Sõjaeelse Eesti esseistika ja kirjanduskriitika » Blog Archive » Võim kui ühiskondliku arengu tegur\nÜksikisikute ja neist koosnevate suuremate või väiksemate minikollektiivide enda maksmapaneku tungi ja võimupüüdlusi on alates antiikajast peetud ühiskondliku arenemiskäigu üheks tähtsaimaks teguriks. Kreeka filosoof Herakleitos rõhutas juba V sajandil e. Kr., et iga saamine toimuvat vastuolude kaudu ja et sõda olevat kõigi asjade isa. Sellelt seisukohalt omavad antagonistlikud protsessid ka inimühiskonna arengus otse juhtivat osa. Empetiokles nägi kosmilisi põhitunge armastuses ja vihkamises, atraktsioonis ja repulsioonis, kuna Platon vaatles oma „Riigis;” vaeste ja rikaste võitlusi kui tähtsamat takistust õiglusele toetuva ühiskonnakorra loomisel. Platoni dialoogis „Gorgias” arendab sotist Kallikles õpetust, mille järgi tugevama võim nõrgema üle moodustab vääramatu loodusseaduse ja õige elu seisab tugeva isiksuse jõu- ning võimutungi piiramatus rahuldamises kõigi seaduste ja kõlblusnõuete kiuste: „Loodus ise tõestab, et on õige ja õiglane, kui paremat eelistatakse halvemale ja tugevamat nõrgemale… oleste elus ja riikide ning rahvaste korralduses ilmneb selline õige suhe, et tugevamad on pandud nõrkade üle valitsema ja on võrrelduna viimastega eelistatud seisundis.“\nUuemal ajal on Immanuel Kant rõhutanud vastuolude ja neist väljakasvavate võitluste progressiivset, elu edasiviivat tähtsust, näit. 1784. a. ilmunud kirjutises „Ideen zu einer allgemeinen Geschichte in weltbürgerlicher Absicht“. Ühiskondlikus elus esinevad antagonismid võimaldavad tema järgi kõiki inimestele omaseid võimeid parimal ja maksimaalseimal määral välja arendada. Inimestele on omane ungesellige Geselligkeit, mille tõttu nad püüavad koos teistega ühiskonda moodustada, kuid seejuures oma eripüüdluste taotlemisel omavahel alatasa kokku põrkavad. Need paratamatud tõkestused õhutavad inimesi seda pingsamale tegutsemisele, nii et nad ületavad neile omase mugavus- ja laiskustunde ja loovad oma võimu- ja auahnuse rahuldamise taotlustes ka üldkasulikke kultuurihüviseid. Ilma sellise pingutava võitluseta sarnaneks inimühiskond lambakarjaga, kes mõistlikus mugavuses veedab ühe päeva teise järel, ega suudaks oma elu rohkem väärtustada kui veised laudas. Nii uinuksid ja hääbuksid inimeste suurepärased looduslikud võimed igavesti, ärkamata hoogsamale arengule. Eriti väljapaistvale kohale tõusis antagonistlik printsiip XIX sajandi mõttesuundades, kõigepealt H e g e l i dialektilises süsteemis, siis Carlyle’i suurte isiksuste kultuses, Marxi klassivõitluse teoorias ja lõpuks kõige üldisemal kujul darvinismis, mille järgi kõikjal valitseb julm ja halastamatu struggle for life ja kogu maailm on täis nõrgemate kannatusi ja hukkumist. Nietzsche ründas hoogsalt XIX sajandi esipoolel domineerinud altruistlikku ja humaanset eluvaadet, mille ta asendas kõigist pidureist vaba, suveräänse üliinimese kultusega. Kui marksism sajandite vahetusel kaldus rahulikuma reformipoliitika teele, püüdis Prantsuse sündikalism süvendada klassivõitlust ja sisendada proletariaadisse uut revolutsioonilist indu. Ta ideoloog Georges Sorel arendas töös „R e f l e x i o n s sur la v i o l e n c e“ (1908) äärmuslikul kujul vägivalla apoloogiat: ainult proletariaadi poolt teostatav vägivald suutvat päästa Euroopa rahvad neid ähvardavast vaimsest ning kõlbelisest tardumusest ja õhutada inimkonda täiuslikumate eluvormide ning üllamate väärtuste loomisele.\nSäärased karmid mõttesuunad, mis hästi sobisid imperialistliku ajastu võimuoptimismiga, tekitasid siiski varsti enda vastu teatava reaktsiooni, eriti neis ringides, kus ei oldud veel täielikult loobutud neohumanismi ja idealistliku filosoofia vaimsest pärandist. Inglise sotsioloog Benjamin Kidd püüdis töös „Social evolution“ (1894) tõestada altruistlike tunnete kui sotsiaalse arengu teguri väljapaistvat tähtsust. Tema arvates levivat humaansus ja kaastunne omataoliste vastu üha suureneval määral, kuna võimu sektor samal ajal järjest kitsenevat; eluvõitlust võivat rahvad parimini pidada, toetudes eeskält endi kõlbelistele jõududele, mitte füüsilisele võimule. Seda, mida Kidd väitis oleviku kohta, katsus vene anarhist Peeter Kropotkin tõestada kõigi elusoleste üldise arenemiskäigu suhtes. Teoses „Mutual aid, a factor of evolution“ (1902) väitis ta, et nii loomade kui ka inimeste ühiskonnad saavutavad suurima õitsengu mitte võitluse ja enda maksmapaneku tungi põhimõtte rakendamise, vaid rahuliku ja sõbraliku omavahelise koostöö arendamise ja oma liikmete vastastikuse abistamise kaudu. Loomariigis on suurima arengu saavutanud need ühiskonnad, kus viimased põhimõtted esinevad kõige ulatuslikumal kujul. Ka inimeste ühiskondades olevat vastastikune abistamine ikka esinenud tõhusaima edutegurina, nagu seda tõendavad saraskondliku omavalitsuse institutsioonid põldu harivail rahvakihtidel ja linlikes keskustes varemail aegadel arenenud omaabi koondised — gildid, tsunftid jne. Kuigi uusaja algupoolel kõikvõimas riik hävitas Euroopas need tähtsad rahvaste elulise energia ääsid, on nende asemele varsti tõusnud mitmed teised, oma liikmete vabale koostööle toetuvad organisatsioonid, kus tehakse tunduvalt rohkem positiivset kultuuritööd, kui riigivõimuga seotud asutustes. Ainult inimeste sõbralik koostöö on võimaldanud arendada inimlikku tsivilisatsiooni ja kultuuri selle väljapaistvate saavutusteni. Sellest hoolimata tegelevat ajaloolased, sotsioloogid ja kirjanikud peaaegu ainuüksi inimkollektiivi võimutaotlustele toetuvate ajalooliste nähtustega ja jätvat hoopis üllamate tunnetega seotud nähtustekompleksid teenimatult silmapaari vahele.\nNeid Kropotkini seisukohti on hiljem mitmeti edasi arendatud. Näit. rõhutas eesti loodusteadlane A. Audova uurimuses „D e r w i r k l i c h e K a m p f ums D a s e i n“ (1931), et kõik olulised saavutused üldises arenemiskäigus on teostatud mitte võitluse teel vastavate organismide endi vahel, vaid pigem võitluses ebasoodsate looduslike tingimustega. Loomade sümbioos toetub eri liikide rahulikule koostööle, mitte omavahelisele võitlusele. Ka inimkultuuri on kõige enam edasi viinud ühised jõupingutused kahjulike või vähesobivate elutingimuste kõrvaldamiseks. Kultuur võlgneb tänu oma saavutuste eest inimeste koordineeritud koostööle, ühiskondlikule ja tehnilisele tööjaotusele, generatsioon idevahelisele pidevale järjekestvusele uute hüviste ja väärtuste loomise alal. „Tööjaotusega seotud koostöö on olnud eluvõitluse tõhusaim meetod, on seda ka praegu ja jääb selleks tulevikuski.“ Loodusjõudude ja maavarade ühine kavakindel kasutamine kõigi maakeral olevate rahvaste rahuliku koostöö najal moodustavat inimkonna õieti käsitatud olelemisvõitluse.\nNii esineb võimukonfliktide ühiskondliku tähtsuse suhtes kaks diametraalselt erinevat seisukohta: ühed näevad võitlustes võimu pärast ühiskondliku arengu olulist, positiivset tegurit, teised — selle arengu peamist tõkestajat ja pidurdajat. Seejuures on seisukohavõtud ühe või teise teooria kasuks enamasti sõltunud küsimuse käsitlejate üldisest eluhoiakust ja maailmavaatelistest tõekspidamistest. Alles viimaseil aastakümneil on hakatud võimuprobleemi teaduspärasemalt uurima riigiõiguslikult, sotsioloogiliselt, sotsiaalpsühholoogiliselt jt. vaatekohtadelt. On selgitatud võimu aluseid, võimutsemissuhte olemust ja omapära, võimu liike ja eri avaldusi ja võimuelemendi osa inimkonna üldises arenemiskäigus. Kõigi nende küsimuste suhtes on saavutatud väärtuslikke ja isegi mõnevõrra üllatuslikke tulemusi. Peatuda mõnel neist veidi üksikasjalisemalt ongi käesoleva kirjutise ülesandeks.\nVõimutsemissuhte kõige omapärasemaks jooneks on kõigi aegade kestes ikka olnud nähtus, et minikollektiivides on kas üks isik või võrdlemisi väike arv isikuid teostanud võimu suurte ja arvukate, sageli miljoneisse ulatuvate inimhulkade üle. See väikese arvu seadus (nagu seda nimetab Wieser) on niivõrd universaalse iseloomuga ja niivõrd enanevalt ruumis ja ajas levinud, et ta kaua tundus kõigile olevat kõige loomulikum tõsiasi, mille olemuse ja aluste üle pead murda kellelegi pähe ei tulnud. Ei tekkinud kaua mingit küsimust selle kohta, millest see tuleb, et tilluke vähemus on ikka võimutsenud suure enamuse üle. Samuti tundus loomulikuna, et mõni, nn. tugevama tahtega inimene sunnib teist, nn. nõrgema tahtega inimest alistuma oma soovidele ja isegi kapriisidele, sest sellisegi lihtsaima inimestevaheliste võimutsemissuhtega puututi iga päev kokku ja oldi sellega järelikult harjutud.