно сте на своя пост. Желая на Вас и семействата Ви здраве, вяра и оптимизъм“, гласи поздравът на Дани Каназирева на официалния сайт на Областна управа Пловдив.\nКметът на Асеновград д-р Христо Грудев отправи поздравителни слова чрез социалната мрежа: "Честит професионален празник на всички колеги, които се грижат за здравето и помагат в борбата за дълъг и пълноценен живот! Бъдете здрави!". В официален поздравителен адрес до здравните работници той отбелязва още: "Всяка година на този ден обръщаме особено внимание на Вас – медицинските служители с огромни сърца, изпълнени със смелост и всеотдайност. Вие сте онези - призваните, избрани ежедневно да спасяват стотици човешки животи. А здравето е най-важното богатство, без което щастливият и пълноценен живот е невъзможен! Но днес, тук и сега ние разчитаме на вас повече от всякога. В дни на криза или празник, медицинският служител е винаги на своя пост. Защото знае, че той е опората, доверието и сигурността, от които имат нужда хората. Избирайки професията на медик, Вие сами сте определили съдбата си. Днес рискувате, вземате мигновени решения, но и празнувате щастливите мигове заедно със своите пациенти. Сега, здравната среда е по-сложна от обикновено. Ние, жителите на община Асеновград, вярваме във вас – нашите медици и знаем, че отново ще се справите с поредното изпитание, пред което Ви изправя животът!\nБлагодарим Ви за това, че приемате работата си като мисия! Всички оценяваме високо вашите труд и увереност! Благодарим, че работите дълги часове и винаги осигурявате висококачествена грижа за хората. Пожелавам Ви живот без инжекции от близки, сърдечни рани или наранявания на душата. Нека всеки Ваш ден бъде изпълнен с усмивки на благодарност от пациентите, приятни изненади от приятели, радостни новини и неизчерпаема сила за изпълнение на всичките ви планове. Запазете силната си воля, работата да продължава да Ви носи морално удовлетворение, а добрите дела нека никога не спират!"\nКато медик (д-р Грудев е работил като хирург в МБАЛ – Асеновград близо 20 години) самият той днес има професионален празник, заради което също получава поздрави от много свои съграждани.\n7 април е избран за Световен ден на здравето през 1948 г. с основаването на Световната здравна организация. От 1964 г. се чества и като Ден на здравния работник в България. Всяка година Световният ден на здравето се фокусира върху здравно предизвикателство с глобална значимост. През 2020 г. инициативата преминава под мотото "Остани вкъщи! Спаси живот!".\nAsenovgrad.NET честити празника на лекари, зъболекари, медицински сестри, акушерки, фармацевти и всички, посветили живота на това да опазват здравето на хората, с пожелания за здраве, благополучие, много лични и професионални успехи!


Преместване на дома от хамали в Пловдив? – Магистрала НЕТ\nПреместване на дома от хамали в Пловдив?\n29.12.2021 30.12.2021 Евлоги Петров\nПреместването на дома не е лека задача и е съпроводено от рискове за наранявания, счупване на мебели и вещи и много нерви. Пловдив е голям град, в който хората обичат да сменят местоживеенето си, а това винаги е свързано с много труд. Ето защо, ако изберете Хамали Пловдив, няма да сгрешите, защото те са обучени професионалисти, с чиято помощ ще постигнете целта си. Защо обаче да предпочетете техните услуги, ще разберете по-долу в тази публикация.\nКакво да очакваме от хамалите в Пловдив?\nАко работите с професионални хамали Пловдив, няма да имате проблем с преместването на имуществото от дома ви. Те осигуряват не само здрави и добре подготвени товарачи и разтоварачи, но и специализиран транспорт, с който да бъдат превозни вашите мебели и вещи. Тук не бива да се притеснявате за цените на услугите, защото тази инвестиция със сигурност ще се възвърне с времето. По-важното е да останете живи и здрави, без притеснения и натоварвания.\nЗнае се, че хамалските услуги, са подложени на критика. В миналото хамалите бяха небрежни и често се стигаше до инциденти с товарите и багажите. Използваха се въжета за теглене на тежко имущество, а товарът се превозваше в раздрънкани бусове и малки камиони. Това обаче беше преди време и дори не остана повод от тези тъмни субекти, ангажирани с този тежък труд.\nДнешният хамалин е истински професионалист. Той е готов да ви предложи качествена услуга, на разумна цена. За целта се използват специални повдигачи, оборудвани превозни средства, пълен набор от опаковки и не на последно място, прецизен подход спрямо клиента. На база написаното, е нормално повечето потребители да търсят преместване на дома от споменатите специалисти.\nРисковано ли е да преместим дома си сами?\nВ зависимост от вашето здравословно състояние, може да прецените, какви са рисковете от самоинициативно преместване на дома. Не на последно място, е добре да помислите за транспорта и опаковането, тъй като това се все важни фактори. Ако сте в разцвета на здравето си и имате подходящия транспорт, то тогава може да се опитате самостоятелни действия.\nПри положение, че не можете да вдигате тежко, няма как да осигурите превоз за имуществото ви и не сте снабдени с нужните опаковки (кашони, чували и други), е препоръчително да се ориентирате към Хамали Пловдив, понеже те ще се свършат цялата тази работа на разумна цена.\nХамалските услуги в България започват да набират скорост. Те станаха неизменна част от живота на хората и това е напълно нормално. Водейки се от горното, решихме да напишем тази статия, която може да ви бъде полезна. А сега, нека приключим пожелавайки ви успешно преместване.


