Olivera Katarina (1940)\nMuzika « POPULARNA MUZIKA « Izvođači [Ostali žanrovi popularne muzike] « Olivera Katarina (1940)\nAutor Tema: Olivera Katarina (1940) (Pročitano 74779 puta)\n« poslato: Februar 05, 2011, 07:59:59 pm »\nOlivera Katarina, rodjena Petrovic, nakon udaje za pozorisnog kriticara Vuka Vuca nosila je dugo njegovo prezime. Posle razvoda udala se za politicara Sakica. U to vreme, dopisala je prezime Katarina po imenu svoje bake. Iz braka sa Miladinom Sakicem ima sina Maneta koji zivi u Spaniji kao slikar.\nStudirala je na Akademiji za pozoriste, film, radio i televiziju u Beogradu. Svoju pozorisnu karijeru pocela je kao student glavnom ulogom u Narodnom pozorstu u istoimenoj predstavi "Kostana" Bore Stankovica. Postaje supruga tadasnjeg pozorisnog kriticara Vuka Vuca. Ubrzo nakon toga snimila je nekoliko filmova a njena pojava na Pulskom festivalu izazvala je senzaciju.\nIgrala je u desetak domacih i isto toliko inostranih filmova. Za film "Goja" nagradjena je na filmskim festivalima u Moskvi i Veneciji. Najpoznatiju filmsku ulogu ostvarila je u filmu Aleksandra Sase Petrovica "Skupljaci perja" 1967. godine. Film je nagradjen na filmskom festivalu u Kanu. Ovaj festival je zatvorila koncertom gde su pored nje pevale i Nana Muskuri i Dajan Vorvik.\nGlumila je u filmovima Purise Djordjevica, Mice Popovica, Soje Jovanovic, Djordja Kadijevica. Kod inostranih rezisera igrala je u filmovima Djanfranka Parolinija, Alberta Latuade, Majkla Armstronga, Konrada Vulfa.\nNjenu glumacku karijeru pratila je neuobicajena krivulja angazmana: od cetiri filma godisnje, do visegodisnje pauze koju je ispunila svojim drugim pozivom — kao pevacica.\nKao interpretator izvornih narodnih pesama, romskih i romansi odrzala je vise od stotinu koncerata sirom sveta. Snimila je singl i LP ploce sa srpskom, ciganskom, grckom, indonezanskom i crnackom muzikom. Pevala je kompozicije Enia Morikonea, Sarla Demona, Doma Suzukija, Mikisa Teodorakisa, Kornelija Kovaca.\nU cuvenoj francuskoj "Olimpiji" odrzala je 72 uzastopna koncerta kojima su prisustvovale sve vodece francuske zvezde filma i muzike toga vremena. Svojim pesmama odusevila je Salvadora Dalija, Kloda Lelusa, Misel Morgana, Ani Zirardo, Zilbera Bekoa i mnoge druge.\nNezaboravni su njeni snimci izvornih i romskih pesama: "Alaj mi je veceras po volji", "Đelem, đelem", "Tam deka ima", "Verka kaludjerka", "Niska banja", "Kuna", "Evo banke, cigane moj".\nTakodje je pevala sansone i pop muziku: "Su, su Sumadija", "U ime ljubavi", "Ljubav", "Pricaj mi o ljubavi", "Budi moj", "Nikad ne zaboravi dane nase ljubavi", "Nije to, ljudi, istina", "Sosana".\nAutor je zbirke pesama "Beli badnjaci" i zastupljena je u Antologiji pesama o Kosovu.\nNapisala je memoarsku prozu pod nazivom "Aristokratsko stopalo".\nSa sinom Manetom\nFotografije Olivere Katarine su preuzete iz knjige "Aristokratsko stopalo"\n« Odgovor #1 poslato: Februar 05, 2011, 08:00:35 pm »\nOLIVERA KATARINA — DISKOGRAFIJA\n1. Neću tebe (Doksa to teo)\n3. Svu noć je padao sneg\n4. Jer ljubav to je miris belog cveća\n1. Nije to, ljudi, istina!\n3. Ajde da igramo\n4. Ne dam, ne dam\n1. Balada o Vijetnamu\n2. Balada o ženi\n3. Balada o ružama\n4. Mačija balada\n3. Baš sam srećna ja (La felicidad)\n4. Eri (Irene Erini)\n(Pesame iz filma Sakupljači perja )\n1. Đelem, đelem\n3. Trajo, Trajo\n5. Niška banja\n6. Čerde Mile\n1. Ža, ža\n2. Lidu, lidu\n3. Verka kaluđerka\n4. Kaljina, maljina\n1. Himna čoveku\n1. Budi moj\n2. Imam nešto da ti dam\n1. Tam deka ima\n2. Dimitrijo, sine Mitre\n1972 (Korni grupa & Grupa B. Bizetića )\n1. Treperi jedno veče\n2. Htela bih da znam\n1973 & Korni grupa\n2. Plovi lađa Dunavom\n1. Ne dodiruj moje lice\n2. Ne reci nikom\n3. Balada o ženi\n1. Alaj mi je večeras po volji\n2. Kamerav, Kamerav\n3. Čep, čep u slavinu\n4. Verka kaluđerka\n1. Pričaj mi o ljubavi\n2. Pada noć\n2. Sada i nikada više\n2. Bilo je tako lepo sve\n1978 & Devojke sa Neretve\n1. Nikad ne zaboravi dane naše ljubavi (Opatija)\n2. Slatke male laži\n« Odgovor #2 poslato: Februar 05, 2011, 08:01:12 pm »\n1980 Zarudela zora na Moravi& Vokalna grupa Šumadija\n1. Nemoj, Mile na me da se srdiš\n2. Obesi venac o drenac\n3. Zarudela zora na Moravi\n4. Mrčajevci moje rodno selo\n5. Ja sam mlada žito žela\n8. Ti si moje janje\n01. Idu momci u vojnike\n02. Ti si moja sudbina\n03. Dani mog detinjstva\n04. Olivera, Olivera\n05. Ječam žela\n06. Otići ću u perjare\n07. Hej, Omere\n08. Hoće mi se, hoće mi se\n09. Kada volim, ludo volim\n10. Ja verujem u ljubav\n1. Korak po duši\n2. Čočk, čoček\n3. Sreća prava\n4. Zašto snove nisam poslušala\n5. Budim se\n6. Era Srbijanac\n7. Grlio si, grlila sam\n8. Retka zverka\nNemoj Mile na me da se srdiš\nObesi venac o drenac\nŠu, šu Šumadijo\n02. Pleme moje\n03. Mara Resavkinja\n04. Daleko je moje rodno mesto\n06. Siv sokole\n07. Mahni mi sa neba\n08. Drino vodo\n09. Oj, Lazare\n10. Za krst\n01. Djelem djelem\n03. Verka kaludjerka\n05. Alaj mi je veceras po volji\n07. A sto ti je mila kceri\n08. Jecam zela\n09. Nemoj mile na me da se srdis\n10. Crvena jabuka\n11. Su su\n12. Necu tebe\n13. U ime ljubavi Opa opa uz buzuki\n14. Budi moj\n« Odgovor #3 poslato: Februar 05, 2011, 08:01:20 pm »\n« Odgovor #4 poslato: Februar 05, 2011, 08:01:38 pm »\nOLIVERA KATARINA — SET 3 CD\nUmesto buketa cveća, na dan povratničkog koncerta, posle 30 godina izolacije, u Sava Centru, u Beogradu, 2008. godine, sa dubokim naklonom dr Nedeljka Pavlović, poklonila mi je ovu svoju pesmu u prozi.\nZapevaj večeras, Olivera, kako nikad nisi. Potopi nas sve od reda, tugom i bolom svoje pesme decenijama ne otpevane! Vrisni noćas pesmu, tugu i bol do neba, Olivera! Ne štedi nas večeras! Nismo ovde stobom da nam razgališ dušu.\nUznemiri, protresi i uzdrmaj do temelja, svaku pojedinu jadnu dušu, koja je godinama već gladna Tvoje pesme!\nTi, koja poznaješ sva lica ljudskog bola i patnje, razboli nas večeras glasom i darom od Boga blagoslovenim, da se za dugo ne oporavimo!