\nSiiski on küsimus võimutsemise ja alistumise tõelistest alustest keerulisemaid ja raskemaid sotsiaalfilosoofia probleeme. Võimutsemissuhte „müstilisele“ iseloomule juhtis T h. C a r l y l e töös „Sartor Resartus“ esmakordselt väga kujukalt tähelepanu. See töö sisaldab inglise sotsiaalsete ja kultuuriliste olude kohta teravaid satiirilisi ning kriitilisi märkmeid, mida autor omistab ühele fiktiivsele saksa professorile Diogenes Teufelsdröckh’ile, refereerides viimase kummalist teost „D i e K l e i d e r, ihr Werden und Wirken“ (Weissnichtwo 1831). Käsitelus rõivaste erakordse tähtsuse kohta leidub siin muuseas järgmine näide. „Te näete kaht isikut, üht peenes punases mantlis, teist jämedas sinises pluusis. Punane ütleb sinisele: „Sind puuakse üles ja lahatakse!“ Sinine kuulab seda võbisedes ja — oh imede ime! — lähebki murelikult võlla; seal ta tõmmatakse rippuma, kõigub vajaliku aja ja siis arstid lahkavad ta laiba ja moodustavad ta luudest luukere arstiteaduse otstarbeks. Kuidas see võis juhtuda?… Punane ei puutunud füüsiliselt sinisega kokku. Ta käsku täitvad šerifid, lord-leitnandid ja timukad polnud leinaga niisuguses vahekorras, et ta oleks saanud neid siia-sinna vedada, vaid igaüks neist oli ilmselt iseenda nahas. Sellest hoolimata — nagu öeldud, nii ka tehtud; väljendatud sõna pani kõik käed tegevusse ja köis ning allalaskelaud täitsid oma ülesande.“ Ja kõige selle kummalise loo põhjust tulevat näha rõivais, nimelt asjaolus, et punane kandis „hobusekarvust parukat ja oravanahast palistusega plüüšmantlit, mille tõttu kõik surelikud teadsid, et ta on „Kohtunik“. Selliseid igapäevaseid võimusuhteid seletati kaua ilmselt mitteküllaliste põhjustega. Kui näit. väideti, et seadus annab kohtunikele võimu roimareid karistada, siis tekkis selle seletuse lähemal analüüsimisel otsekohe uus küsimus: kuidas omavad kirjutatud seadused, need pakse paberihunnikuid katvad, trükimustaga moodustatud kirjatähtede kogumid nii suurt tegelikku jõudu, et inimesed vastuvaidlematult alluvad neis sisalduvaile käskudele ja keeldudele? Ja kui sellele küsimusele vastati, et valitsus valvab seaduste täitmise järele, siis jõuti jälle uue kummalise nähtuse, nimelt väikese arvu seaduse juurde: iga valitsus moodustab riigirahvastikus väikese vähemiku ega suuda kunagi ainult väliste võimuvahendite varal sundida elanikkonda vajalikule kuulekusele.\nVõimuprobleemi mittetühjendava analüüsi kohta pakub hea näite F. Lassalle’i kuulus arutlus riigi põhikorra tõelisest olemusest. Kui Preisi kuningal tekkis maapäevaga terav konflikt sõjaväeretormi küsimuses, pidas Lassalle 1862. a. kevadel Berliinis väljapaistva kõne riikide põhikorra tõeliste aluste kohta. Analüüsides küsimust „range teaduslikkusega“ jõudis ta lõpptulemusele, et põhikorraküsimused on õigupoolest võimu, mitte õiguse küsimused; teatava maa tõelist põhikorda tuleb näha sellel maal esinevais reaalseis, tegelikes võimuvahekordades, kuna kirjutatud põhiseadus omab väärtust ja kestvust vaid juhul, kui ta täpselt ja õieti kajastab tegelikke võimusuhteid. Viimased moodustavad selle tõeliselt aktiivse jõu, mis määrab vastava ühiskonna ja õiguskorra poliitilise struktuuri. Preisimaal on tähtsaim võimutegur kuningas, kellele alistub kuulekalt sõjavägi, ja ühtlasi temaga enamasti käsikäes käiv jõukus ja iseteadev junkrutekiht; loomulikult kehtib selles riigis esijoones nende elementide tahe, kuna teised ühiskonnakihid omavad tunduvalt väiksemat poliitilist osatähtsust. Siiski jääb Lassalle’i analüüs, mis omal ajal tundus otse hämmastava avastusena, poolele teele peatuma. Ta ei selgita, miks Preisi kuningas võis talle kuuluvaid sõjalisi ja teisi võimuvahendeid vabalt kasutada ja nende abil iga vastuhaku juba eos lämmatada. Ta vaid viitab sellele, et Preisi sõdurite kuulekus olevat tingitud liiga pikast väeteenistusajast, mida 1848. a. revolutsiooni ajal ei olevat taibatud vajalikult lühendada. See seletus on aga ilmselt puudulik ega arvesta neid olulisi psüühilisi tegureid, mis tegid preislastele nende traditsioonilise kuningavõimu loomulikuks, vastuvõetavaks ja isegi armastatuks, nii et rahva suur enamus usaldavalt ja kuulekalt allus oma monarhi igale tahteavaldusele.\nAlles nüüdisajal on sotsiaalpsühholoogial ja sotsioloogial mõnevõrra õnnestunud tõsta katet võimutsemissuhteid ümbritsevalt salapärasuselt. On selgitatud, et inimene oli ürgselt vägivalda harrastav olend, keda võitlustung, oma ihade rahuldamise taotlus, umbusaldus kõigi võõraste vastu ja kartus nende ees õhutasid lakkamatult end brutaalse jõu abil maksma panema. Suguharude vahelises võitluses tõusid võitjaiks need suguharud, kes osutasid suuremat energiat, visadust ja halastamatust oma egoistlike eesmärkide taotlemisel. Kaua ei lasknud eluvõitluse rasked tingimused inimesi arendada neile omaseid altruistlike tunnete idusid määravaks ühiskondlikuks jõuks. Astunud kiskjana ajaloo näitelavale, on inimene selleks väga kaua jäänudki. Kõrgkultuuriliste antiiksete rahvaste moraal pidas võidetud vaenlastele halastamist andestamatuks poliitiliseks rumaluseks ja enda nõrkuse tunnuseks. Ja eks karga nüüdisajalgi kultuurinimese välise lihvi alt pahatihti ürgse kiskja küüned välja! Inimeste ja nende rühmade võimutsemistungis tuleb järelikult näha nende iseloomu ürgset põhitungi. Vaevalt on õige seda seletada teatava kompensatsiooniga alaväärsustunde deprimeerivate tendentside vastu, nagu seda on püüdnud teha A. Adleri individuaalpsühholoogiline suund.\nMoodustades inimeseloomu paratamatu ja loomuliku elemendi on võimutung siiski väga erinevalt jagunenud eri isikute ja ühiskondlike rühmituste vahel. Sõltuvalt oma temperamendist osutavad inimesed kas suuremat või väiksemat võimuahnust, mida aitavad ohjeldada inimese teised põhitungid — mugavusarmastus, lõbuhimu, kartlikkus jne. S. F r a n k i tabava märkuse järgi on nähtus, et üks inimene võimutseb ja teine temale alistub, samasugune ürgne tõik, kui see, et üks asi paistab meile valgena, teine mustana, et üks inimene meile meeldib, teine aga mitte. Teatavad energilisema põhilaadiga inimesed omavad suuremat tahet „oma rusikamärgid ellu lüüa“, maailma asjade käiku oma soovide, huvide ja arusaamiste kohaselt muuta, kuna teised inimesed on selles suhtes ilmselt tagasihoidlikumad või isegi lausa passiivsed. Loomulikult kujunevad esimestest ühiskondlike rühmituste juhid, teistest juhte toetav ja nende jälgedes käiv mass.\nErinevus inimeste vahel suurema või väiksema võimuharrastuse suhtes on esmajärgulise tähtsusega ühiskondlik põhinähtus, mis võimaldab vajalike võimukoondiste tekkimist ja nende reeglipärast funktsioneerimist. Kõigis ühiskonades esinevad sotsiaalsed, usundilised, rahvuslikud ja puhtkultuurilised erihuvid ja eripüüdlused on paratamatult viinud nende teenistuses seisvate mitmesuguste organisatsioonide tekkimisele. Iga selline organisatsioon eeldab teatavat kindlat korrastust ja täpselt fikseeritud võimujaotust oma eri liikmete vahel. Seisku ta liikmed oma vaimseilt võimeilt ja kõlbelistelt omadustelt kui kõrgel tahes, ei suuda nad talle püstitatud eesmärke muidu otstarbekalt ja edukalt taotleda, kui ainult kindla põhikorra alusel. Nii nõuab inimestevahelise suhtlemise tehnika, et igas organiseeritud koondises esineksid vajalikud võimuorganid, mille eesotsas seisavad vajalike võimupiiridega varustatud isikud kui vastava organisatsiooni juhtivad tegelased. Mida suurem on mingi ühiskondlik organisatsioon, seda vähem saavad ta üksikud liikmed tegelda kõigi jooksvate küsimustega, seda suuremal määral peavad nad usaldama nende lahendamise juhtide hooleks. Järelikult pole juhtide institutsiooni tekkimine põhjustatud ainult asjaolust, et ühiskonnas esineb küllaldaselt võimuahneid isiksusi, vaid suurel määral ka sotsiaalsete organisatsioonide võimalikult tõhusama tehnilise korrastuse vajadustest. Kuid igatahes hõlbustab paljude organisatsiooniliikmete võrdlemisi passiivne ja tagasihoidlik hoiak teistel võimuharrastavail liikmeil esikohale tõusta ja organisatsiooni üldhuvide teostamist mõjukalt juhtida.