Луксозните апартаменти на София – Eat Stay Love Bulgaria\nМиналата седмица имах късмета да присъствам на годишното коледно парти на Cleves, организирано в „Клийвс“ Булевард Резиданс на улица Черковна в центъра на София. Освен че прекарах една чудесна вечер и срещнах много интересни хора, които искам да спомена, защото апартаментът, който използваха за партито, беше фантастичен! Ще бъда откровена – Cleves не ми плащат да кажа това. Всъщност, дори не знаят, че специално ще ги спомена. Аз съм убедена, че когато нещо е наистина хубаво, за него трябва да се говори!\nТърсила съм апартамент в София и честно казано – не всичките са хубави! Като за начало е трудно да намериш нещо наистина модерно, а когато успееш обикновено е доста малко по размер. Този специфичен апартамент на Cleves беше огромен, а декорът – спиращ дъха! Един от онези апартаменти, които виждаш по списанията и не е само за огледи – всичките им жилища са такива!\nРазбира се за едно подобно място бихте платили по- висока цена, но ако можете да си го позволите – не се замисляйте! Струва си всяка стотинка! Имах щастието да срещна голяма част от работещите във фирмата и те са изключително приятелски настроени! Всички те говорят прекрасен английски език (самите директори са англичани) и когато живееш в техен апартамент, те се грижат за абсолютно всичко, от което имаш нужда. Чудно, нали?\nИ така: благодаря на Cleves за прекрасната вечер и за това, че ми показаха какво представлява луксозният живот в София!\nКогато за първи път чух за това интересно място в…\nБасейн и спа комплекс Корали


Holiday Home Linder 04 - НАЙ-НИСКИ ЦЕНИ от agoda.com\nВиж всички 8 места за настаняване в Райхенбах.\nHoliday Home Linder 04\nReichenbach, Райхенбах, Швейцария, 3713 - Покажи на картата\nИдеален за развлечения и отдих, Holiday Home Linder 04 се намира в Reichenbach, който е един от районите на Райхенбах. Оттук гостите имат лесен достъп до всичко, което този оживен град може да предложи. С удобното си местоположение хотелът предлага лесен достъп до всички градски забележителности, които задължително трябва да се видят.\nСъоръженията и услугите предлагани в Holiday Home Linder 04 гарантират Вашия приятен престой. Хотелът е оборудван със съоръжения като паркинг.\nВсички стаи се отличават с грижливо замислени удобства, което гарантира неповторимо усещане за комфорт. Освен това в хотела можете да се възползвате от множество предложения за приятно прекарване на свободното време. С перфектното си местоположение и несравними удобства, Holiday Home Linder 04 е един чудесен избор в много отношения.