\nSvih ovih godina nosim i čuvam tugu zbog sudbine Tvoje, sa kojom se nisi mimoišla, kojoj nisi utekla, pred kojom nisi uzmakla, ni pala, no koju tako gospodstveno nosiš.\nU čamcu od orahove ljuske, prošla si sve tesnace i zlokobne klance, nadvladala virove života i na talasu nepobedivom opet banula pred nas.\nZa protekle tri decenije, nije se pojavila ama baš ni jedna, za koju bi svet pomislio ili rekao: "Ista Olivera!", ili bar — "Liči na Oliveru!". Ni jedna jedina nije nam zaličila na tebe, ni glasom, ni stasom. Tačka!\nZar zbilja još uvek ne znaš, koliko si neponovljiva? A uprkos bolu, koji se gomila i traje, bez izvesnosti da se okonča, morala si kad-kad ipak da se upitaš u zlovremenima: "Nije li sve ovo što me snađe, samo golemo iskušenje, pred koje me Bog stavlja, kušajući moju snagu i dušu?".\nOdnekud, eto, znam da si spoznala istinu, jer da nisi, ne bi tako velika opet zakoračila među nas.\nSvih ovih godina, ja sam te čula, Olivera: "Hej, vi, magle, guste magle, kud ste tako gusto nagle!" Iz dubine tame, iz guste magle, izranjaš, obasjana sasvim.\nNe radujem se ja večeras, no puštam duši na volju da pati tvoju patnju, da tuguje tvoju tugu i da je tvoja pesma boli koliko može i koliko ne može da podnese.\nTi ne dotičeš dušu! Ti ciljaš i pogađaš u samo središte duše!\nZavršiće se ovaj koncert, Olivera, ali ti svoju pesmu nećeš otpevati do kraja, po strunama tvoga glasa tek će život da prebira, podsećajući te, na svaki način, nemilosrdno, uvek, da si na ovaj svet i među ljude i neljude poslata da PESMOM PRKOSIŠ TAMI I SILAMA ZLA!\nA ja ću — s Tvojom pesmom u duši i na usnama — uz Božiju pomoć, da putujem dalje kroz tegobni život... OHRABRENA!"\nPutujući kroz Moldaviju, pokojni Dušan Radetić, muzički urednik Radio Beograda, zabeležio je pesmu moldavskih Cigana, možda svestan, a možda i potpuno nesvestan posledica koje će ona ostaviti u našoj i u svetskoj popularnoj kulturi. Bila je to pesma "Đelem, đelem".\nNajdublji trag, međutim, ova pesma, kao kakav usud, ostavila je u životu i karijeri jedne srpske devojke, koja joj je, izgleda, rođenjem svojim bila predodređena, i koju je sama pesma, pesma moldavskih lutalica, vekovima čekala da bude, za nju, rođena. Ime ove devojke bilo je Olivera Katarina, a bajka o pesmi i devojci počela je da se pronosi svetom još davne 1967. godine, filmom Aleksandra Saše Petrovića, "Skupljači perja" i najprestižnijom internacionalnom nagradom za filmska dostignuća, kanskom "Zlatnom palmom", prvom koja se našla u rukama jednog jugoslovenskog reditelja. Svetsku slavu, tako, uz nagrađeni film, stekle su i lutalačka pesma, "Đelem, đelem", ali i mediteranska sirena, Olivera Katarina, čija je fatalna lepota, šarm i glas, u trenutku ceo svet pretvorilau bespomoćne, zavedene i na uzburkanom moru izgubljene mornare. Salvador Dali, Katarina Balente, Deni Klajn (Vaya Con Dios), Timoti Džon Bajford, Miloš Đurić, Marina Abramović, Madona, Najdžel Kenedi, Šaban Bajramović — pripadali su i pripadaju tim zanavek omamljenim lutalicama, i za sve njih, i još mnoge druge, širom sveta, poznate i nepoznate, Olivera Katarina i pesma Đelem, đelem" postale su najvažniji razlog jednog zanesenjaštva ahasverskom i utoliko možda romantičarskom sudbinom evropskih Roma. Da su ova srpska devojka i pesma postale jedno, neraskidiva slatka i otrovna celina, uobličena za celu večnost koja dolazi za nama, znak je svakako bila serija od sedamdeset i dva koncerta za redom održanih u čuvenoj francuskoj "Olimpiji". Od tada, Olivera je nebrojeno puta pevala tu pesmu širom sveta, a već nakon kanske premijere pesma "Đelem; đelem" postala je i zvanična himna Roma.\nDanas, nakon više od četrdeset godina, bajci o pesmi i devojci kraj se ne nazire, a trostruko izdanje Olivere Katarine, koje je PGP RTS priredio za Vas, samo govori o tome da ovu bajku valja još dugo, dugo pričati, predavati se potpuno bespomoćno glasu naše sirene, predavati se njenoj neodoljivoj pesmi.\nTAJNA... — 3 CD\nRTS PGP — 2008\n« Odgovor #5 poslato: Februar 05, 2011, 09:16:53 pm »\nREKLI SU O OLIVERI...\nJedino Olivera može da nasledi Marlen Ditrih jer ima otmenu lepotu, spontani temperament, ali i neku tajnu.\nBruno Kokatriks, vlasnik "Olimpije"\nDoživeo sam pravi požar dlanova od skandiranja Oliveri posle koncerta u Olimpiji.\nSalvador Dali, slikar\nJugoslavija nije mogla da odabere boljeg ambasadora od Olivere.\nŽilber Beko, šansonijer\nTa devojčica je sazdana od kamena i duše.\nDušan Prelević, umetnik\nIzuzetan glas i lepota.\nAlen Delon, glumac\nOlivera nema na čemu da zavidi Brižit Bardo.\nOlivera je jugoslovenska Žana Moro.\n"L'Orore", francuski list\nJedina žena koja zna šta hoće, imponuje sigurnošću i verom u sebe.\nVuk Vučo, književnik\nEngleska nema takvu pojavu. Olivera je već legenda kao Greta Garbo.\nTimoti Džon Bajford, reditelj\nOna je veoma lepa, sva treperava, sjajnog glasa, pogleda tigrice i romantičnog osmeha.\nSocijalistička Elizabet Tejlor... sinteza lepote Sofije Loren i Silvane Mangano... njene oči govore o ponosu izvanredne žene.\nGlas joj je tragičan, izazovan, detinjast i ozbiljan. Puna je topline i neke poezije.\nZlatne strune njenog glasa čine da se svi uzbude od lepote.\nAni Žirardo, filmska glumica\nOlivera je Lola, drug, prijatelj, ajkulica, ždrebe (može opasno da udari).\nSima Janićijević, glumac\nNeverovatna energija. Govori ciganski kao ciganka.\nJanika Balaž, muzičar\nTvrdim da ploča na kojoj Olivera peva "Đelem, đelem" i ostale pesme, u istoriji naše muzike nije snimljena.