\nEt selline korrastus organisatsioonide vahelises võitluses osutus küllaltki ratsionaalseks ja kindlustas parimaid tagajärgi neile organisatsioonele, kus ta oli kõige järjekindlamalt teostatud, võitis vastavate organisatsioonide poolt eluvõitluses saavutatud edu järjest suuremal määral nendegi organisatsiooniliikmete südamed, kes olid alguses suhtunud kahtlevalt või vaenulikult uude organiseerumisprintsiipi. Organisatsioonide edukas võitlus oma eesmärkide eest süvendas nende liikmeskonnas pooldamise ja lugupidamise tundeid oma organisatsiooni vastu, kalduvust ühiselt selle huvide ja eesmärkide kaitseks välja astuda ja kuulekalt selle poolt üksikliikmeile peale pandud kohustusi täita. Vastastikkuse psüühilise mõjutamise teel kandusid kord tekkinud tunded aja jooksul kõigile vastava organisatsiooni liikmeile, kelle vahel tekkis teatav ühine ja ühtlane psüühiline atmosfäär. Nende hinged, s. t. arvamused, veendumused, püüded, omandasid kindla ja ühtlase suuna, liitudes mingiks ühiseks orgaaniliseks tervikuks. Organisalsiooniliikmete hingeliste elamuste objektivatsioon aitas luua otsekui mingi üleindividuaalse, individuaalseist psüühikaist eraldi seisva ja omaette eksisteeriva kõrgema psüühilise autoriteedi, mis üksikindiviidide kohal nähtamatu jõuna heljudes käskivalt painutas nende käitumise ja tegutsemise organisatsiooni üldiste eesmärkide teenistusse. Selle tagajärjel teostus mingi sacrificium voluntatis, vabatahtlik loobumine oma eripüüdlustest ja tingimusteta andumine organisatsioonile kui tervikule, üldine seostumus ja vankumatu ühtehoid ühes valmisolekuga ennast ohverdada organisatsiooni olemasolu ja üldhuvide kindlustamiseks.\nSäärase mentaliteedi tekkimine aitab selgitada võimu aluseid ja võimutsemisnähtusi, mis esimesel pilgul tunduvad lausa kummaliselt salapäraseina. Võlutud mõne organisatsiooni poolt saavutatud edust, kasvavad ta liikmed temaga niivõrd tihedasti kokku, et nad tema saavutusi hakkavad hindama enda isiklike saavutustena ja tunnevad sellesse organisatsiooni kuulumisest ja temas teatavat ühiselu elamisest suurimat rahuldust. Need elamuslikud sidemed isiku ja organisatsiooni vahel muudavad nende vahekorra niivõrd intiimselt tundesoojaks, et isik enam üldse ei tunne organisatsiooni poolt temale avaldatavat ühiskondlikku survet, vaid võtab ühist asja täies ulatuses enda isikliku asjana.\nLoomulikult on see isiku ja mingi suurema kollektiivi suhete arengu protsess, mida äsja väga skemaatiliselt ja üsna suurtes joontes kirjeldasime, tegelikkuses toimunud eri juhtudel väga eriviisiliselt, saavutades kord suurema, kord väiksema intensiivsuse ja tiheduse. Kuid nende protsesside tagajärjel on võimusuhted etendanud inimkonna ühiskondlikus arengus lausa domineerivat osa. Just vajadus takistuste võitmiseks on inimühiskondades tekitanud tarbe võimalikult tugevate ja tihedate organisatsioonide järele, mille vaheline võitlus on andnud inimkonna ajaloolisele arengule erakordselt dünaamilise ilme. Sotsiaalse dünaamika avalduste jälgimisel tulebki esijoones tegelda mitmesuguste, inimeste poolt loodud jõu- ja võimukoondistega. Nagu energia mõiste etendab nüüdisaegses füüsikas põhilist osa, nii on B. Russelli õige tähenduse järgi võimutsemissuhete ja võimukoondiste mõiste oluline regulatiivne printsiip inimühiskondade ja nende ajaloo teaduspärasel uurimisel.\nInimestele on omane teatav appetitus societatis, ühiskondlik instinkt, mille tõttu nad osutavad ilmset kalduvust teiste omataolistega ühinemiseks ja tunnevad sügavat rahuldust, kui neil õnnestub mingi suurema sotsiaalse kollektiiviga liituda ja ta eduka tegutsemise tagajärjel tekkinud paremustest, eriti võimust, milgi määral osa saada. Samal ajal esineb aga inimese loomuses ka vastupidiseid instinkte ja tundeid, näit. võimalikult suurema isikliku sõltumatuse ja vabaduse taotlus. Selliste instinktide ja psüühiliste dispositsioonide mõjul reageerivad paljud inimesed väga järsult püüdeile nende endamaksmapanekut mingisuguste väliste sunnivahenditega suunata ja tõkestada. Kalduvus välisele sunnile ja survele vastu hakata enda isiksusele võimalikult täieliku arengu ja tegutsemise vabaduse kindlustamise huvides on samasugune loomupärane ja ürgne inimiseloomu joon, kui inimeste sotsiaalnegi instinkt. Ratsionaalse ühiskonna organiseerimise peaprobleem selles seisnebki, kuidas neid vastukäivaid põhitunge mingis otstarbekohases sünteesis kooskõlastada, et ära hoida nii üksikisikut rõhuvat despotismi kui ka ühiskonna põhialuseid laostavat anarhismi.\nOn esinenud aatlejaid, kes üksikisiku vabaduse nimel eitavad üldse vajadust ühiskondlikku elu mingisuguste kohustuslike sundnormidega reguleerida. Individualistliku anarhismi väljapaistvaim ideoloog Max Stirner vabastab teoses „Der Einzige und sein Eigentum“ (1845) jõulise isiksuse kõigist ajaloolistest ja ühiskondlikest sidemeist — religioonist, riigist, õigusest ja seadusest. Kõik sellised taotlused kannavad siiski ilmse utopismi pitserit, sest ilma ühiskondliku elu avalik-õigusliku korrastuseta osutuks võimatuks teostada paheliste ja roimarlike kalduvuste tõrjet ja ära hoida võimalikke antisotsiaalseid äärmusi, näit. ühtede inimeste majanduslikku orjastamist teiste, tugevamate poolt. Kui ühiskonnad hülgaksid absoluutselt sundvõimu, siis kaotaksid nad igasuguse sisemise kindluse, pulveriseeruksid ja atomiseeruksid. Edukas sotsiaalne tegutsemine eeldab inimeste vabatahtliku koostöö kõrval paratamatult ka kindlamaid ühiskondlikke seoseid, mis tekivad vaid mitmesuguste võimukoondiste loomise kaudu. Enamik inimeste ühiselu vajadustest väljakasvavaid üldisi üritusi on ratsionaalselt teostatavad vaid vastava võimuaparaadi najal. Seetõttu esineb igas arenenud ühiskonnas kaunis palju mitmesuguseid võimukoondisi, kusjuures iga ühiskonnaliige kuulub ühtaegu paljudesse organisatsioonidesse. Igaüks meist tunneb endal lasuvat ühiskondliku võimu survet ja peab alistuma alatisele sotsiaalsele sunnile, mis teatavate anonüümselt toimivate võimude (kommete, tabade, käitumis- ja viisakusreeglite jne.) näol isegi reguleerib ta eraelu kaunis tühiste üksikasjadeni.\nIndividuaalpsüühikate vahel tekkivate nähtuste objektiveerumine saavutab võimuorganisatsioonides oma arenguks soodsa pinna. Iga organisatsioon, mis on omandanud enamvähem kindla korrastuse, hakkab elama teatavate normide alusel. Need tavaõiguse või kirjutatud õiguse normid valitsevad organisatsiooni eluavalduste üle ja omavad kohustuslikku tähendust ta olevate ja tulevaste liikmete suhtes. Tavaliselt ei saa neid muidu muuta ega täiendada, kui ainult neis endis ettenähtud korras. Need impersonaalsed määrused seovad elavaid inimesi mingi ahelana ja muutuvad nende autonoomseiks, kõrvaldamatuiks käskijaiks, otsekui mingeiks päriliku võimuga despootideks. Seega seob iga organisatsioon juba oma olemuse tõttu väga tugevasti oma liikmeid, piirab nendie tegutsemisvabadust ja juhib nende aktiivsust teatavas kindlas suunas: „mitte inimesed pole nende poolt tunnustatud määruste peremehed, vaid vastupidi — need määrused ise teostavad valitsemist elavate inimeste üle“ (S. Frank). Nii omandab sotsiaalse võimu üleindividuaalne iseloom organisatsioones üha teravama kuju. Võim ei toetu siin ainult ühisel psüühilisel atmosfääril, vaid kindlais vormides kristalliseerunud normistikul, mis tegutseb otsekui mingi objektiivselt oleleva üleindividuaalse olendi — organisatsiooni kui terviku nimel.\nSeetõttu omavadki ühiskondlikud organisatsioonid inimkonna eluavalduste reguleerimisel ja juhtimisel otse esmajärgulist tähtsust. Organiseerumise teel liituvad üksikisikute individuaalsed tahted hõlpsasti teatavaiks ühiseiks kollektiivseiks tahtesuundadeks; tsentrifugaalseist jõududest tingitud bellum omnium contra omnes järjest väheneb, asendudes ühiskondlike rühmituste koordineerunud koostööga; inimeses ürgselt peituvad kiskjainstinktid ohjendatakse või juhitakse väljaspool vastavat organisatsiooni seisvaile eesmärkidele; ürginimese distsiplineerimatus ja anarhiline iseseisvustung annavad maad kultuuriinimese sotsiaalsele hoiakule.\nOma võimu tiheduselt ja ulatuselt erinevad ühiskondlikud organisatsioonid suuresti omavahel. Ühed neist moodustavad kaunis lõdvad koondised ega rakenda oma liikmete suhtes kuigi suures ulatuses sundvõimu, kuna teised omavad ulatuslikku, isegi piiramatut võimutäiust. Tavaliselt on organisatsioonide võim oma liikmete üle piiratud seadustega, mis saavad oma sanktsiooni väljastpoolt vastavat organisatsiooni; kõrgeimaks karistuseks on sellistes ühingutes oma liikmete väljaheitmine. Ainult suurim ja tähtsaim võimuorganisatsioon — riik — omab absoluutset võimu ja võib oma liikmete suhtes rakendada kõiki, nii füüsilisi kui ka kõlbelisi ja vaimseid sunnivahendeid. Riigi võim oma kodanike suhtes on teoreetiliselt piiramatu, vähemalt seadusandlikul alal. Mitte aluseta ei öeldud Inglise parlamendi kohta XVIII sajandil, et ta võib teha kõik, ainult naist ei saa ta meheks muuta. Kõik teised organisatsioonid toetuvad riigivõimule, kes õiguskorra kindlustamise teel loob nende tegutsemisele kindlama reaalse baasi.