Tamrac Photo-Video 1 – doncho.net\nTamrac Photo-Video 1\nPosted on 7/25/2005 7/25/2005 by Doncho\nДнес ходих до Люнгби, за да си потърся чанта за новият фотоапарат. И идея си нямате колко ми е мръсна раницата вътре – имам чувството, че е пълна с пепел! Колкото пъти вадех апаратът от нея, толкова по него имаше малки сламчици по гумените части. И след второто разчистване на миниатюрните сламчици от гумата (откъде, по дяволите, се е взела тая слама?!) реших, че е крайно време да си купя специализирана чанта за апаратът.\nИдеалната чанта изглеждаше така в представите ми:\n* достатъчно голяма, за да не му е тясно на хайванът вътре;\n* да има место за още един обектив, евентуално и за зарядното с кабелът (когато ми трябва да го нося с апарата);\n* да побира телефонът ми (който всъщност е Pocket PC – т.е. достатъчно голям);\n* да има джоб за парички, портфейлчета и други благини и по този начин да ме оттърве от необходимостта да нося втора чанта при излизанията ми из града.\nЯсно беше, че няма да е лесен избор. Но в Lyngby STORCetner-ът има един прекрасен, голям магазин за фото-аксесоари, където намерих огромен избор от чанти.\nСлед като хванах първия попаднал ми продавач за ушите да избира, последнва дълга сесия. Спряхме се на 4 чанти, момчето ги занесе до касата, за да видим как са цените. Междувременно то беше много доволно, че апаратът беше с мен, защото (както ми се извини) в момента точно този модел го нямали, а било направо задължително да пробваме “как стои”. Та след дълго избиране, най-накрая се спрях на Tamrac Photo-Video 1 чантата, която някакси най-ми пасна (моята е в черно).\nАко трябва да съм честен, една друга чанта беше по-красива. Но тази е много по-функционална. “Закачалките” на онази бяха пластмасови, а аз съм се нагледал на пластмасови счупени закачалки. Затова се реших, взех я и апаратът вече има уютна чанта, където в момента спи доволен.\nМного съм доволен от покупката, даже в един момент се зачудих дали пък просто не съм имал нужда от нова чанта, а покупката на апаратът да е била провокирана от стремежът на подсъзнанието ми към нова чанта [шегичка… май трябва да си лягам]? Ако е така, подсъзнанието ми сериозно ме е прекарало, за пореден път :)!\nНа връщане се опитах да снимам “неща” (паметник и една къща). Най-се дразня, че още не мога да намеря откъде да дам корекция на експозицията, защото на всички пейзажи като че ли се получава преекспозиция на небето :(. Щраках средно по 15 пози, докато успея да докарам балансирана експозиция… Тук надвечер небето е много светло, а сградите са тъмни. Понеже сме на север, в този час лъчите са почти успоредни на земната повърхност и небето “свети” по особен матов начин… което само спомага за преекспозицията. Не, не ми е виновна Дания – просто аз трябва да се науча да снимам…\n17 thoughts on “Tamrac Photo-Video 1”\n7/26/2005 at 09:26\nОставих коментари под @Сашо… не знам дали си ги забелязал. Не че имам бърза работа нещо 🙂\nСъщо така исках да те питам… има ли някъде където може да показваме снимките си онлайн? Някъде където да сме само българи (не че съм расист нещо:)) и да съветваме, оценяваме и коментираме. Не знам дали е идея която ще се хареса на много хора но все пак. Ей тоя дигиталния бунтовник ей.\n7/26/2005 at 11:27\n@Сашо: Забелязах го, но не коментирах, понеже ми допада да приключим така темата… висящо. Имам чувството, че всеки един от нас си има своята позиция и засега няма нужда да се опитваме на промненяме позицията на другия – поне докато тя е толерантна.\nКолкото до това къде може да показваме снимките ти онлайн – ти не хвърли ли око на връзките по-горе (и в по-предишните постове)? Photo Forum не ти ли се вижда достатъчно добре?\nАко не – тогава Webshots имат повечко место и възможности – само лицензионното им споразумение малко не ми допада на мен лично. Но за семейно-лични снимки смятам, че е приемливо.\n7/26/2005 at 12:58\nДончо, освен другите неща – и място за външна светкавица! 😉 Върло полезна джаджа, добре е да имаш място и за нея в чантето\n7/26/2005 at 15:36\nТя тази чанта има места и за много други неща, защото е upgrade-абле. Т.е. – може да си купуваш още джаджи и да и ги редиш отстрани, както и на самата презрамка.\n7/26/2005 at 16:17\nСтрахотна е чантата!!! За фотото да не говорим, направо е трепач канона, ама бая ще трябва да се учиш как се снима с него 😉 аз лично не бих имал нерви, то затова и хората произвеждат и “сапунерки”, за такива като мен…\n7/26/2005 at 16:22\n@zdravko: Мисля, че тук грешиш:\nбая ще трябва да се учиш как се снима с него\nДа, щях бая да има да се уча, ако имах на разположение само ръчния режим на апаратът :).