\nDragan Živković Tozovac\n« Odgovor #6 poslato: Februar 05, 2011, 09:17:14 pm »\nOLIVERA KATARINA — FILMOGRAFIJA\n1964. Dobra kob (Rezija: Milutin Kosovac)\n1964. Put oko sveta kao Rebeka (Rezija: Sofija Soja Jovanovic)\n1966. Ponedeljak ili utorak (Režija: Vatroslav Mimica)\n1966. Roj (Režija: Miodrag Popović MIca)\n1966. San (Režija: Mladomir Puriša Đorđević)\n1966. Vojnik — The Soldier (Režija: George Breakston)\n1966. Kommissar X — Jagd auf Unbekannt\n1967. Skupljači perja kao Lenče (Rezija: Aleksandar Petrović)\n1968. Ima ljubavi, nema ljubavi (Režija: Nikola Rajić)\n1968. Planina gneva (Režija: Ljubiša Georgijevski)\n1968. Uzrok smrti ne pominjati kao Marija (J. Živanovic)\n1969. Gospođica doktor Faeulein Doktor — Špijunka bez imena (Režija: Alberto Lattuada)\n1970. Ann och Eve — de erotiska\n1971. Ein Grober graublauer Vogel\n1973. Devičanska svirka\n1974. Crveni udar (Režija: Predrag Golubović)\n1974. Derviš i smrt (Režija: Zdravko Velimirović)\n1974. Partizani (Režija: Stole Janković)\n1974. Polenov prah (N. Stojanović)\n2005. Čarlston za Ognjenku\n1965. Akcija inspektora Rukavine\n1979. Zarudela zora na Moravi\n1982. Jelena Gavanski\n1982. Urime, Urime\n1987. Vuk Karadžić\n"Glumačku karijeru počinje u pozorištu kao Koštana. Od 1964. ('Dobra kob' M. Kosovca) nastupila je u petnaestak filmova. Glavne uloge igrala je u filmovima 'San' (P. Đorđević, 1966), 'Skupljači perja' (A. Petrović, 1967), 'Uzrok smrti ne pominjati' (J. Živanović, 1968), 'Polenov prah' (N. Stojanović, 1974) i 'Derviš i smrt' (Z. Velimirović, 1974).\nNjenu glumačku karijeru prati neuobičajena krivulja angažmana: od 4 filma godišnje, do višegodišnje pauze koju je ispunila svojim drugim pozivom — kao pevačica izvorne, komponovane narodne i zabavne muzike."\nScena iz filma Skupljači perja\n"Rustični život ravničarskih Roma, skupljača perja. Oni žive svoj život, prema svojim zakonima večnih skitača, sa svojim čežnjama i strastima, sa dertom i ljubavlju zbog koje se ubija".\nuloge: Bekim Fehmiu, Velimir Bata Živojinović, Olivera Vučo, Gordana Jovanović, Mija Aleksić, Rahela Ferari\n« Odgovor #7 poslato: Februar 05, 2011, 09:17:36 pm »\nOLIVERA KATARINA — IZDATE KNJIGE\nAutor je zbirke pesama Beli badnjaci i zastupljena je u Antologiji pesama o Kosovu. Napisala je memoarsku prozu pod nazivom Aristokratsko stopalo.—\nOpis: Autobiografija pisana pažljivo i polako sa mnogo fotografija žene, umetnice, majke. Olivera Katarina ili Olivera Vučo je srpska glumica i pevačica. Rođena je 5. marta 1940. u Beogradu. Studirala je na Akademiji za pozorište, film, radio i televiziju. Svoju pozorišnu karijeru kao student počela je glavnom ulogom u Narodnom pozorištu u predstavi "Koštana". Postaje supruga tadašnjeg pozorišnog kritičara Vuka Vuča. Igrala je u desetak domaćih i isto toliko inostranih filmova. Za film Goja nagrađena je na filmskim festivalima u Moskvi i Veneciji, a njena najpoznatija uloga je u filmu Skupljači perja (1967.) Aleksandra Saše Petrovića, koji je nagrađen na filmskom festivalu u Kanu. Ovaj festival je zatvorila koncertom gde su pored nje pevale i Nana Muskuri i Dajan Vorvik. Glumila je u filmovima Puriše Đorđevića, Miće Popovića, Soje Jovanović, Đorđa Kadijevića... Kod inostranih režisera igrala je u filmovima Đanfranka Parolinija, Alberta Latuade, Majkla Armstronga, Konrada Vulfa...\nKao interpretator izvornih narodnih pesama i ciganskih romansi održala je više od stotinu koncerata širom sveta, snimila je singl i LP ploče sa srpskom, ciganskom, grčkom, indonežanskom i crnačkom muzikom. Pevala je kompozicije Enia Morikonea, Šarla Demona, Doma Suzukija, Mikisa Teodorakisa, Kornelija Kovača... U čuvenoj francuskoj "Olimpiji" održala je 72 uzastopna koncerta kojima su prisustvovale sve vodeće francuske zvezde filma i muzike toga vremena. Nezaboravni su njeni snimci izvornih narodnih pesama: "Alaj mi je večeras po volji", "A što ti je mila kćeri", "Đelem, đelem", "Verka kaluđerka", "Niška banja", "Crvena jabuka", "Evo banke, cigane moj"... Pevala je šansone i pop muziku: "U ime ljubavi", "Ljubav (sedim u jednom pariskom lokalu)", "Pričaj mi o ljubavi", "Budi moj", "Nikad ne zaboravi dane naše ljubavi", "Nije to, ljudi, istina", "Šošana"... yu4you.com\nBroj strana: 352 strana\nPismo: Ćirilica / Autor: Olivera Katarina\n« Odgovor #8 poslato: Februar 05, 2011, 09:17:56 pm »\nAutor: Marko Vasić,\nOlivera Šakić rođena je u porodici Budimira Petrovića i Katarine Petrović (rođene Jovančić) 5. marta 1940. godine u Beogradu. Otac Budimir bio je jedan od mnogobrojnih potomaka Alekse i Drage Petrović. Porodica Petrović živela je u Hercegovini u gazdinskoj kući okruženoj velikim vrtom. Oliverini Jovančići su ime dobili po svecu kojeg su poštovali — svetom Jovanu. Bežeći od Turaka sa Kosova i Pomoravlja i Save i Dunava u Ugarsku, naselili su se u Dobanovce kod Beograda. Za vreme Prvog svetskog rata, Nemci su im porušili porodičnu kuću, ali je Oliverin deda Ljubomir, po povratku iz Francuske, gde se posle rata i školovao, zajedno sa svojom vernom ženom, Sremicom Nerandžom sagradio kuću, najlepšu u Dobanovcima.\nOlivera je krštena u crkvi Svetog Nikole u Dobanovcima, po dedinoj želji. Kao što je red, veselilo se, jelo i pilo, pa se dogodilo, da je kum usled sveg tog veselja, ponesen pićem zaboravio koje ime je trebalo da saopšti svešteniku. Tu se našla njegova mala kćer, koja ga je, povukavši za rukav od košulje, zamolila: "Tata, nek se beba zove Olivera" (kako se i sama devojčica zvala). Pra-lik imena Olivera nalazi se u maslinovoj grančici, koju je biblijski golub doneo Noju posle potopa.\nSvoje detinjstvo, Olivera je provodila igrajući se sa vršnjacima po ratnim ruševinama Beograda. Dok je trajao rat, njena porodica se često selila iz Beograda u Dobanovce, iz Dobanovaca u Valjevo, iz Valjeva u Zemun, da bi se na posletku nastanili u Pop Lukinoj ulici br. 15., pored mosta na Savi (današnji Brankov most). Baš taj, Brankov most, bio je glavno okupljalište Olivere i njene družine, koji su se, iako svesni rizika od neke zalutale bombe i obrušavanja zidina, ipak igrali na njemu. Olivera je praktično živela na reci. U zimsko doba, sankanje je bilo glavna zabava. Kako su sve ulice u blizini Brankovog mosta mahom strme, deca su ih "pretvarala" u malene klizaonice.