\nSeega on riiklik võim tugevaim ja vägevaim inimjõud siinpoolses maailmas. Rohkem kui ükski teine organisatsioon toetub riik üleindividuaalsete normide süsteemile. Et riikliku ühingu tekkimine enamasti ulatub tagasi kaugesse minevikku, mille kohta hilisemad sugupõlved omavad vaid ebamääraseid kujutlusi, siis omandab riiklik organisatsioon ta kodanike teadvuses rõhutatult impersonaalse, objektiveerunud ja üleindividuaalse kuju. Seadused ja määrused muutuvad riikliku organismi liikmeile iseseisvat elu elavaiks, võimsaiks jõududeks, mille masendava surve ees üksikisik tunneb end kaitsetuna ja jõuetuna. Kehtivais normides avalduv paljude generatsioonide ühine kollektiivne tahe osutub võrdlematult tugevamaks iga riikliku ühingu liikme individuaalsest tahtest, mis kuulekalt tunnustab selle primaati, sageli isegi juhul, kui ta satub sellega otsesesse konflikti. Iga juurdetulev indiviid leiab eest suure arvu objektiveerunud ühiskondlikke kujundeid — tabasid, institutsioone, norme, kombeid, käitumisreegleid; ta on võimetu võitlema nende vastu ja peab oma elu tahes või tahtmata kooskõlastama nende poolt käskivalt ette dikteeritud käitumis- ja tegutsemislaadiga. Sel teel kasvatavad riigid inimest ja õpetavad teda teenima suuri üleindividuaalseid eesmärke. Inimkonna koidikul tekkinud esimestes riiklikes võimukoondistes võis ainult despootlik võim jagu saada barbaarse ühiskonna anarhistlikust individualismist. Seetõttu olid Egiptuse, Babüloonia ja Assüüria riigid kõik tugeva võimukontsentratsiooniga despootlikud monarhiad. Kui aga hiljem harjuti riikliku organisatsiooni vajadustega, toimus pealekasvavate generatsioonide sissekasvamine riiklikku organismi hoopis väiksema hõõrdumisega. Järk-järgult kadus vajadus ülirangete võimuvahendite rakendamise järele kogu rahvastiku suhtes ja võis toimuda üleminek rohkem vabaduse põhimõtet arvestavaile riigivormidele.\nSellest hoolimata on võimutungid ja võimutaotlused kuni nüüdisajani jäänud riikidele suurimal määral iseloomulikuks. Riikide tegutsemise ülimaks seaduseks on ikka ja alati olnud raison detat, riigihuvi, kalduvus ainult seda taotleda, mis on riigi kui teatava elusa organismi seisukohast vajalik selleks, et saavutada ta eluavalduste optimumi. Eriti kehtib see riikidevaheliste suhete kohta, kus Hegel’i sõnade järgi pole olemas ühtki preetorit, kes autoriteetlikult õigust mõistaks ja suudaks pooli sundida oma otsust tunnustama. Sel alal ongi võimupoliitika äärmused avaldunud kõige drastilisemal kujul. Hoolimata korduvaist püüdeist pole seni vähimalgi määral õnnestunud pidurdada ja humaniseerida suurriikide brutaalset ekspansiooni ja apelleerimist toorele jõule. Maailma ajaloo hirmsaim ja vapustavaim tõsiasi on (Fr. Meinecke sõnade järgi) see, et on osutunud võimatuks radikaalsemal kujul kõlbeliseks muuta seda inimühiskonna organisatsioonivormi, mis kaitstes ja soodustades hõlmab kõiki teisi inimkollektiive, omab kõige rikkalikumat ja mitmekesisemat kultuurisisu ja peaks oma kõlbelise puhtusega pakkuma õigupoolest eeskuju kõigile teistele organisatsioonele.\nOma võimutungi mõjul on valitsused ikka kaldunud riigihuviks pidama mitte rahvastiku tõelist hüveolu, vaid endi võimuapetiitide rahuldamist ja teatavate sõjaliste või majanduslike rühmituste erihuvide teenimist. Sõjakat mentaliteeti on eriti viimaseil aastakümneil aidanud kasvatada mitmed tegurid — natsionalismi areng Euroopas ja teisteski maailmaosades, militarismi tõus seoses üldise sõjaväeteenistuse levimisega ja sõjapidamise tehniliste vahendite erakordse täienemisega, eriti aga uusim imperialism, mis taotleb esijoones mahajäänud maade ekspluateerimist suurte tööstusriikide finantskapitali huvides. Kõigil neil põhjustel ei ole sõdade kui riikidevaheliste tüliküsimuste ultima ratio rakendamine uusimal ajal vähenenud, nagu veel XIX sajandi keskpaiku üsna üldiselt loodeti, vaid, just vastupidi, omandanud ennenähtamatu ulatuse ja rafineerituse. Katsed leida võimukonfliktidele rahulikku lahendust ja siduda poliitilisi võimuküsimusi tihedamalt kõlbeliste põhimõtetega omandasid küll teatava reaalse tähenduse esimesel Maailmasõjale järgneval aastakümnel, Locarno vaimu ja Kellogg’i pakti perioodil.\nmil Rahvasteliit näis tõusvat autoriteetseks maailmapoliitiliseks jõuks. Tõeliselt õnnestuski mõningaid väiksemaid, lokaalse iseloomuga konflikte lahendada kokkuleppe põhimõtte alusel. Kuid esimesel tõelisel tuleproovil, mil mängus olid juba suurriikide (Jaapani, Itaalia) huvid, varisesid kollektiivse julgeoleku süsteemile pandud lootused kaardimajakestena kokku ja „eetos“ pidi jälle, nagu seni maailma ajaloo kestel ikka tavaliselt sündinud, taganema kõige brutaalsema „kraatose“ eest!\nJärelikult omavad riigid otsekui Jaanus kaht lausa erinevat palet: kasvatades inimest ühiskonnale ja distsiplineerides ta ürgseid instinkte kasutavad nad samal ajal nende kätte koondunud võimuressursse ja riigikodanikes kujunenud kuulekusevaimu hoolimatu muretusega veriseiks sõjalisteks jõuproovideks, mis kõigutavad ja laostavad suurte pingutustega loodud inimliku kultuuri hoonet. Fr. Wieser’i poolt inimkonna arengus leitud väheneva sund võimu seadus (Gesetz cler abnehmenden Gewalt) ei ole seni kahjuks teostunud kuigi universaalsel ja järjekindlal kujul. Siiski ei saa salata, et laiemast perspektiivist vaadatult võib sel alal hoolimata kõigest eelöeldust täheldada teatavat edu ja mõningaid asjade paranemise tendentse. Valitsusvõimu teostavad isikud ja rühmitused on aegade jooksul pidanud arvestama asjaolu, et pimesi ja huupi märatsev võimuliialdus lõpuks õõnestab enda alused ja selle tagajärjel võib isegi iseenda hävitada. Seetõttu on juba loomulik enesealalhoiu instinkt valitsejaid sundinud end mõnevõrra ohjendama. Nad on õppinud aru saama, et kehtivat võimuaparaati ei kindlusta ainuüksi välised füüsilise võimu vahendid, vaid üsna olulisel määral ka mitmed vaimsed tegurid, nagu õiguskord ja rahvastiku kõlbeline hoiak. S p i n o z a on täiesti õieti tähendanud, et iga võim moodustab valitsemise inimeste hingede, mitte ainult nende kehade üle. Selles mõttes on isegi väline sunnivõim õigupoolest vaid väliste võimuvahendite poolt toetatud võimutsemine inimeste hingede üle. Konfessionaalsel ajastul ei suudetud veriste usundisõdade kaudu kuigi suurel määral muuta Euroopas reformatsiooni tagajärjel kujunenud suhteid kirikute vahel. Kuid mida mõõk ei suutnud sooritada, selle teostas alates XVII sajandi keskpaigast leviv ilmlik kultuuriliikumine, mis toetus valgustatud mõistusele ja vapustas oma intellektualistliku kriitikaga rängalt mõlema võistleva dogmaatilise konfessiooni võimuseisundit. Nii osutavad vaimsed ja kõlbelised jõud sellist võimu, mida välise võimu organid on sunnitud tõsiselt arvestama. Viimased peavad paratamatult tunnustama, et rahvaste õiguskord ja kõlbeline teadvus, nende eetilised tõekspidamised ja vaimsed võimed aitavad olevat riigiorganismi alal hoida ja kindlustada. Seetõttu on ajaloolise arengu käigus välise võimu kandjad nolentes volentes teataval määral hakanud kapituleeruma ühiskondades esinevate sisemiste võimude ees.\nSeoses sellise arenguga toimusid aegade jooksul kardinaalsed muutused riikliku võimu enda struktuuris. Võim, mis oli alguses piiramatu, rakendas peamiselt väliseid sunnivahendeid ja toetus teatavale, võrdlemisi kitsale sotsiaalsele kihile, muutus õiguskorra tugevnedes ja vaimse kultuuri arenedes oma iseloomult vähem vägivaldseks ja omavoliliseks ning hakkas suuremal määral teenima rahvastiku üldhuve. Et kõrgemale riigiteadvuse tasemele tõusnud ühiskonna suhtes polnud vaja rakendada brutaalset sundi, muutusid valitsemismeetodid humaansemaiks ja kultuurilisemaiks. Ühiskonnas kujunesid mitmed teised võimuorganisatsioonid, mis saavutasid suure mõju ja moodustasid seni omnipotentselt tegutsevale riigivõimule vajaliku vastukaalu.\nNeist organisatsioonidest omasid algul suurimat tähtsust usundilised koondised. Juba alates kaugeist ürgaegadest on preestrid, keda usuti ühenduses olevat sealpoolsete salapäraste jõududega, sügavasti mõjustanud rahvaste mentaliteeti ja sageli ka poliitilise elu arengut. Neil aegadel, mil teadus ja usk moodustasid veel ühe lahutamatu terviku, esinesid vaimulikud ühise, kõigile sundusliku eluvaate kandjaina ja inimeste juhtijaina kõrgeimate kõlbeliste ja usundiliste väärtuste juurde. Viimaseil sajandeil on aga valgustatud ja kriitilisele mõistusele toetuv teadus püüdnud asendada kiriku poolt esindatava müstilis-irratsionaalse elukäsituse teaduspärase, intellektualistliku maailmavaatega. Teaduse saavutustele toetuv ilmalik haridus on tõusnud tähtsaks võimuteguriks, mille najal on omandatud erakordne võim loodusjõudude üle ja õpitud paremini tundma inimeste hingesügavusi ja inimliku kultuuri eri avalduste omapära. Teaduse võim on kummutanud rea põliseid eelarvamusi, loonud moodsa haritlaskonna ja aidanud tunduvalt tõsta laiemategi rahvahulkade vaimset taset. Sellele võimule toetudes on valge rass saavutanud kogu maailmas valitseva seisundi. Moodne tehnika on võimaldanud ületada kõik suurtest distantsidest põhjustatud raskused liiklemises ja inimestevahelises suhtlemises ja luua tihedamad sidemed kõigi rahvaste vahel. Ta on andnud praegustele generatsioonele sellised mugavused, millest meie vanaisad veel ei osanud unistadagi.