\nФакт е обаче, че той има както пълен автоматичен режим (също като сапунерка, само дето обективът и фото-сензорът му са по-големи), така и полу-автоматични режими за портрет, пейзаж, нощни, и т.н. и на последно место полу-полу-автоматични – при които апаратът контролира два от параметрите, а ти променяш третия.\nАз искам да се науча да владея точно тези полу-полу-автоматични режими като за начало. След това ще се мъчим и на чисто ръчния такъв, ако има смисъл (и само за някои много специални кадри).\n7/26/2005 at 19:04\nДончо, голямата дилема на пейзажната фотография от много време насам е именно тази – ако измериш небето, долу ландшафта остава недоекспониран – ако замериш пък него, небето се преекспонира…\nКласическият хак е да снимаш два пъти – един път заради небето, втори път това под него. Не е смешно – това се правеше и при класическата лентова фотография. Сега с цифровата нещата са лесни като детска игричка, клъцваш небето и го налагаш върху добре експонирания пейзаж. Postprocessing, пич – това е… Някои разправят, че не било фотография това, ами монтаж… И аз такива неща съм разправял навремето. Истината е, че трябва да решиш какво снимаш документална фотография или изкуство. Ако правиш изкуство – какво значение има кое е естествено и кое от измерението на въображението или технологиите? Изкуството по дефиниция е въображаемо 😉\nИма и друг хак – градиентен филтър – нали се сещаш такъв дето е наполовина тъмен, наполовина прозрачен с плавен преход по средата. Слагаш тъмното към небето и действаш… Има леко съобразяване с линията на хоризонта, но това не е сложно…\nИма и трети хак – запитай за него george, като се върне от отпуска – той ме светна за него – той разбира се е дело на математиката, но кой е казал, че математиката няма място в изкуството 😉\n7/26/2005 at 19:09\nХм, моята мечта за чанта e Lowepro CompuRover AW или поне CompuTrekker AW II. Последната е около 200лв в България…\n7/26/2005 at 20:41\nАз си взех Unomat от вносителя в София, директно. За 28 лева, изглежда почти като твоята, само дето не може да се прикачат отвън още отделения. Странното е, че същата чанта във фото-магазините струва поне три пъти повече.\nЗа Lowerpro съм чувал все хубави неща, дори прекалено хубави ;Р Също и за Tamrac 🙂\nС две думи – чантата е за тебе, да си я носиш където решиш, да ти е удобна и в никакъв случай да не ти пречи. Затова моето мнение лично е, че наистина човек сам трябва да си я избере. Радвам се, че ти си доволен от Tamrac-а си. Аз също лично избирах моя Уномат и сега е почти като част от мен (може да звучи тъпичко, но си го нося все с мен – през рамо като съм с колело на работа и т.н.;)\nЗа полу-автоматичните режими – не се изкушавай прекалено много от тях! Както каза Йовко, те много често по-скоро подвеждат. Мисли за тях като за режими “за зор заман” 😉 Като разучиш режимите, добра първа стъпка към ръчния режим (М) е да свикнеш да снимаш с приоритет на блендата (Av) или на скоростта (Tv).\nЕ, не ме слушай много-много 😉 Аз съм начинаещ, само интересът ми е силен 😉\n7/26/2005 at 21:52\nАз си взех Unomat от вносителя в София\nЯсене, би ли пояснил къде и как, моля.\nPingback: yovko in a nutshell » Blog Archive » Лещички, лещички…\n7/26/2005 at 22:40\nUnomat се продават във фотомагазина на втория етаж на Централни хали в София. В Техномаркет пък продават една чудесни техни аналози.\n7/27/2005 at 07:36\nДа, Уномат имат стоки във “Фото Ъгъл”-а на втория етаж на Халите.\nНо, Йовко, там е безбожно скъпо. Една външна капачка за обектив ми струваше “само” 17 лева. Парче пластмаса с две по-малки парченца, щракнати в него 🙁\nПейо, вносителят на Unomat има адрес в “Емил Марков”, точно не мога да се сетя, но трябва да го има в мрежата. http://www.bulphoto.com/importers.php – ето ти списък с вносители. “Интеграл” е на Уномат. По принцип продава на едро, за зареждане на фото-магазините, затова не твърдя тук, че можеш да си вземеш директно (да не ми се разсърди някой “профи”;)\nНо ти иди при възможност и питай собственика – човекът е фотограф и е готин. Можеш да си вземеш и на дребно нещата. Съвсем легално – ще ти даде и фактура, нищо, че не си магазин, купуващ на едро.\nПредполагам, че това важи и за другите вносители от списъка. Не е тайна, че фото-магазините изкуствено надуват яко цените. Което е гадно и ако вносителят продава и на дребно, е тъпо да се връзваме на изнудването.