\nOlivera je pohađala osnovnu školu kod Saborne crkve (1947 — 1951), a uporedo je bila upisana i na balet, kod Ruskinje Sofije Velikove. Spremajući svoje učenice za baletsku predstavu "Pepeljuga", profesorica Sofija je Oliveri u predstavi dodelila ulogu Pahuljice, a njena drugarica dobila je ulogu Pepeljuge. Majka Katarina je uveliko šila belu haljinicu od tila. Premijera se bližila i trebalo je da se održi u današnjem pozorištu "Boško Buha". Na dan premijere, dogodilo se da glavna glumica nije došla na predstavu. Profesorica je bila neutešna, jer je mislila da će propasti čitav trud oko pripreme. Međutim, ona nije ni slutila da je Olivera, čeznući što nije dobila glavnu ulogu, krišom učila tekst za vreme proba. Iznenadno ju je zamolila da prihvati ulogu Pepeljuge, što je Olivera sa ponosom uradila. Predstava je protekla bez greške. Publika je bila oduševljena. Sofija Velikova takođe. To je bio Oliverin prvi iskorak na polje glume i njena prva velika, glavna uloga.\nPo završetku osnovne škole, Olivera upisuje Drugu žensku gimnaziju (1951 — 1955), koja se nalazila u Ulici Narodnog fronta. U to vreme, pored baleta, Olivera je pohađala i časove klavira. Njen otac Budimir, brodski kapetan, bio je jako strog čovek. Olivera nije smela da dolazi kasno kući. Krajnja granica je bila osam sati naveče. Njen prkos prema ocu je bio veliki. Njemu u inat, nosila je pantalone, pa bi je mati čekala u haustoru ispred kuće sa haljinom u ruci, samo da se ne bi pred ocem pojavila u pantalonama. Kad god bi nešto zabrljala, majka bi je slala u krevet, da je spase.\nStigao je i period zaljubljivanja i prve ljubavi. Oliverina prva, velika i nezaboravna ljubav bio je Milan Muškatirović - Gale, visoki momak, krupnih očiju, tada poznati vaterpolista, sudent Tehnološkog fakulteta. Bile su to čežnjive i pune snova, kasne pedesete. Svakoga dana, Gale bi čekao Oliveru posle škole, a zatim bi dugo hodali sve do njene kuće. Njih dvoje su često šetali na Adi koja je u njihovo vreme bila divlja i neukrotiva, baš kao i njih dvoje...\nOlivera se po želji svoga oca i Galetovoj želji upisala na Pravni fakultet (1958). Svi su bili zadovoljni osim nje. Redovno je pohađala predavanja, ali bez obzira na to, ona nikad sebe nije mogla da zamisli kao sudiju ili advokata. Gale je dosta uticao na njeno vaspitanje. Međutim, nije mogao da utiče na Oliverine gene i na ono, čega je još kao mala postala svesna, dok je slušala iz muzičke kutije glas koji je pevao "Belle amie" i plakala svaki put kad bi se pesma završila. U početku nije imala snage da progovori istinu i pretvarala se da uživa, pohađajući Pravni fakultet. Međutim, želja u njenoj duši je bila toliko jaka, da je na kraju plačeći molila Galeta da joj dozvoli da ode na Akademiju. Sve je isplanirala — dok on bude na odsluženju vojnog roka, ona će biti u Parizu da nauči jezik. Bio je to početak 1959. godine. Sa svojih nepunih devetnaest godina, spremno je rešila da ode u Pariz. Majka joj se oštro protivila, iz straha da se tamo neće snaći. Odlučila da svoju Oliveru prati do Venecije vozom.\nBila je ubeđena da će se dotle predomisliti. Verovala je da nema hrabrosti da ode u inostrani grad bez ijedne adrese, bez preporuke. Olivera, međutim, nije popuštala u svojoj zamisli da ode u Pariz. Ukrcala se na voz i otišla u Pariz, ostavljajući ubledelu majku na peronu u Veneciji. Prvi utisak na pariskoj železničkoj stanici bio je poražavajući. Hladan doček. Upisala se u školu francuskog jezika "Alliance Francaise", i upoznala devojke iz Beograda, koje su je lepo prihvatile. Pokušavala je da nađe posao, ali Francuskinje su odbijale da je zaposle, jer su mislile da je iz "Čehoslovakije", a i njena lepota i mladost nije ulivala poverenje. Bila je često gladna i sama, ali je izdržala da do kraja leta ostane u Parizu.\nTog septembra 1959. godine, prijavila se na Akademiju. Otišla je do Mire Stupice, da bi ona procenila ima li dara za glumu. Donela joj je monolog Lavrensije iz komada Lope de Vega i jednu japansku pesmu. Petnaest dana je Olivera pred majkom naglas vežbala tekst. Izašla je na prijemni ispit. Krenula je prvo sa japanskom pesmom. Time nije mogla da izkaže svoj vreli i nemirni temperament. Odmah su je ironično upitali: "I ti želiš sa OVIM da budeš glumica?!" To je nije obeshrabrilo! Kao iz topa je krenula da sipa monolog Lavrensije, koji je upućen ocu, pun žestine i prekora. Ostavila je potom, veoma dobar utisak na komisiju. Primljena je na Akademiju u klasi profesorke Ognjenke Milićević, zajedno sa Petrom Kraljem, Stanislavom Pešić, Milenom Dravić i Mićom Uzelcem. Olivera je bila prepuna radosti i zadovoljstva i sa velikom pažnjom je pohađala sva predavanja. Već na prvoj godini je bila zapažena i dobila je angažman za Atelje 212 koji je tada bio u zgradi "Borbe", da odigra ulogu u farsi "Kad je žena nema" (1960) sa Borom Todorovićem, Taškom Načićem i drugima. Sve više je ulazila u svet glume. Gale je bivao sve uznemireniji. Sve su se ređe viđali, a kada bi se videli, izbila bi svađa. Svemu tome, doprinelo je i potajno udvaranje Miloša Žutića, Oliverinog starijeg kolege, koji je umeo da joj šalje po čitave korpe cveća. Budio je u njoj nežnost i poštovanje, ali ne i nešto više od toga...\nOlivera je uveliko bila u glumačkom svetu, i uživala bi u društvu svojih kolega u punom bifeu pozorišta, posle uspešno izvedene predstave. Jedan od tih susreta iza scene, imaće veliki uticaj na Oliverin život. Naime, posle odigrane predstave "Koštana" Bore Stankovića (1960), u kojoj je Olivera imala glavnu ulogu, sastali su se u bifeu Narodnog pozorišta reditelj predstave — Milenko Maričić, Olivera, Miloš Žutić, Ljiljana Dulović, Ljiljana Kontić i drugi umetnici. Raspravljali su o ostvarenju "Koštana" koje je bilo koncipirano isuviše ispred svog vremena. Vrlo smela predstava, oslobođena folklornih elemenata, ali pomalo hladna i lišena emocija, na koje je publika navikla, kada odlazi da gleda "Koštanu". Olivera je ovo uočila još na probama i nije nikako bila time zadovoljna. Želela je da odustane, ali joj je Mira Stupica savetovala da ostane do kraja. "Koštana" je trebalo da bude njen prvi veliki uspeh, a postala je njen prvi poraz, koji nije mogla da podnese. Svi su analizirali njen rad u bifeu. Hvalili su njen dar za karakterni balet, njeno umeće da sa velikom veštinom i bez greške prati disonantne tonove zaglušujućih udaraljki i da održava intonaciju, ali Olivera je bila potištena. Kritika je bilo raznih. Najviše joj je uši parala rečenica mladog reditelja Vuka Vuča — "Milolika, priučena balerina".