\nKuid siiski ei ole teadus suutnud täiel määral asendada usundeid. Oma kriitilise vaimu tõttu ei paku ta rahvahulkadele ei võluvaid müüte ega vankumatut, dogmaatiliselt fikseeritud elukäsitust. Jagunedes üha arvukamaiks erialadeks ei jõua ta enam üksikteaduste uurimistulemustest luua ühtlast ja üldkohustuslikku sünteesi. Vapustanud seniste traditsiooniliste usundite troonid, ei ole ta suutnud neid rahvahulkade teadvuses asendada mingi üldarusaadava ja üldiselt vastuvõetava vaimse väärtustesüsteemiga. Seetõttu on masside hinges tekkinud teatav tühik, mida püüavad täita mitmed ebamäärased „XX sajandi müüdid“. Ka ei oma teadusliku hariduse kandjad nüüdisajal niivõrd väljapaistvat sotsiaalset positsiooni kui preestrid varemail aegadel. Enamasti on nad teataval kitsal erialal spetsialiseerunud „osa- inimesed“ (Teilmenschen), kes sukelduvad väikestesse eriprobleemidesse ja on kaotanud igasuguse perspektiivi üldisemate seoste suhtes. Täites ülihästi oma osa vajalike rattakestena ühiskondlikus aparaadis, on nad jäänud vaimseiks ametnikeks, „spetsideks“, keda vastavad võimud kasutavad vaid eriülesandeiks, ilma et nad neile võimaldaksid suuremat mõju asjade üldisele käigule. Hoolimata oma arvulisest suurusest ei oma nüüdisaja haritud kihid kaugeltki nii suurt mõju rahvahulkadele ja üldisele poliitilisele arengule kui näit. preestritekiht Vanas Egiptuses või katoliku kirik keskajal. XIX sajandi alguses väitis Saint-Simon, et edaspidi tuleb usund rajada teaduse saavutustele: õige usu eest hoolitsemine olevat teadusmeeste ülesanne ja tähtsaim neist tuleb seada paavstiks. Need unistused pole senini milgi määral täitunud, sest katoliku kiriku paavst istub endiselt oma troonil ja teadusmeeste ridadest pole talle võrsunud ühtki ohtlikumat vastupaavsti.\nUsundi ja teaduse kõrval moodustab majandus väljapaistva ühiskondliku võimuteguri, mille tähtsus on aegade kestel järjest tõusnud. Vaimse jõu — preestrite — kõrval oli algul ühiskonnas tooniandvaks jõuks aristokraatia, mille sotsiaalne erikaal toetus rohkem esivanemate auväärsele reale ja seisuslikule iseteadvusele kui ta ainelisele positsioonile. Aristokraat kui inimese põhitüüp ei tegele pidevalt aineliste hüviste kuhjamisega ega harrasta korrapärast tööd: ta sotsiaalne omapära seisab väljaspool ühiskondliku töö kategooriat. Aristokraat suhtub põlgliku üleolekuga teistesse rahvakihtidesse ega soovi laskuda nendega koostöösuhetesse. Varsti tõusis aga tema kõrvale teine ühiskondlik põhitüüp — kodanlane, kelle elukäsituses majanduslik moment etendab otse juhtivat osa. Kodanlane elab esijoones oma tööle ja on sageli oma ettevõtte märter; ta ei tunne väljaspool oma tööd ei sisemist rahu ega puhkust. Teades, et ta aineline hüveolu sõltub ta ärilisest osavusest ja algatusvõimest, andub ta väsimatult majanduslikule tegutsemisele ja uute hüviste kuhjamisele. Tüüpiline kodanlane pole elunautija, nagu aristokraat, vaid rikkuste ja väärtuste looja. Kodanlase näol ilmus maailma näitelavale tendents inimeste majandusliku võimu piiramatuks väljaarendamiseks. Kodanluse rahutult dünaamiline tegutsemistung on viimaste sajandite jooksul tundmatuseni muutnud kogu maailma senise palge, loonud suured rikkuste hulgad ja kandnud moodsa majanduse põhimõtted ka kõige enam mahajäänud maadesse, mida järjekindlalt on ekspluateeritud majanduslikult esirinnas seisvate rahvaste huvides. Kuna ürgne sõjaline võim oli primaarne ühiskondlik nähtus, sõltub kodanluse majanduslik võim kehtivast õiguskorrast ja riikliku võimu toetusest. Selle toetuse kindlustamise eest tuli kodanlusel kestvat võitlust pidada eesõigustatud ülimuskihtide vastu. Kaua kasutasid valitsused kodanlikke kihte vaid riigitulude suurendamisel, hoides neid muidu range hooldamise all. Linnakodanluse ridades lekkinud õiguse austus ja lugupidamine loovast lööst soodustasid siiski mitmeti moodsa riigikodaniku teadvuse kujunemist. Käsikäes ilmaliku haritlaskonnaga murdsid Euroopa kodanlikud kihid alates Suurest Prantsuse revolutsioonist absolutistliku riigivõimu ja privilegeeritud seisuste vastupanu ja rajasid riiginduse uutele liberaaldemokraatlikele alustele. Siitpeale pidid valitsused kodanluse huvide arvestamise kõrval suuremal määral austama riigikodanikkude põhiõigusi üldse ja laiad rahvahulgadki tõusid võimutsemise objektidest riigivõimu kujundamisest aktiivselt osasaavaiks kodanikeks.\nSiitpeale on majanduslik võim saavutanud riikides üsna iseseisva ja võimsa seisundi. Ta on koondunud väikesearvuliste, ent ülitugevate koondiste (suurpankade, trustide, kartellide jne.) kätte ja mõjustab eriti finantskapitali näol nii sise- kui ka välispoliitikat. Maailma juhtivates majandusmaades on kujunenud kõikvõimas plutokraatia, kes salajase telgitaguse jõuna mõjutab pidevalt valitsusi ja juhib enda teenistuses seisva ajakirjanduse kaudu avalikku arvamust soovitavas suunas. Poliitiliste parteide taga seisavad sageli „krüpto-plutokraatlikud“ jõud, kes neid finantseerivad ja seega vajalikus kuulekuses hoiavad. Külmalt ja kainelt kalkuleerivad finantsistid on osanud hoogsa natsionalistliku propaganda kaudu võita imperialistlikule ekspansioonipoliitikale laiad rahvakihid, apelleerides rahvuslikule aule ja riiklikule prestiižile. Kui seda „nähtamatut valitsust” ei tunta, siis jäävad nüüdisaegses maailmapoliitikas paljudki asjad hoopis arusaamatuks.\nMajandusliku võimuteguri tähtsust aitab suurendada ta üha tihedam seondumine riigivõimuga kogu maailmas. Viimaste aastakümnete jooksul tugevasti suurenenud riiklike funktsioonide hulgas etendab majanduselu korraldamine ja juhtimine riigivõimu poolt või ta kaasabil järjest olulisemat osa. Moodsa tehnika areng sunnib puhtpoliitilist ja majanduslikku võimu aina tihedamale omavahelisele koostööle mingi, kas kitsama või ulatuslikuma kavamajanduse alusel. Nüüdisajal pole omand ja tootmine enam üksikisikute eraasjad, vaid ülitähtsad ühiskondlikud funktsioonid, mille otstarbekale tegutsemisele peab riigivõim tahes või tahtmata pühendama kõige tõsisemat tähelepanu. Majandusküsimused, millest sõltuvad rahvastiku hüveolu, riigi sõjaline vastupanujõud ja ühes sellega kogu ta saatus, nõuavad nüüd valitsustelt hoopis pidevamat ja pingsamat lööd kui varasemail aegadel. „Meie aja jumal (ülleb P. Varet) on tsentraliseeriv ja majanduslikke jõude juhtiv riik. Kui igaüks jumaldab teda omal viisil, siis kõik püüavad ometi organiseerida tema kontrolli all tootmise üldist mehhanismi ja hüviste tsirkulatsiooni.“ Demokraatlikud, fašistlikud ja kommunistlikud riigid erinevad sel alal rohkem süsteemi üksikasjade ja nüansside kui põhiliste ideede suhtes.\nSeoses riigi majanduslike funktsioonide kasvamisega – on suurenenud uuesti riigivõimu ulatus ja ülesanded. Liberalismi õitseaegadel, mil riigi kui „öövahi“ peamiseks ülesandeks peeti õiguskorra ja kodanike julgeoleku kindlustamist, võidi leppida võrdlemisi nõrga riigivõimuga, keda kodanik ei tarvitsenud eriti karta ega austada. Imperialismi ajastul, mil riigid pidid raskes omavahelises võistluses hankima oma majandusele üha suuremat tähtsust omavaid tooraineid, turustama jällegi teistega võisteldes oma tööstuse saadusi ja kontrollima, reguleerima või isegi juhtima kogu majanduselu, osutus paratamatult vajalikuks jälle riigivõimu suurendada ja koondada. Seega oli individualistliku liberalismi võidukäik XIX sajandil vaid lühike episood ja ta võit range raison d’etat üle — Pyrrhos’e võit. Juhtiv suurkodanlus, kes enam ei tarvitsenud riigihooldust niivõrd karta kui ancien regime’i aegadel, muutus nüüd lausa guvernementaalseks ja hakkas riigiasjade juhtimise alal pooldama kõva kätt. Samasse sõiduvette kaldus osa väikekodanlikke masse, kes hakkasid nägema tugevas riigivõimus parimat tagatist ähvardava sotsiaalse revolutsiooni hädaohu vastu sügavaist vastuoludest lõhestatud ühiskonnas. Mõnel pool pettusid ka laiad töötavad rahvakihid lootustes, mida nad olid varemini pannud demokraatlikule arengule, sest liberaaldemokraatlikud režiimid ei suutnud neid vajalikul määral kaitsta töötuse ja teiste suurkapitalismi pahede vastu. Ühtlasi osutusid massid oma puuduliku poliitilise kasvatuse ja indiferentsuse tõttu mõnikord lihtsaiks mängukannideks osavate poliitiliste lavastajate käes, kes taotlesid mitmesuguseid kõrvalhuve ja seisid sageli plutokraatlike jõudude teenistuses. Mis ime siis, et Maailmasõja hiiglavapustuse kaudu sisemiselt lõhestatud rahvad hakkasid jälle otsima pääsu äärmisest võimukontsentratsioonist ja asendasid mõnel pool oma senised režiimid totaalsete ja autoritaarsete režiimidega, kus riigikodanikelt nõutakse jälle, samuti nagu varem absoluutseis monarhiais, riigi ja ühiskonna kuulekat teenimist vastavalt ainuvalitseva poliitilise suuna ja selle pooljumalana austatava juhi tahtele.