\nПредполагам, че високите цени са заради сравнително ниското търсене на толкова специализирана техника, но дори и така да е… не е хубаво така. 😉\n8/11/2005 at 09:29\nкакво стана с теб бе човек :)))\nпредставям си колко кадри си направил в планината. айде идвай, че да се включваш в ърбанстайл и да показваш фотки.\n8/11/2005 at 21:22\n@george: Отпускааа :). Влизам сега, че ми пратиха warning, че служебната кутия ми се била препълвала, иначе кефът е пълен :).\nЩе се срещнем пак след морето. Кадри има, ама не съм горд с тях, затова си “мълча” и кротувам. Ще видим как ще е след морето. Апаратът иначе е… абе трепач :).\n9/21/2005 at 13:13\nБих искал да попитам дали някой знае каде има специализиран магазин на “UNOMAT” и съответно да ми каже 🙂\nPingback: Лещички, лещички… » yovko in a nutshell


ПП ГЕРБ - Сливен | ГЕРБ: БСП влизат с червената метла в управлението, без да са спечелили избори\nГЕРБ: БСП влизат с червената метла в управлението, без да са спечелили избори\n09.02.2017 / 17:01\nНовоназначените 14 областни управители са активисти на БСП и НДСВ. Тройната коалиция влиза през задния вход в управлението. Това каза Тома Биков, съветник в Министерски съвет във второто правителство на Бойко Борисов, по време на пресконференция. По думите му, е неясно дали президентa Румен Радев знае за направените зад гърба му промени, защото по това време е бил в Германия.\nСпоред Биков кадровата политика на служебния кабинет на Огнян Герджиков поражда редица въпроси, защото областните управители са сменени в един ден, без ясни мотиви. Той посочи, че при смяната им не е посочен нито един аргумент или съмнения за очаквани нарушения в подготовката за изборите, което бе предварително анонсирано като мотив от Герджиков. "Последните президентски избори бяха признати от всички партии, дори от опозицията, за демократично проведени и честни", подчерта Тома Биков. По думите му, БСП дължат обяснение за направените назначения, защото са заявили предварително, че няма да участват с кадри в служебното правителство. "Вероятно БСП не познават активистите си по места, станали областни управители. Не сме против служебния премиер Герджиков да назначава хората, които прецени, но е странно, че намери кадри единствено на БСП и НДСВ", обясни той.\nПолитическия анализатор Антон Тодоров подчерта, че Жельо Бойчев, който е колега на вицепремиера в служебния кабинет Деница Златева, е заявил, че не познава тази жена, въпреки че тя е член на ИБ на БСП. "Вероятно не познава и областните. Щом БСП не ги познава - или са назначени от други хора, или БСП лъжат. Г-жа Лъжа ефективно заблуждава българските граждани и собствената си организация, защото има 10 областни управители, пряко свързани с БСП. Кадруването от страна на невидими фигури в правителството, назначено от Румен Радев, е опасно за България. БСП се опитва отново да вкарва задкулисни практики", посочи Тодоров. Той обясни, че останалите назначени за областни управители са кадри на НДСВ от първата тройна коалиция. "Сега сме свидетели на възраждането на новата тройна коалиция. Ще ползват ли отново прокарването на съмнителни личности с цел разграбване на България? БСП превръща ли се в платформа, чрез която криминали биват назначавани на важни постове", коментира Антон Тодоров.\nПо време на брифинга бяха представени "визитките" на новите областни управители. "Започваме с Валери Сарандев - новият областен на Благоевград - лидер на БСП-Гоце Делчев, но явно непознат на Корнелия Нинова. Областният управител на Търговище Валери Симеонов се оказва, че е член на РИК-Търговище от квотата на БСП. Това е абсолютно случайно! Непознати, невидими сили кадруват. БСП е невидимият кадровик в това правителство, докато Радев е в Германия. София Торолова, областният управител на София област, е лидер на БСП-Челопеч. 60% от хората са партийна номенклатура. Областният на Ловеч-Пенка Николова е протеже на бившия кмет на Ловеч от БСП. Областният на Ямбол-два мандата общински съветник на БСП, но БСП продължават да твърдят, че не го познават. Кой прави кастинга за втория ешелон? Има ли задкулисие, БСП ли го прокарва? Тези въпроси чакат отговори. Дияна Тонова, новият областен управител на София-чиста случайност е, че е била кандидат за кмет на район "Триадица" от БСП, разбира се. Следват и хората от старата Тройна коалиция. Новите областни управители на Силистра и Кърджали са партийни фигури от НДСВ. Новият областен управител на Хасково е политически номад с "малка спретната къщурка", каза още Антон Тодоров.