\nOsećala je takav bes prema tom čoveku zbog te rečenice, da se zarekla majci da će ošamariti Vuka, čim ga bude videla. Uveravali su je da je Vučo to namerno uradio, da privuče pažnju na sebe, jer je bio zaljubljen u Oliveru. Sedela je u bifeu, snuždena, sa Milošem Žutićem. Iznenada, u bife je ušao Vuk Vučo. Skočila je kao oparena i drsko i samouvereno ga pitala — "Da li ste Vi taj nadobudni kritičar koji veruje da je duhovit?!" Vuk joj je odgovorio da je ono o balerini zaista bila šala, jer inače, oni ne bi razgovarali večeras, da se to nije desilo. Usledilo je jedno dugo veče upleteno u raspravu o tome — da li je umesno pisati pozorišne kritike u kojima će biti ismejani glumci koji treba da budu usmereni... U čitavom tom metežu, Vuk je iznenadno, pred svim tim ljudima, upitao Oliveru da li želi da bude njegova žena. Zanemela je i upitala ga da li joj se on i sada podsmeva. Odgovor je ostao u vazduhu.\nOlivera je po prvi put zanoćila van kuće, a da se nije javila roditeljima. Ujutru su već jurili za svojim dokumentima na Akademiji, jer je popodne trebalo da se organizuje venčanje. Olivera je bila ispijena i bleda od neprospavane noći u bifeu. Bila je obučena u crno, pod uticajem Žilijet Greko — crna suknja iznad kolena, crne čarape, šimi crne cipele sa visokom petom. Samo je iza crne duge kose sakrivala svoje bledo i umorno lice. Venčanje se odigralo u 13h u opštini koje se Olivera ne seća. Seća se samo da je izgovorila sudbonosno DA, kada je za to došlo vreme. Posle ceremonije, otišli su u Vukovu kuću, u naselju Senjak. Vuk je objavio ukućanima da je sa sobom doveo svoju ženu, Oliveru Vučo, kojom se danas oženio. Olivera je bila sva pometena. Počela je da plače kao dete i da moli i preklinje Vukovu dadilju da joj da njen kaput, da ide kući, kod majke. Vuk je, međutim, strogo zabranio dadilji da tako nešto učini. Utom je zazvonio telefon. Oliverin otac je odnekud grmeo da će je se odreći i govorio da je izazvala tragediju, jer se Miloš Žutić otrovao i da je u bolnici. Olivera je otela svoj kaput i izletela na ulicu iz kuće Vuča. U noć. Otišla je svojoj kući, u Pop Lukinu 15. Otac joj nije bio kod kuće, a majka ju je puna razumevanja prekorevala kako je mogla da učini tako nešto.\nBudimir se iznenada vratio kući. "Šta ćeš ti tu?" — upita je. Puče šamar. "Tebi ovde više nije mesto! Obrukala si kuću Petrovića i ja ću da te se odreknem!" Puče još jedan šamar. Isterao je svoju jedinu kćer, Oliveru, na ulicu. Samu, bez ičega. Samo u onome u čemu je došla. Otišla je pred zgradu Narodnog pozorišta. Tu je zatekla svog profesora Milenka Maričića, koji je počeo da je teši onako promrzlu i mokru. Licemerno. Na silu. Želeći što pre samo da je ostavi i da se iščupa jer nije mogao da prizna svoju grešku zbog koje je "Koštana" tako loše prošla. Ostavio je samu na uglu ulice. Stajavši tako pokisla i promrzla, osetila je nečiju ruku na svom ramenu. Znala je da je to Vuk. Očajnički ju je tražio cele noći po celom gradu. Jako je bio žalostan što je pobegla iz njegove kuće. Dugo su razgovarali o svemu što se desilo. Odlučila je da mu se vrati. Dala mu je priliku da ga upozna. Olivera je počela da gaji prijateljska osećanja prema Vuku. Podsticala ga je da unese malo grubosti u svoje aristokratske stavove i načine izražavanja. Učila ga je da prodire dublje u analizu pojava i ličnosti, da ode "do dna".\nVuk se sve više menjao jer nije mogao da se uskladi sa Oliverinim vatrenim temperamentom. Činilo se da ona vodi glavnu reč, ali to nije bilo tako, što bi pokazivao batinama koje su Oliveri komplikovale život, a nikako nisu vodile u razrešenje životne situacije. Vuk je sve više pio, Olivera sve više ostajala sama u kući. Priželjkivala je razvod. Vuk je bio u vojsci. Po povratku iz vojske, sve mu je ispričala. Nije želeo da joj da razvod. Ali pustio ju je da ode. Rastali su se uz zvuke Albinonijevog Adađa, u kome se prepoznaju turobni zvuci dalekih koraka i kucanje dalekog sata, kao odlazak u neku duboku večnost.\nNastavila je da igra u pozorištu. Dobija ulogu u komadu "Masna čorba" (1963), gde je trebalo da sa divom Nevenkom Urbanovom igra isti lik, samo u mlađim godinama. Predstava je trebalo da bude veliki povratak dive Urbanove na scenu. Sve je teklo savršeno, sve do premijere. Urbanova je odlučila da ipak ne zaigra, jer je smatrala da joj ta predstava ne bi sasvim odgovarala kao "povratnička". Tada je Mira Trailović "skinula" i Oliveru sa repertoara, pod izgovorom da se ne uklapa u šemu sa novoodabranom glumicom koja bi zamenila Urbanovu. Predstava nikad nije izvedena.\nKada je trebalo da se sprema "Idiot" Dostojevskog, uloga Nastasje Filipovne je dodeljena Miri Stupici, jer je njen suprug Bojan Stupica režirao predstavu. Olivera je morala da popusti pred svojom "pozorišnom majkom", iako je smatrala da je rođena za tu ulogu! (to joj je mnogo godina nasnije potvrdio i ruski poeta Voznesenski, kada joj je pred čitavom salom na svojoj književnoj večeri spontano potvrdio da je rođena za ulogu Nastasje Filipovne).\nSnimivši film "Vojnik" — 1966. godine, Olivera odlazi na Kanski festival. Iako Pozorište nije zbog toga trpelo, ipak je dobila otkaz. Čim se vratila iz Kana, obrazovan je Sud časti koji je bio smišljen da se Olivera odstrani iz Pozorišta. Članovi suda — Divna Đoković, Jovan Milićević i Bora Grigorović su joj presudili nemilosrdnim otkazom bez ikakvog razloga. Izgovor je bio da niko ne može da radi šta mu se prohte, a da ne ostane nekažnjen.