\nPoliitilise võimu järjest tihenev seondumine majanduseluga, imperialistlikud ekspansioonitaotlused välispoliitikas ja autoritaarsete põhimõtete rakendamine riigivõimu ja riigi rahvastiku vahekorra reguleerimisel on nüüdisaegses maailmas põhjustanud säärase riigivõimu hüpertroofia, millist maailm enam kaua pole näinud. Ka nüüdisaegne tehnika, mille abil hõlpsasti ületatakse suured distantsid ja luuakse järjest uusi sundvõimu vahendeid, on oluliselt kaasa aidanud riikliku võimu tugevdamiseks. Nüüd, mil teated liiguvad kiiremini kui inimesed, on valitsustel hoopis kergem nende vastu suunatud mässuliikumiskavatsustele õigeaegselt jälile saada ja need juba eos lämmatada, enne kui need suudavad levida ja laiemaid hulki haarata. Samuti võimaldavad moodsad tehnikasaavutused, eriti kino ja raadio, arendada säärast hoogsat, lakkamatut ja pealetükkivat ametlikku propagandat, mille standardiseeritud optimism nakatab pikapeale isegi teatavate kriitiliste võimetega haritlaskonda, rääkimata juba kergeusklikkusele kalduvaist väikekodanlikest poolharitlaste hulkadest ja vähese ning ühekülgse poliitilise koolitusega laiemaist rahvamassidest. Raadio on (U p t o n S i n c l a i r’i sõnade järgi) äärmiselt ühekülgne asi: teda saab kuulata, aga talle ei saa vastu vaielda; sellele alusele laseb end kergesti rajada maailma ajaloo suurim orjapidajate riik.\nMajanduselu juhtimisel või kontrollimisel on riigivõim pidanud tunduvalt laiendama oma ametnike kaadrit. Seega on endistest absoluutse monarhia aegadest hästi tuntud omnipotentne bürokraatia jälle otsekui surnuist üles tõusnud ja hooldab ning kamandab paljudes autoritaarseis ja pseudodemokraatlikes riikides rahvast samasuguse endastmõistetava üleolekuga, nagu ta seda tegi Louis XIV ja Friedrich II päevil. Tema kõrval on viimaste peensusteni välja arendatud politseiaparaat kui ta loomulik liitlane ja mõnikord ka võistleja tõusnud riikides silmapaistvale, auväärsele kohale. Kõrgemast bürokraatiast, politseijuhtidest ja ohvitserkonnast on autoritaarseis riikides kujunemas uus oligarhiline kiht, kes asendab endisi eesõigustatud seisusi ja aitab hierarhilises järjestuses teostada riigijuhi tahet alates poliitilistest keskustest kuni kõige kaugemate kolgasteni. Niiviisi loodud tugevad ja stabiilsed valitsused võivad tegutseda kiiresti ja otsustavalt, kartmata siseriiklikku opositsiooni. Nad rakendavad rahvaste suhtes ranget distsipliini ja painutavad kõik ühiskondlikud jõud koordineeritult teatavate, kitsama juhtkonna poolt fikseeritud eesmärkide teenistusse. Nad võivad vabalt ja häirimatult revolutsioneerida traditsioonilisi ühiskondlikke olusuhteid, kasutada riikide majanduslikke ressursse ennenähtamatult suurejoonelisteks sotsiaalseiks eksperimentideks ja rakendada võimukontsentratsiooni kaudu saavutatud kolossaalseid ressursse jõuliseks välispoliitiliseks ekspansiooniks.\nJärelikult on asjade areng viimaseil aegadel võtnud lausa teistsuguse pöörde, kui seda Wieser arvas Maailmasõja järel võivat konstateerida: praegune generatsioon näib elavat mitte väheneva, vaid suureneva sundvõimu seaduse all ja välise võimu kandjad on jälle vabanemas neid piiravate sotsiaalsete sisevõimude (usu, teaduse, kõlbelisuse, majanduse) pidurdava kontrolli alt. Inimkonna kõlbeline areng on järjest enam maha jäänud ta intellektuaalsest arengust. Riigivõim on otsekui mingi polüüp tõmmanud vaimsegi kultuuri avaldused oma kõikvõimsate haarmete vahele ja kroonuline bürokraatlik atmosfäär mürgistab oma läpastavate lehkadega vabaks vaimseks loominguks vajalikku puhast õhku. Inimese isiksuse endaväärtust kas eitatakse üldse või piiratakse selle tunnustamist niivõrd ulatuslike reservatsioonidega, et sellest eetilisest maksiimist ei jää karmis tegelikkuses enam midagi üle. Seega on võimuprintsiibi lõdvenemisele äkki ja ootamatult järgnenud selle printsiibi hüpertroofiline ülepingutus.\nPraegune aeg on järelikult sügava murrangu ajastu, mil kõik traditsioonilised ühiskondliku ja vaimse elu alused on rängalt vapustatud. See murrang on võrreldav antiikse kultuuri kokkuvarisemisega vanaaja lõpul ja kristliku ühiskonna usundilis-vaimse ühtsuse kaotsiminekuga reformatsiooni ajastul. Kõigist seniseist sügavaist kriisidest on inimkond siiski jagu saanud; kindlasti ületab ta kord ka käesolevagi kriisi. Seepärast pole põhjust mingiks eriliseks kultuuripessimismiks, nagu seda mõnel pool on harrastatud. Kuigi elame praegu üle üht suuremat tragöödiat, mis inimkonda kunagi tabanud, ei tule siiski käsi rüppe pannes lihtsalt passiivselt ootama jääda seda, mis tulevik võiks tuua. Küllalt leidub nüüdisaegseski mõranenud maailmas veel aktiivseid jõude, kes on suutelised taotlema ühiskonna tervendamist ja kultuuri puhastamist kõigest üleliigsest ja alaväärtuslikust. Kui inimkond tahab paraneda teda vaevavaist pahedest, siis peab ta ise end parandama püsiva kultuuritöö ja sisemise puhastumise kaudu.\nKõigepealt ärgem unustagem siiski lihtsat tõika, et nüüdisaegne kriis on põhjustatud eelmise liberaaldemokraatliku ajastu pahemustest ja on juba nende kõrvaldamise püüdega mõnevõrra positiivseid ülesandeid täitnud. Eelmisel ajastul domineeris sageli liberaalsete hüüdsõnade ja formaalse demokraatia vormide taha peidetud plutokraatlik režiim, kus omand oli sotsiaalse ja poliitilise erikaalu aluseks, kus kõrgkapitalistliku tootmistehnika läbi loodud ühiskondlikest rikkustest said osa eeskätt ülema kümnetuhande liikmed ja kus laiade rahvahulkade tõeline tahe pääses riigielus vaid harukordadel mõjule. Ka kõige arenenumad liberaalsed demokraatiad jäid oma sisimalt olemuselt sageli ebaehtsaiks pseudodemokraatiaiks, milles lokkavate iseesmiste vastuoksuste vastu revolteerus laiade rahvakihtide õiglustunne. Järelikult tähendab see tunduvat sammu edasi, kui riigivõim on majanduselu juhtimisest ja sotsiaalolude korrastamisest hakanud aktiivsemalt osa võtma, püüdes mõnikord suuremal määral arvestada laiemagi üldsuse õigustatud soove. Et selline kavamajanduslik suund toob paratamatu tulemusena kaasa riigivõimu tunduva tugevnemise, on loomulik ja arusaadav nähtus, mille vastu protestida oleks ülearune ja mõttetu. Tugev, kiiresti tegutsev ja vajaliku võimuaparaadiga varustatud riigivõim on tingimata vajalik juhul, kui riik tahab hästi ja otstarbekalt täita enda üha suurenevaid sotsiaalseid ja kultuurilisi funktsioone. See on tõsiasi, mis vahest igaühele ei meeldi, kuid millega tuleb kui paratamatusega leppida. Ainult tugeva võimu rakendamise varal suudavad ühiskonnad ületada ühiskondliku inertsi ja stagnatsiooni ning rajada teed uueks tulemusrikkaks arenguks.\nEnt mündil on kahjuks ka teine, juba halvem külg. Iga tugev võim meelitab enda kandjaid ja teostajaid seda kasutama kitsais, egoistlikes huvides. Võim, mis peaks olema vaid vahendiks üldsuse huvide teenimisel, hakkab võimukandjaile ülikergesti pähe, meelitades neid igasugu liialdustesse ja kuritarvitustesse. Riigivõimu koondumine teatava kitsa kihi kätte toob juhul, kui pole loodud kõiki vajalikke tagatisi, paratamatu tagajärjena kaasa ta rakendamise eeskätt selle kihi huvides. Gitermann on juhtinud tähelepanu asjaolule, et isegi sotsialistlikus ühiskonnas, kus tootmisvahendid on sotsialiseeritud, esineb küllalt võimalusi võimu kasutamiseks mingi kihi- või rühmaegoismi seisukohast. Klassivõitluse asemele võivad siin astuda uued sotsiaalse võitluse vormid, sest majanduskava koostamisel, ühiskondliku tulu jaotamisel ja poliitiliste organite loomisel põrkavad eri rühmituste huvid üksteisega järsult kokku. Seetõttu ei saa jääda lootma, et isikud, kelle kätte on koondunud suur võimutäius, suudaksid osutada nii suurt altruismi ja üldsuse arvestamist, mis teeks ülearuseks igasugu tagatiste loomise võimalike võimuliialduste vastu. Seni on isegi väga kenad ja eeskujulikud mehed juhul, kui neile sülle langes suur võimutäius, otsekohe hakanud avaldama autoritaarseid kalduvusi ja andunud suuremal või väiksemal määral oma võimuelamuste nautimisele. Oleks lapsik uskuda, et tulevikuski ses suhtes lood muutuksid palju teistsugusteks.