\nДимитър Главчев, който е член на Контролната комисия на ГЕРБ, бе категоричен, че трябва да се провери откъде получава гориво и вдъхновение „червената метла“, която извършва чистка, държана от ръката на НДСВ. „Имаше основателни сравнения, че ще има "възраждане" на Тройната коалиция. Такъв беше потенциалът, който се видя от състава на служебното правителство. Освен сменените областни управители, има и едно много знаково назначение в АПИ. Там е назначен, човек който е част от емблематичната „Батко и братко афера“, коментира Главчев. Според него не е честно, когато не си спечелил избори, да започнеш да правиш политически назначения. Главчев подчерта, че основната задача на служебния кабинет е да организира изборите. „Нямаме нищо против – вече се е образувал "Кабинет на Съглашението", да извършват и назначения, но нека да застанат и честно да кажат, че стоят зад тези назначения“, допълни той. „Преди време казахме, че има назначения от типа "ЗКЧП", в армията хората знаят какво е това. Има едно такова назначение в президентството. Второ такова назначение има и в служебното правителство“, каза още Главчев.\nПредседателят на МГЕРБ Георг Георгиев заяви, че въпросът е кой влияе на решенията, които взимат Огнян Герджиков и дали това се случва зад гърба на президента Румен Радев. "Кой назначи служебния кабинет в лицето на Герджиков - не ви ли напомня това на един период от преди няколко месеца, в което около кандидатурата на Радев се спрягаше името на Решетников, а г-жа Лъжа отрече да го познава - по-късно Путин показа уважително отношение към Решетников. След това професор Дуранкев благодари на г-жа Лъжа и Гечев за добрите им думи да влезе в служебния кабинет. Пак се оказа, че г-жа Лъжа не го познава Дуранкев“. БСП с червена метла влиза във властта, без да е спечелила изборите", категоричен бе Георгиев.\nДимитър Главчев допълни, че назначаването на областни управители от БСП и НДСВ, които да организират изборите, създават сериозни притеснения, че може да се повтори аферата „Костинброд“. „Притеснени сме и от назначението за областен управител на Софийска област“, каза Главчев. По думите му, от 2013 до 2014 г. тя е била заместник-областен управител, когато областен управител е бил бившият кмет на Своге от ДПС Емил Иванов. „Известен повече като кмет на частната община Своге“, допълни Главчев. Той посочи, че не познава новите областни управители и че представителите на ГЕРБ са готови да минат на полиграф за всичките политики, които са представяли в своите приоритети. „Чакаме същото да направят и от БСП. Интересно ни е кой ще се подреди на такова изследване от тях“, допълни Главчев.\nВ заключение, Тома Биков заяви, че оттук нататък БСП носи пряка отговорност за провеждането на изборите. "Притеснени сме много, че те няма да бъдат проведени така, както трябва. Служебното правителство взима страна в изборите. Има опасност това да унищожи мандата на Радев - не оспорваме избора на българските граждани. Румен Радев е президент на всички български граждани - назначеното от него правителство има ролята на арбитър, не на страна. БСП да се запознаят с кадрите си по места и да отговорят кой предлага тези областни управители. Да излезе Нинова и да отговори. Поне Герджиков да го направи", коментира той.


Започва преместването на деца мигранти от гръцките острови | Клуб 'Z'\nПристигащите мигранти трябва да бъдат отделяни от тези в лагерите заради пандемията\nпоследна редакция 02.04, 12:47 ч.\nПървите деца мигранти, пристигнали без придружители на гръцките острови, могат да бъдат прехвърлени в други страни от ЕС още идната седмица.\nТова заяви днес еврокомисарката по вътрешните работи Илва Йохансон. Тя говори по време на видеоконференция на Комисията по граждански свободи, правосъдие и вътрешни работи в Европарламента. Събитието бе посветено на положението по външните граници на ЕС в Гърция.\nОсем страни са се ангажирали да приемат 1600 такива деца, припомни Йохансон (България не е сред тях – б.р.).\n„Смятам, че първите премествания ще бъдат извършени през тази седмица или най-късно другата, преди Великден“, каза комисарката.\nГръцките власти досега са идентифицирали 2000 деца без придружители и са установили възрастта им.