\nU to vreme, Olivera je dosta putovala u inostranstvo. Jednom prilikom je bila Pjer Kardenova gošća u Francuskoj. Ponudio joj je da u njegovom pozorištu "Espas Karden" održi koncert. Sa njim se kasnije susrela i u Beogradu, u Skadarliji, gde su sedeli zajedno jedne večeri. Tada ju je čuo kako peva. Ponudio joj je da za njen nastup u svom pozorištu izmeni izgled sale — da fotelje zameni šarenim jastucima, sa vatrom u sredini, kako bi potpuno napravio atmosferu ciganske čerge. Želeo je da je obuče u crno i boju vatre, jer je smatrao da te dve boje najbolje idu uz Oliveru. Oliverina karijera je bila u svom naglom usponu u to doba. Obilazila je i ostale velike TV centre Evrope, kako bi se što bolje promovisala. Osim Evrope, gostovala je u Njujorku, ni manje ni više, nego u "Džoni Karson šou". Često je nastupala sa tamburaškim orkestrom Janike Balaša. Stizali su pozivi sa svih strana za koncerte. Tako je direktor Kanskog festivala, Favr le Bre, uporno, bez odustajanja, nekoliko godina posle "Skupljača perja" (1967) insistirao sa Olivera zatvori Kanski festival. Pristala je najzad da to učini. Pojavila se u raskošnoj ciganskoj haljini, koju su kreirali u Rimu, duge, raspuštene kose, bosa. Ovacije! Ovacije!\nO Oliverinom glasu se pisalo svugde u svetu, gde je nastupala. Radio televizija Italije — RAI ju je proglasila za najoriginalniji glas Mediterana. U Jugoslaviji, je, međutim, taj glas bio ismevan. Mnogi bili sumnjičavi prema kvaliteti tog glasa, koji kao da je dolazio iz grla u koje se "zaglavio kliker". Govorili su da je moguće tako grleno pevati samo u studiju, pod tehnikom, koja bi to sve uobličila. A nikada nisu govorili — šta je uzrok tolikoj omiljenosti Oliverinog grlenog, slovenskog pevanja kod publike? Nisu smeli o tome da pričaju. Narod ju je prihvatio posle prve snimljene extended play ploče!\n« Odgovor #9 poslato: Februar 05, 2011, 09:18:14 pm »\nU periodu od 1967—1969 izdala je desetak extended play singl ploča. Na njima su bile pesme raznih naroda i narodnosti — od afričke narodne pesme - "Jer ljubav, to je miris belog cveća", preko hebrejske narodne — "Svu noć je padao sneg", do indonežanske narodne — "Suliram". Kao što je bio običaj u jugoslovenskoj zabavnoj muzici, pevala je obrade poznatih hitova — "Sendi — Marioneta" ("Puppet On A String"), "Baš sam srećna ja" ("La felicidad"). Međutim, posebno ostvarenje u oblasti zabavne muzike u Jugoslaviji, Olivera je ostvarila pesmom "Šu... šu...", kada je ubacila etno motive u domaću zabavnu muziku. Pojavila se na sceni u kratkoj haljini sa potpeticama, i na taj način bacila sve pod svoje noge. Izuzetno značajnim, smatra se njen extended play ploča "Četiri balade" na kompozicije Vokija Kostića, koji je sadržao četiri pesme poznatih pesnika, koje su pevale o različitim temama - "Balada o Vijetnamu... (Vest sa Juga)", "Balada o ženi", "Balada o ružama" i "Mačija balada".\nU tom periodu je snimljen i legendarni film Saše Petrovića — "Skupljači perja" (1967), sa kojim su osvojili prvu nagradu u Kanu, što je bio prvi veliki uspeh Jugoslovenskog filma u svetu. Taj film je oduševio publiku širom sveta, kao i tadašnji žiri u Kanu, kojim je predsedavala velika zvezda Širli Mek Lejn. Svetska štampa je bila prepuna članaka koji su izražavali oduševljenje filmom "Skupljači perja". "Njujork tajms" je za Oliveru napisao: "Rođena je nova Ana Manjani". Francuska štampa je bila prepuna Oliverinih fotografija. Francuzi su govorili da "Olivera Vučo nema na čemu da zavidi Brižit Bardo", koja je u to vreme bila prava francuska ikona. Direktor pariske "Olimpije", doputovao je u Beograd, samo da bi upoznao Oliveru o kojoj se toliko pisalo i pričalo, iako nije odgledao njen film, jer je u vreme projekcije bio u Japanu. Ponudio je Oliveri gostovanje u tom pariskom svetilištu muzike, u kojoj je velika čast bila (i još uvek je) zapevati. Bilo joj je čudno - kako to da je angažuje "na slepo" kada nije ni video njen film, niti je čuo kako peva. Gospodin Kokatriks je izjavio da je dovoljno što se toliko piše i priča o njoj, da mu ne treba ni jedna druga potvrda. Te 1968. godine, potpisala je ugovor sa gospodinom Kokatriksom, i čak SEDAMSESET I DVA PUTA izlazila pred parisku publiku sa orkestrom Janike Balaša!!! Pariska publika ju je primila oduševljeno, skoro zaljubljeno! Diskografske kuće su se praktično otimale o Oliveru. Čuveni francuski kompozitor Šarl Dimon, koji je pisao čuvene šansone za Edit Pjaf, nagovarao je Oliveru da snimi njegove kompozicije za "Philips". Posvetio joj je jednu kompoziciju koju je otpevala uz njegovu pratnju na klaviru — "Jedan dan posle kraja sveta". Žilber Beko nije propuštao ni jedno veče da sluša Oliveru, nazivajući je "najboljim jugoslovenskim ambasadorom u svetu".\nUčestvovala je i na tadašnjem Jugoslovenskom izboru za pesmu Evrovizije, 1969. godine, sa pesmom "Poigraj, poigraj, devojče". Te godine, snimila je dva filma: u Italiji — "Gospođica doktor" ("Fraulein Doktor"), Alberta Latuada a u Nemačkoj — "Veštica iz đavolje šume" ("Hexen bis aufs Blut gealt") Majkla Armstronga, gde joj je partner bio Udo Kier, koji se danas može videti u spotovima Madonne.\nPotom se desila još jedna velika prekretnica u Oliverinom životu - upoznavanje sa Miladinom Šakićem, koji je tada bio potpredsednik grada Beograda. U vreme kada je srela Miladina, Oliverina majka Katarina se teško razbolela. Olivera ju je svakodnevno obilazila u bolnici, hranila i pazila. Osećala je kako je sve više gubi. Miladin joj je tada mnogo pomagao, i bezuspešno pokušavao da je uteši. Pred smrt, majka je zatražila da joj donese televizor, da bi mogla svoju kćer da gleda u "Novogodišnjem programu" koji je snimala u to doba, sa velikom mukom. Doček Nove godine je provela kraj njenog uzglavlja. Drugog januara se probudila, i kako je tada išla repriza šou programa, uspela je da po poslednji put vidi svoju jedinicu. Preminula je dva dana kasnije, 04.01.1969. godine. Olivera je bila u velikom šoku. Izgubila je glas. Sa okolinom je komunicirala preko ceduljica. Tada je, u čast svoje majke, odlučila da svom scenskom imenu, uz svoje kršteno ime, pridoda i majčino ime — Olivera Katarina.