\nNiiviisi tekib ilmne hädaoht, et üldsuse huvides toimunud võimu tugevnemine viib ainult uue võimutseva oligarhia loomisele. Koondades enda kätte kõik majanduslikud, poliitilised ja vaimsed ressursid tõuseb see valitsev eliit riigis täievoliliseks peremeheks, kes ei tarvitse arvestada ei kogu rahvastiku ega selle eri osade huve. Seega läheb jälle täielikult kaotsi tasakaal üksiku isiku vabadus- ja iseseisvustungi ning valitsejate võimutaotluste vahel. Kollektiivsete üldhuvide nimel, mida valitsev oligarhia võib vabalt enda kasuks tõlgendada, osutub võimalikuks täielikult eitada üksikisiku endaväärtust ja pidurdada ta vaimse mina vaba avaldumist. Sellistest ühiskondadest kaob aja jooksul end vabana tundev elav ja loov isiksus, keda asendavad totaalse Mõhnu kuulekad käsutäitjad; kaob vaba avalik arvamus, mille asemele astub ametlikult propageeritav kroonupatriotism; jääb kiratsema individuaalne loomisrõõm ja hakkab domineerima ilmetu mehaaniline käsutäitmine ning karjäärihuve arvestav põhimõttelage „pugemine”. Järelikult satutakse autoritaarsuse printsiibile rajatud ühiskondades ainult ühest äärmusest teise — võimujõuetuse asemele kerkib esile võimu hüpertroofia, plutokraatia asemele eliitbürokraatia, individualistliku anarhia asemele kollektivistlik despootia.\nVaevalt saavad vastutamatule ja kontrollimatule võimule rajatud totaalsed režiimid teenida vajaliku tagajärjekusega inimliku kultuuri üldisi eesmärke. Varem või hiljem on nendegi tulemuseks samasugune passiivsuses hääbuv stagnatsioon, nagu see on sajandeid pidurdanud Aasia rahvaste kultuurilist edasiarengut, sest iga saavutus, mis toetub isiksuse hoolimatule allasurumisele, moodustab mürgise ja ohtliku vilja. Hiina usureformaatorist Kung Futsest kõneldakse järgmist lugu. Rännates ümber oma õpilastega sattus ta kord nutvale naisele, kes seisis värske haua juures. Järelepärimisele seletas naine, et tiigrid teevad ta elu raskeks: nad olevat tapnud ta äia, hiljem ta mehe ja murdnud nüüd maha ta pojagi. Kui Kung Futse küsis, miks ta siis ei siirdu sellisest hädaohtlikust kohast mujale, vastas naine: „Siin ei ole rõhuvat valitsust.“ Kung Futse jäi sügavaisse mõtteisse ja ütles siis oma õpilastele: „Tõepoolest, naisel on õigus; pidage seda meeles, mu lapsed — rõhuv valitsus on palju hirmsam asi kui tiigrid.“ See 500 aastat enne Kristust väljendatud tõde pole ka praegu vähimalgi määral kaotanud oma kehtivust. Igasugune rõhumine tekitab kas viha ja vastupanutahet või jälle teeb inimesed ükskõikseks, tuimaks ja loiuks. Ei saa öelda, et inimkond ja kultuur selliste omaduste kasvamisest midagi positiivset juurde võidaks.\nKui tahetakse kindlustada inimkonnale vähegi inimväärilisi elutingimusi ja kultuuri vaba arengut, siis tuleb selle eest pidevalt hoolt kanda, et riigivõimu ja teistegi tugevate organisatsioonide võimu pidurdataks ja ohjendataks kõigi võimalike vahenditega, nii et ei takistataks nende võimude edukat tegutsemist üldsuse huvides, küll aga võetaks neilt võimalus teenida võimukandjate endi kitsalt egoistlikke eesmärke. Võimu pidurdamise ja kultuuristamise küsimuse ratsionaalsest lahendamisest sõltub suurel määral kogu vaimse kultuuri tulevik. Selle lahendamiseks ei lähe siiski vaja mingeid imearstimeid, mingeid uusi senitundmata vahendeid, vaid jätkub väga hästi vanust tuntud meetodeist, kui ainult neid vajaliku järjekindlusega ja püsivusega võimalikult laias ulatuses ellu rakendada.\nEt nüüdisaja peapahede põhjus peitub laiade rahvahulkade madalas kultuuritasemes ja puudulikus poliitilises koolituses, mille tõttu nad pole suutnud vajalikul määral pidurdada võimuorganisatsioonide oligarhilisi ja bürokraatlikke tendentse ega takistada riikidevahelisi hävitavaid kokkupõrkeid, siis tuleb kavakindla kasvatuse teel arendada masside poliitilist otsustamisvõimet, kriitilist meelt ja rahvaste vahelist üldist solidaarsustunnet. Massid tulevad kasvatada teadlikeks ja vastutusvõimelisteks kodanikeks, kes suudavad oma õlul kanda moodsa ühiskonna ja riiginduseraskusi, mõjutada ja kontrollida vajalikus suunas riigivõimude tegutsemist. See üliraske sotsiaalpedagoogiline ülesanne on rahuldavalt teostatav ainult demokraatlike meetoditega ja õige ning ausa demokraatliku režiimi raames. Demokraatia senised pahed, mis moodustavad nüüdisaegse ühiskonna ajutise kasvamishaiguse, on kõrvaldatavad vaid demokraatia enda pooli võimaldatud vahenditega; igasugused teised vahendid põhjustaksid paratamatu regressi ja tulevad seetõttu kõlbmatuina kõrvale heita. Ainult demokraatlik režiim suudab vajalikul määral kindlustada rahvaile vaba vaimsust ja avalikkust. Eri suundade ja vaadete kokkupõrked arenevad siin laias avalikkuses, kõigi nähes ja kõigi silme all, kusjuures ka vähemustele on kindlustatud mõtlemis- ja tegutsemisvabadus ja mõistliku kompromissipoliitikaga ära hoitakse küsimuste lahendused toore sundvõimu kaudu. Vaba vaimsuse õhkkonnas võib siin kujuneda kõrgest eetilisest idealismist ja teaduslikkuse ning tõe vaimust kantud vaba avalik arvamus, mis mõjustab sügavasti kogu elu arengul ja sunnib valitsevaid võimusid tõsiselt arvestama rahva tõelist tahet. Ta kujunemine saab siin toimuda rahva vaimse eliidi juhtival osavõtul, haritlaskonna ja laiemate hulkade tihedas kokkupuutes ja usalduslikus koostöös. Avaliku arvamuse kaudu võivad ühiskonna vaimsed jõud mõjustada riigiasjade käiku, takistades võimusid kaldumast üldsuse huve ignoreerivaile eksiteedele. Seega aitab vaim pidurdada võimu ja moodustab vajaliku vastukaalu ta võimalikele liialdustele.\nNeid visa ja süstemaatilist tööd nõudvaid ulatuslikke ülesandeid suudab uuendunud ja puhastunud, sotsiaalse hoiakuga tulevikudemokraatia tõhusalt täita vaid ühel eeldusel, nimelt siis, kui ka haritud pead ei poe oma kitsasse teokarpi, ei eraldu põlgliku üleolekuga rahva laiadest töötavaist kihtidest, ei kummarda teenimisvalmis karjerismi innus iga võimu, milline see ka oleks ja kuidas ta rahva enamiku suhtes ka käituks, ei moodusta kitsaist spetsialistidest koosnevat pseudoaristokraatlikku kildkonda, vaid vastupidi — kui nad seovad oma saatuse kõige tihedamalt rahva laiemate hulkadega, millega kokkupuutest nad ammutavad uut tugevust ja jõudu, samuti kui kreeka müütiline hiiglane Antaios kokkupuutest maaga. Rahvalähedane, aktiivne, kultuuritahteliselt häälestatud ja arenenud sotsiaalse vastutustundega haritlaskond ja vajalikule kultuuritasemele tõusnud, poliitiliselt küpsenud ja iseteadvunud töötavad massid, — ainult need kaks jõudu suudavad üksmeelses koostöös ohjendada nüüdisaegset võimu hüpertroofiat ja kindlustada tulevastele põlvedele rahulikuma ning tervema kultuuriarengu võimalused.\n« Joonatan Hingemaa eksirännakud\nPoliitika filosoofia »


Filmidest ja Muusikast: [Rec]\n[Rec] (2007) on õudne film ja punkt. Trash soovitas kõigepealt, hiljem veel paar blogijat. Hispaania õudukas nagu oli The Orphanage. Orbudekodu ei jõua aga õuduses ligilähedalegi. Kasutatud jällegi käsikaamerat nagu viimati Cloverfield's ja vanemas Blair Witch Project's, mis toob sellise reaalsuse elemendi sisse nagu oleks vaataja ise sündmuste keskel.\nNaisreporter koos oma kaameramehega teevad saadet tuletõrjujatest ning järgnevad neile ühele häirekutsungile. Majas selgub, et üks vanadaam on haige (hulluks läinud) ja ülejäänud elanikud on turvalisuse huvides alla kogunenud. Majas on mingit sorti viirus lahti, mis muudab nakatanud inimesed agressiivseks. Alates sellest hetkest, kui meeskond naist vaatama läheb, hakkab õudus pihta ja ei lõppe enne kui film läbi. Hea lühike ka 1,15 tundi.\nVaatasin filmi u. kell 3 öösel, üksi, pimedas toas, kõrvaklappidega. Kusjuures ma ei ehmatanud kordagi tugevalt, kuid süda puperdas pidevalt. Sisestasin endale, et see on kõigest film. :P Pärast eriti jubedust tekitavat lõppu jäin mõtlema, kas tasub ikka magama jääda. Õnneks tuli magus uni ja õudusunenägusid ei näinud. Muide Paranoiadisco leidis, et filmile tehakse juba Hollywoodi remake! Eriti kiired poisid. Nimeks Quarantine, mis ilmub oktoobris minu sünnipäeva paiku. [Rec] soovitan kindlasti, et oma närve testida.\nPostitas Soprano kell 20:17\nTrash 13. aprill 2008 22:40\nMa ei teagi kui horrori sõber sa oled aga need viimase aja minu poolt hinnatud õudukad olid kõik üpris head ja julgen soovitada küll.\nSoprano 13. aprill 2008 22:46\nSoprano 13. aprill 2008 23:03\nVeel õudukatel peatudes, vaatasin CineMassacre oktoobrikuist õudukafilmidele keskendunud reviewsid: http://cinemassacre.com/Movies/Monster_Madness.html\nPanin päris mitmed kõrva taha sealt.\nTrash 13. aprill 2008 23:48\nneid prantsuse omi ja paari horrorfesti asja.\nSoprano 14. aprill 2008 00:07\nPanin juba varem kõrva taha À l'intérieur (Inside) http://www.imdb.com/title/tt0856288/\nÜritan ka teisi hankida millalgi. Hetkel paljud teised filmid ootavad vaatamist.