\nСкоро трябва да започне преместването и на най-уязвимите мигранти от лагерите на гръцките острови, допълни Йохансон. Те ще бъдат настанени в хотелски стаи, които в момента се приготвят за тях. Целта е тези хора да не бъдат заразени, когато вирусът стигне лагерите. Всъщност той вече е стигнал някои от тях и със сигурност ще се разпростре и в други.\nИменно затова уязвимите хора трябва да бъдат отделени. А също така и пристигащите нови групи мигранти. Те не трябва да бъдат пускани при другите, които вече се намират в лагерите.\nЕС вече е започнал да доставя медицински материали за гръцките острови, на които има мигранти. Трябва да бъдат извършени повече тестове, за да бъдат открити по-лесно заразените и поставени под карантина.\nТрябва да има ограничения за пътуванията, убедена е Илва Йохансон. Но трябва да има и повече информация, от която хората да научават необходимото.\nСъщевременно ЕС работи съвместно с властите в Атина за доброволното завръщане на мигранти в страните на произхода им.\n„Живеем в тежки времена и преди кризата да свърши, е по-вероятно да стане първо по-лошо, отколкото по-добро“, обобщи Илва Йохансон.\nСпоред нея е време да бъдат защитени най-уязвимите хора. Нито една извънредна мярка обаче не трябва да бъде в ущърб на върховенството на закона.\nЕС, Гърция, острови, деца, мигранти, преселване\nГърция затваря целогодишните хотели


Първата композиторка в Холивуд и авторка на аранжименти за велики джаз музиканти, носителката на „Грами“ Нан Шуорц слуша сърцето си: „Пиша музиката, която бих искала да слушам“ / Интервюта /\nИнтервю на Таня Иванова и Светослав Николов с Нан Шуорц\n29.01.2016 Светослав Николов Таня Иванова\nНан Шуорц е първата композиторка в Холивуд, носителка е на наградата „Грами“, с още пет номинации за това отличие и със седем номинации за „Еми“. Тя е работила по музиката и оркестрациите на десетки филми, сред които „Арго“, „Годзила“ „Животът на Пи“, „Джули и Джулия“, „Странният случай с Бенджамин Бътън“ и мн. др. Нан е правила аранжименти за някои от най-прекрасните джаз творци и композира класическа музика. „Направих пълен кръг на завръщане“ – с усмивка каза тя в студиото на Джаз ФМ, обяснявайки пътя към своята професия.\nРодителите й са артисти – баща й е бил инструменталист, а майка й – певица. Техните успехи са толкова големи, че тя първоначално не смее да се занимава с музика – вместо това навлиза в областта на телевизионната продукция. И тук се намесва съдбата, за да я върне по пътя, по който тя толкова успешно върви и днес. При каране на ски счупва крака си на пет места и е прикована към леглото в продължение на девет месеца. „Когато ми омръзна да чета и да ръкоделствам, започнах да пиша вокални аранжименти. Тъй като имам абсолютен слух, не ми трябваше да ставам, за да използвам пианото.“ – споделя тя. Скоро нейна приятелка й предлага да започне да пише телевизионни сценарии. „Нямам какво толкова да разкажа.“ – отказва идеята Нан. На последвалия въпрос: „Каква е мечтата ти?“, отговаря: „Да пиша музика за филми, като Джони Мандел.“ Смята обаче, че е вече твърде късно за това – завършила е колеж, а в Холивуд с писане на музика не се занимава нито една жена. „Тогава стани частен ученик и бъди първата жена, която прави това.“ – казва приятелката й. „И точно това и направих.“ – завършва с усмивка Нан Шуорц разказа си за този повратен момент.\nМайката на Нан – Пеги Кларк Шуорц, създава с трите си сестри формацията The Sisters, а Томи Дорси толкова ги харесва, че ги ангажира за вокална група към своя оркестър и ги нарича The Sentimentalists. След раздялата с него те работят под името The Clark Sisters. От четирите Пеги Кларк Шуорц е единствената, която продължава със самостоятелна кариера като студийна певица и участва в записи на Франк Синатра, Дийн Мартин, Джуди Гарланд, Хенри Манчини, Сони и Шер. Баща й – кларинетистът и алт саксофонист Уили Шуорц, става известен от работата си в Оркестъра на Глен Милър, а също така е студиен музикант за записи на Ела Фицджералд, Франк Синатра и Дийн Мартин, като част от Оркестъра на Нелсън Ридъл. За Нан Шуорц музиката е нейният живот, както е била за родителите й. Да развие творческото си изразяване й помага хубавата музика, която е озвучавала дома им, певческа изява с Мишел Льогран в ранна детска възраст, както и вълната на боса новата, дошла в момент, когато тя свири на китара.\nПожелавайки с музиката си красота и любов на своите слушатели, Нан Шуорц обяснява своя подход: „Основното е, че пиша това, което искам да чуя.