\nVenčanje sa Miladinom (1970) je proslavljeno u Skupštini grada Beograda, po želji njihovog kuma Branka Pešića, predsednika Grada. Miladin je bio divan muž — beskrajno nežan i pažljiv. Upravo zbog svega toga, njih dvoje su izazivali veliku ljubomoru i zavist, kad god bi se negde pojavili zajedno. Ta velika ljubav, burnih osećanja iznedrila im je sina, 01. februara 1971. godine. Nazvali su ga Mane, po Miladinovom ocu. Olivera nije ni sanjala u kakav će pakao zakoračiti. Sedam meseci posle rođenja deteta, Miladin je doživeo strašan udes kolima na službenom putu kod Milanovca. Zadobio je teške povrede glave i lakat razbijen u sedamnaest delova. Ništa više nije bilo kao pre.\nPored svega toga, Olivera je nastavila da snima filmove. Po prvi put, jedna jugoslovenska glumica je glumila u inostranom filmu. Igrala je veliku ljubav Franciska Goje — groficu od Albe, poznatu po njegovim platnima Maya nuda i Maya desnuda. Film "Goya — oder Der arge Weg der Erkenntnis" (1971) u nemačko-ruskoj koprodukciji se snimao duže od godinu dana u Lenjingradu, u predelima Sočija, u Berlinu, na Crnom moru u Bugarskoj i u Dubrovniku. Jedva je čekala premijeru u Beogradu. Premijera je, međutim, protekla bez ikakve reklame. Nije bilo ni jednog novinara. Potpuni bojkot. Nigde ni kritike u novinama, a radilo se o filmu sa dve međunarodne nagrade. Na skromnom prijemu u Udruženju filmskih glumaca, poklonili su joj sliku Miće Popovića. U Berlinu na premijeri, nemački ministar za kulturu je izjavio: "Od sada će nemački narod pamtiti Gojinu Maju po Vašoj ulozi u ovom filmu".\nDve godine posle toga, japanski kompozitor Dome Suzuki, poslao joj je ponudu da na Međunarodnom festivalu u Tokiju zastupa Japan sa njegovom kompozicijom na japanskom jeziku. Snimila je još par pesama, koje su se našle na toj ploči, snimanoj u tokijskom studiju, 1973. godine — Wakamono ha kaeranakatta i Koi ha... U Beogradu nikada niko nije poželeo da emituje te pesme, iako je to bio kuriozitet — jedna Srpkinja je zastupala Japan na japanskom jeziku. U Japanu je bila praćena velikom reklamom. Već na samom aerodromu, priređen joj je sjajan doček sa transparentima i japanskim suncobranima na kojima su visile njene fotografije.\nU periodu od 1974—1977 snimila je dva albuma. Njena matična kuća PGP RTB je 1974. izdala kompilacijski album sa uspešnim pesmama sa singl ploča, gde su se našle nezaboravne pesme: "Alba", "Plovi lađa Dunavom", "Budi moj", "Treperi jedno veče", "Suliram". Te godine, izdat je i album iz TV šou programa — "Alaj mi je večeras po volji". Dve godine kasnije, 1976., Olivera je objavila svoj, takoreći prvi (ako se izuzme kompilacijski LP i album sa pesmama iz šou programa), šlagerski orjentisan LP. Na njemu su se našle kompozicije Đorđa Novkovića, S. Kalođere i Željka Sabola. Sa toga albuma, poznate su kompozicije: "U ime ljubavi", "Opa, opa uz buzuki" i fantastična, antologijska pesma "Skrivni pogled" za koju je Olivera sama napisala tekst. Godine 1977. izašao je album sa ciganskim pesmama u modernom aranžmanu.\nBila je pozvana da peva drugu Titu i drugarici Jovanki, posle dočeka Nove 1975. godine na Brionima. Tri godine kasnije (1978), Olivera je ponovo pevala pred Titom. Ovoga puta na planini Tara. Na Tari je trebalo ostati šest dana. Olivera je trebalo samo da se pobrine za orkestar. Tada se desilo nešto, što danas može izgledati samo kao anegdota, ako se zanemari pozadina tog događaja. Naime, kada je trebalo da obavi poslednji razgovor sa orkestrom pred nastup, iznenada su joj javili da je čitav orkestar vraćen u Beograd. Srećom, tu se zatekao Milutin Popović Zahar, koji se ponudio da joj pomogne. Bila van sebe od straha. Počela je da peva svoju pesmu "Ti si moje janje", koja može da se izvodi bez orkestra. Međutim, umesto da izgovori "Ti si moje janje", Olivera je otpevala "Ti si naše janje", i ukopala se od straha. Nije znala kako će to da protumače, jer nije želela da pomisle da je ona Titu poručila da je ovca. Izvinila se odmah. A jedan od političara je dodao — "Ne zaboravite — ona je glumica". Dobila je veliki aplauz i vrtoglavo nestala sa scene.\nGodine 1979., Olivera snima jako uspešnu ploču sa Kornelijem Kovačem u Londonu. Kao tekstopisci se pojavljuju Duško Trifunović i Bora Đorđević. Nazvali su je simboličnim nazivom — "Osvetnica". Može se zaključiti zbog čega. Ploča je, međutim, bila puna ljubavnih pesama. Pesma "Letnja avantura" snimljena je kao duet sa Michael de Albuquerqueom.\nSledeće, 1980. godine, Olivera je potpuno promenila muzički stil. Okrenula se potpuno izvornom narodnom, grlenom, slovenskom načinu pojanja. Obren Pjevović je za nju napisao 7 divnih narodnih pesama. Osma pesma, sa kojom je zatvorila LP "Zarudela zora na Moravi", bila je upravo ona kojom je izašla pred druga Tita dve godine ranije, na Tari — "Ti si moje janje". Ploča je doživela veliki uspeh, i zlatni tiraž.\nNa sledećoj ploči, snimljenoj 1982. godine, Olivera je ostvarila saradnju sa Milutinom Popovićem - Zaharom. LP je nazvan "Idu momci u vojnike". Pored melosa južne Srbije, Olivera je obradila i jednu rumunsku pesmu — "Dani mog detinjstva".\nGodine 1984. snima svoj poslednji LP, pre potpunog odlaska u izolaciju i mrak — "Retka zverka". Album je bio inspirisan modernim, novokomponovanim folk motivima. Prošao je gotovo nezapaženo.