Gertu Pabbo - MuusikaPlaneet\nSildistatud: Gertu Pabbo\n30. dets. 2016 @ 14:41\nKanal 2 saate Reporter vaatajad otsustasid, et 2016. aasta viimase Eesti TOP 10 pingerea tipust leiame Karl-Erik Taukari singli “Lähedal”. 27-aastane Taukar püsib hittide paraadi liidrina viiendat nädalat. Auväärsele teisele positsioonile kerkis sedapuhku Inese “Olgu nii” ja Birgiti “Leekides tee” jätkab pronksikohalt. Kanal 2 saate Reporter edetabel Eesti TOP 10 (30. detsember): 1 (1)...\n1. okt. 2016 @ 18:40\nRAADIOS ELMAR PÜSIB TIPUS LIIS LEMSALU “SINU EES”\nRaadio Elmar koostatud Eesti lugude edetabelit valitseb juba 13. nädalat mai lõpus ilmunud Liis Lemsalu singel “Sinu ees”. Elmari edetabelisaates oli Liisiga ka väike telefoniintervjuu, kus lauljatar tunnistas, et enne loo väljaandmist kahtles ta päris palju, kas “Sinu ees” singlina välja anda. Küsimusele järgmise singli osas rääkis lauljatar, et tal on selles osas...\n24. sept. 2016 @ 17:06\nRAADIO ELMAR TABELIT TROONIB LIIS LEMSALU “SINU EES”\nLiis Lemsalu püsib raadios Elmar jätkuvalt tipus. Laul pealkirjaga “Sinu ees” on Eesti lugude edetabeli liider 11. korda! Ka teiselt ja kolmandalt kohalt leiame samad lood, mis nädala eest: Laura “94/95” ja Daniel Levi “Mu koju tood sa”. Ainsa uueks tulijaks on seekord Mick Pedaja “Valgeks”, startides 9. astmelt. Seetõttu lendas tabelist välja Metsakutsu “Ära...\n18. sept. 2016 @ 16:40\nLIIS LEMSALU “SINU EES” ON RAADIOS ELMAR JÄTKUVALT HOOS\nLiis Lemsalu (23) pala “Sinu ees” ei näita raadios Elmar veel väsimuse märke. Oma viieteistkümnendal nädalal on laul Eesti lugude edetabeli tipus, seda juba 11. korda! Kuna sel nädalal langes Ott Leplandi “Sinine safiir” kuumast kümnest välja, on nüüd Lemsalu “Sinu ees” ka tabeli veteran. Raadio Elmar Eesti lugude edetabel (17. september): 1...\n10. sept. 2016 @ 19:49\nLIIS LEMSALU “SINU EES” JUBA KÜMNENDAT KORDA RAADIO ELMAR TABELI LIIDER\nEesti, Rootsi ja Soome autorite koostöös sündinud Liis Lemsalu singel “Sinu ees” juhib kümnendat korda raadio Elmar koostatud Eesti lugude edetabelit. Kolmandalt kohalt tõusis teiseks Daniel Levi “Mu koju tood sa” ning esikolmikule paneb punkti Laura “94/95”. Ainuke uus tulija on Tanel Padar & The Sun’i “Aega on”, mis stardib kaheksandalt realt. Raadio...\n27. veebr. 2016 @ 13:36\nHOLD ON, IF YOU FEEL SO: GRETE PAIA JUHIB KANAL 2 MUUSIKATABELIT EESTI TOP 10\nEesti Laul 2016 finalist Grete Paia juhib palaga “Stories Untold” Kanal 2 saate Reporter tabelit Eesti TOP 10. Lugu, millest kuu aega tagasi valmis ka eestikeelne versioon “Rääkimata lood”, on nimekirjas esimest nädalat. Gretele järgnevad Terminaatori “Las tuiskab” ning Laura “Supersonic”. Kanal 2 saate Reporter tabel Eesti TOP 10 (26. veebruar): 1 UUS Grete...\nEesti suurima ja vanima kihlveokontori Triobet koefitsientide kohaselt on tänases Eesti Laulu poolfinaalis eelmisest korrast rohkem finaali pretendente. Tänased favoriidid on Jüri Pootsmanni “Play” ja Grete Paia “Stories Untold”. Kõige ebatõenäolisem Eesti Laul 2016 finalist on Púr Múdd, kelle edasipääsu korral saaks neisse panustajad raha tagasi kümnekordselt. Triobeti Balti riikide ja Venemaa turundusdirektor...


Fassaad - leiti 409 faili - Annaabi.ee, lehekülg: 11\nTugipiilari otsa ehitati fiaal ehk kaunistustornike mida katsid krabid. Kirikul oli kaks l22netorni ja nelitistorn. Gooti aknad teravkaarelised ja aknaraamides kordub rosetti motiiv. Hilisgootikas asendus rosett v6beleva leegi motiiviga. Portaal rikkalikult kaunistatud. Portaali kohal suur ymmargune aken, mida nim roosaknaks. Roosakna ja portaali vahel paikneb niinimetatud kuningagalerii. Fassaad v2ga rikkalikult kaunistatud raidkivi mustritega. Nt Pariisi jumalaemakirik. Reimi katedraal fantastiliselt rikkalikuks l2ksid ehitiste kaunistused hilisgooti ajal. V6lve kattis tiheda mustriline roietev6nk, kus tekkisid lehvikv6lvid. Saksamaal taheti pystitada sama uhkeid kirikuid kui Prantsusmaal, kuid neil ei j2tkunud selleks majanduslikku ega kunstilist j6udu seega on Saksa kirikud lihtsamad ja p6hja Saksamaal kasutati ehitusmaterjalina p...\nKapiteel oli lihtne kivikuup mille alumised nurgad ymardati.N2iteks Wormsi kirik Saksamaal ja Valjala kirik Saaremaal.Kirikul66ve katsid silinder ja ristv6lvid.Ymber apsiidi tekkis kooriymbrisk2ik kust p22ses kabelite p2rga mille moodustasid v2ikesed kabelid kus hoiti erinevate pyhakute reliikviaid. Skulptuur Skulptuur on lahutamatult seotud arhitektuuriga,reljeefidega kaunistati kirikuseinu eriti portaale,fassaade ja sambakapiteele.Reljeefidel kujutati syndmusi piiblist ja peale kaunistamise oli reljeefide ylessanne jutustada ymber piibli sisu ja reljeefe nimetati vaest piibliks.Figuurid olid ebaloomulikes poosides ja valedes propotsioonides. Maalikunst Kiriku siseseinad kaeti maalide ja mosaiikidega,mis on naiivsed ja pinnalised.Kujutati pyhakuid ja piiblisyndmusi.T2htsal koha oli miniatuurmaal,mille ylesandeks oli raamatu sisu ymberjutustamine.R...\nMaad, kus absolutism oli liidus katoliku vastureformatsiooniga. Esikohal kiriku huvid. Kunstis valitses barokkstiil, kunsti peamiseks tellijaks kirik. Itaalia, Hispaania, Austria, Lõuna-Saksamaa, Lõuna-Madalmaad, Poola-Leedu. 2. Absolutistlikud maad, kus kirik oli ilmalikule võimule allutatud. Kunstis valitses...\nKunsti ajalugu skulptuurid ja maalid renessanssi ajast\nTöö 1 I Michelangelo Taavet Kes on pildil, skulptuuri autor, stiil, saj ,maa? Taavet, Michelangelo, Kõrgrenessans, 16.saj.  1504a., Itaalia Mida renessanslikku on kujus näha, mis ei ole renessanslik? M tõlgendus on erinev, kui nt. Donatello Taavet oli naeratav ja pooleldi mänglev, aga juba võidukas poisike, siis M Taavet on tahtejõuline vägilane, kes on valmis otsustavaks heitluseks. II  Karjakiri...


Madis Müür ja Taivo Sillaste jagasid Paf Live esimese ja teise koha auhinnarahad | PokerNews\n2014 Juuli 20 Herli Olop\nEile toimus Tallinnas Radisson Blu Hotel Olümpias asuvas Olympic Casinos igakuise turniirisarja juuli Paf Live, millest võttis osa 100 mängijat.\n70-eurose sisseostuga No Limit Holdem pokkeriturniiri lõpetas esikohaduell karikale Madis Müüri (pildil vasakul) ja Taivo Sillaste (pildil paremal) vahel, mille pokkerijumal otsustas anda Taivole. Eelnevalt võrdselt seisult esimese ja teise koha auhinnarahad jaganud mehed teenisid mõlemad pisut üle 1500 euro.\nHeads-up duell kestis vaid kümmekond jaotust. Otsustavas jaotuses panustasid mõlemad mehed oma olemasolevad punktid mängu enne ühiste kaartide avamist.\nMadise juhtis napilt Taivo vastu. Diiler avas Madisele ohutu flopi , ent turn andis eelise jaotusevõiduks Taivole. River ei omanud enam tähtust ja nii kuulus karikas Taivole.\nAlates 2011. aasta septembrist Tallinna pokkeriturniiridel regulaarselt osaleval Taivol on sel aastal finaal- ja rahakohti teisigi ette näidata. Veebruaris võitis ta Suomiturnause turniiri ning samal kuul saavutas ka Paf Livel pärast rahalist kokkulepet auväärse 3. koha. Aprillis õnnestus lausa viis väiksemat turniiri võita, nendest kolm vaid mõnepäevaste vahedega.\nEile jõudsid auhinnalistele kohtadele ka varasemad Paf Live võitjad Magnus Pukk ja Stanislav Smeljov, kes lõpetasid vastavalt kuuendana ja kaheksanda. Eluesimese live-turniiri auhinnaraha 414 eurot teeninud foorumis tuntud kasutaja Maario "maarios" Suits lõpetas viiendana.\nPaf Live 19.07: €70 No Limit Holdem\n1. Taivo Sillaste - 1537* + Paf Spade $33 pilet + karikas\n2. Madis Müür - 1550* + Paf Spade $108 pilet + saunalina\n3. Danil Dok - 846 + Paf Spade $33 pilet + chipikohver\n4. Ronald Biktašev - 616\n5. Maario Suits - 414\n6. Magnus Pukk - 333\n7. Aare Sepp - 259\n8. Stanislav Smeljov - 228\n9. Ilari Aalto - 204\n10. Natalya Manuyko - 185 + parima naismängija auhind (Paf Live pilet)\nPafi poolt vimkana mängu lisatud bounty-mängija Stiiven Seakaela stäkk mängis viis tundi lõpetades 15. levelil ja 45. kohal. Viimased nupud sai Kalju Kratovitš, kes teenis sellega Pafi rannavolle komplekti ja 70-eurose Paf Live pileti. Vaata põnevusjaotuse videot siin.\nEilseid kõiki põnevamaid sündmusi saab järelvaadata PokerNews.ee live-blogis ning turniiril tehtud pilte meie Facebooki lehel.\nJärgmine Paf Live toimub 16. augustil, mille pääsme turniirile võid lunastada Paf Spade pokkeritoas ka täiesti tasuta mängides teisipäeviti toimuvatel freerollidel.\nMadis Müür Taivo Sillaste\nMadis MüürTaivo Sillaste