“ Тя е известна с композициите и аранжиментите си в киното, с композирането на класическа музика и с аранжирането на пиеси за джаз вокалисти и инструменталисти. Всяка от тези сфери си има своите специфики, обяснява Нан: „Днес филмовата музика цели просто създаването на атмосфера. Имало е хора, с които съм работила, и които с писъци побягват от стаята, когато чуят джаз във филмовата музика. За аранжиментите си, за щастие, съм работила с хора, които искат да се изразя – и те не ми поставят ограничения. Симфоничните творби ги разгръщам така, че да включа в тях своето чувство за хармония – така че винаги в тях ще чуете джаза. А за джаз аранжиментите работя в зависимост от това кои са артистите и какво търсят те.“ Говорейки за „преди“ и „сега“ за класическата музика, Нан Шуорц обяснява, че в сърцето й са мелодията и хармонията, точно както е било за творците от предишната епоха. Холивуд също се променя – сега конкуренцията е по-голяма с наплива на композиращи на компютър, доминацията на мъжете там обаче остава.\nКато джаз аранжор Нан Шуорц работи за артисти като Натали Коул, Рей Чарлз, Еди Даниълс, Марк Мърфи, Кевин Махогани, Томас Квастхоф, Тил Брьонер... Началото на дългогодишната съвместна работа с Тил Брьонер е магично: „Беше като в приказка. През 2004 г. телефонът звънна – Тил бе в Лос Анджелис за наградите „Грами“. Каза ми, че е чул мой аранжимент за Марк Мърфи, който така и остана неиздаден. Предложи ми да работя по негов проект с Марк и ми изпрати демо записите. Това, което чух, буквално ме отнесе! Беше изпълнение само на тримата – Тил Брьонер, Франк Чейсън на пианото и самия Марк Мърфи. Трябваше да добавя струнните и другите инструменти в тези пиеси. Бях щастлива да го направя! Беше доста смело от моя страна да го попитам: „А кой ще го дирижира? Ще ме вземеш ли в Берлин?“ Той каза: „Да!“ И в следващия момент съм в самолета, летя към Берлин, където никога не съм била, и дирижирам Германския симфоничен оркестър. Сбъдната мечта!“ Това е началото на прекрасното сътрудничество на Нан Шуорц с Тил Брьонер. Тя добавя: „Работих по още няколко проекта с него. Той ме вдъхновява и е много щедър винаги да ми позволява да пиша това, което чувствам.“ Чрез Тил Брьонер получава и възможността да аранжира песни за джазовия албум на германския оперен певец Томас Квастхоф – и пак има пълната свобода.\nДжазът води Нан Шуорц към първата й награда „Грами“. Получава я за аранжимента на Here’s That Rainy Day, който Натали Коул изпълнява в албума Still Unforgettable – продължение на прочутия Unforgettable… With Love. Свързва ги пианистът на Натали Тери Тротър, който е близък приятел на Нан и неин учител по пиано. Това, което се случва после, е пример за подкрепата, която съпругът й – филмовият композитор, аранжор и диригент Конрад Поуп, й оказва: „Трябваше да направя общо три аранжимента. Бях готова с първите два и оставаше третият, най-голямото предизвикателство – Here’s That Rainy Day. Когато стигнах донякъде, му изсвирих това, което съм направила, и той каза: „Мисля, че можеш да навлезеш малко по-надълбоко.“ Което означаваше: „Върни се в стаята и поработи още.“ И съм му благодарна, защото спечелих „Грами“ заради това, че се върнах в стаята си и поработих повече.“ Сега, като член на Звукозаписната академия, която присъжда наградите „Грами“, Нан Шуорц изтъква като най-важно да изслуша всички представени творби за разлика от свои колеги, които може и да не са чули всичко, но гласуват за приятели или хора, чиито имена разпознават. А във време, когато вече ги няма традиционните музикални магазини, излагащи най-новите албуми, тя очаква с нетърпение гласуването, за да открие прекрасна нова музика.\nИдването на Нан Шуорц в България със съпруга й Конрад Поуп пък е повод да открие великолепния звук на Оркестъра на Класик ФМ. Тя се изказа с възхищение за музикантите: „Те свирят толкова красиво!“ Поуп ще ги дирижира в представянето утре вечер в зала „България“ на концерта „Холивуд идва в София“ с култови филмови теми. Събитието е част от цикъла „Музиката на Америка“ на „Кантус Фирмус“ и фондация „Америка за България“.\nИ още истории, които Нан Шуорц разказва в студиото на Джаз ФМ, можете да чуете в интервюто на Таня Иванова и Светослав Николов чрез бутона „Аудио“.\nПредишна Джеймисън Рос се обръща към света с музика: „В основата на всичко са добротата и любовта.“ Следваща Българската формация Global Society създава музика отвъд стиловите ограничения, белязана от силна емоция и елегантен поглед към света