\nTokom mračnih devedesetih, dok je živela u zabrani i izolaciji, imala je malo pravih prijatelja. Mogla ih je nabrojati na prste jedne ruke. Svi oni su se sastajali u domu dr Veselina Savića, neuropsihijatra koji je Oliveri mnogo puta pomogao. Zahvaljujući njemu, Olivera se oslobodila sujete. "Kada ženu u mladosti proglase lepom i dive joj se, pa je tako razmaze, ona opasno izgubi objektivnost prema sebi i postane narcis i sama sebi dovoljna" — tako razmišlja Olivera. Jedno vreme je izlazila na ulicu bez imalo šminke i oblačila se kako stigne, bez ikakve želje da ostavi utisak i bez želje da bude elegantna i nalickana. Navlačila je Manetove patike i u njima koračala ulicom. Posmatrala je zapanjenost ljudi u susretu sa njom, jer su navikli da za Oliverom Katarinom uvek ostaje oblak parfema, bujna, negovana kosa, i vitko telo utegnuto u tesne haljine. Sada je tu stajala Olivera, posivela, ugojena, po svemu drugom zapuštena, osim po higijeni.\nPošto nije bilo mogućnosti da Oliveru iko vidi na nekom koncertu, onaje često priređivala zabave za svoje prijatelje. Pevala bi sve što oni vole — stare narodne pesme, ruske romanse, šlagere...\nStan je morala da proda. Živela je u iznajmljenim stanovima i garsonjerama. Svi oni komadi nameštaja koje je godinama skupljala rasejani su na nekoliko mesta — deo je u Valjevu, deo u beogradskim naseljima Sremčica i Krnjača. Deo je sa njom u stanu u kojem bi trenutno živela — Manetove slike, knjige i neke sitnice, samo njoj važne. Živela je u gomili ruševina svoga života, otkrivena lica, gledajući pravo u oči sve one sa maskom, koji su je doveli do toga... Strpljivo je čekala...\nPonovo je zaigrala na velikom platnu u filmu Uroša Stojanovića — "Čarlston za Ognjenku", čija je premijera bila u januaru 2008. godine. Tu se nije završilo Oliverino otkrivanje - 19.06.2008. godine je imala veliki solistički koncert u prepunoj dvorani beogradskog Sava Centra. Bio je to veliki skup emocija, pesme i suza. Koncert se sastojao iz tri dela - prvi deo je bio šlagerskog tipa, gde je otpevala svoje nezaboravne pesme - "Ljubav", "Nikad' ne zaboravi dane naše ljubavi", "Sanjam", "Pričaj mi o ljubavi". Na sceni se pojavila u raskošnoj paperjastoj beloj haljini. Otpevala je tada i dve nezaboravne šansone Edit Pjaf — "La vie en rose" i "Milord". Drugi deo koncerta bio je posvećen tradicionalnoj, srpskoj narodnoj pesmi — "Alaj mi je večeras po volji", "Verka kaluđerka" i niz grlenih pesama. Treći deo koncerta je bio posvećen ruskim romansama i ciganskoj pesmi. Pojavila se u crvenom kostimu ruske princeze. Ređale su se — "Đelem, đelem", "Crvena jabuka", "Kuna", "Čororo". Publika se veselila i plakala zajedno sa Oliverom, koja je na toj velikoj sceni slavila život!\nU tekstu korišćeni citati iz knjige "Aristokratsko stopalo", Olivere Katarine. Izdavač Karić fondacija, 2002., prvo izdanje i Prosveta, drugo, dopunjeno izdanje, 2006.\n"Hvala mojoj dragoj Oliveri na mnoštvu korisnih saveta i na mnoštvu predivnih fotografija i novinskih članaka koje mi je ustupila za ovu priliku", Marko.\n« Odgovor #10 poslato: Februar 05, 2011, 09:18:59 pm »\nTRUBAČI, EDIT PIAF I MORAVAC — SVE MOŽE, SAMO JE STVAR STILA\nOlivera Katarina, karijeru je započela kao student ulogom Koštane u Narodnom pozorištu. Vanserijsa lepota, ukrašena talentom i moćnim glasom otvorila joj je, širom, vrata filma i televizije. Glumila je u više od dvadeset filmova. Obožavali su je i jugoslovenski i evropski reditelji, Mogla je sve, a ostala je zapamćena po ulozi u filmu "Goja" za koju je nagrađena na festivalima u Moskvi i Veneciji i, svakako, briljantno tumačenje fatalne Ciganke u "Skupljačima perja", zabog koje je bacila Cannes pod noge.\nOlivera Katarina je, tek, zakoračila na scenu, a Sava centar je, već, bio na nagama. Beograd je dugim aplauzom poželeo, nekada najlepšoj ženi sveta, povratak pesmi. "Sedim u jednom pariskom lokalu" — zapevala je diva koja je, svojevremeno, održala 72 uzastopna koncerta u čuvenoj francuskoj Olimpiji, koja je dva puta zatvarala svojim koncertima filmski festival u Kanu.\nU raskošnom belom kostimu, Olivera Katarina je u prvom delu nastupa pevala svoje najpoznatije balade — "Pričaj mi o ljubavi", "Sanjam"... u čas, njoj omiljene, Edit Piaf, otpevala je i, dalje, moćnim grlenim glasom, dve francuske šansone.\nUsledila je prva pauza. Na scenu je izašao novi orkestar u srpsko narodnoj nošnji, a zatim i članovi ansambla "Kolo". Splet igara iz Srbije, ponovo, je izmamio veliki aplauz. Jaki muški vokali zapevali su izvorne pesme, a Olivera im se, u stilizovanoj narodnoj nošnji, pridružila. Drugi deo nastupa doživeo je vrhunac kada je, neprevaziđena zvezda 60-tih i 70-tih odpevala "Alaj mi je večeras po volji".\nŽivan Saramandić, operska zvezda bivše nam zemlje, pevajući ruske pesme najavio je treći, naduži i najvatrniji deo koncerta.\nU raskošnoj crvenoj haljini, Olivera Katarina, zapevala je ruske ciganske pesme, koje su prerasle u pesme vojvođanskih, pa vrenjanskih Cigana, na tamburi ju je pratio sin neprevaziđenog Janike Balaša.\nBuknuli su i scena i publika. Smenjivale su se "Šošana", "Niška banja" i, svakako, "Đelem, đelem" — čuvena pesma iz kultnog filma Saše Petrovića "Skupljači perja"...\nJedan, drugi bis, publika je plakala, pevala, igrala. Hor i prateći vokali su tražili od velike zvezde "Molitvu", pesmu koju je Olivera Katarina komponovala za nastup u Guggenheim muzeju sa Marinom Abramovič.\n"Moram da se smirim za ovu pesmu koja govori o, večito, neshvaćenoj Slovenskoj duši" - rekla je šezdesetosmogodišnja glumica i pevačica i zatražila stolicu. Duboki uzdah i prvrih par stihova i kraj — "Zaplakaću, a obećala sam sebi da neće biti suza na sceni" — kazala je i publiku ispratila ponovnim izvođennjem "Niške banje".\nAko se, poštovani čitaoče pitaš — ko je Olivera Katarina, onda imaš manje od 25 godina i pravi je trenutak da pročitaš kako lepota i patriotizam mogu biti prokletstvo.\nPevala je romsku muziku neponovljivo i obilazila svet.\nKarijera Olivere Katarine, naglo je prekinuta krajem sedamdesetih kada je tadašnje komunističko rukovodstvo ocenilo da je srpski nacionalista. Nastupa, gotovo, tridesetogodišnja medijska blokada i potpuno ignorisanje.\nGorčinu koju je nosila u sebi pretočila je 2003. u autobiografsko delo "Aristokratsko stopalo". Knjiga je doživela nekoliko izdanja.\nPravi, veliki povratak Olivera Katarina imala je sa mladim rediteljem Urošem Stojanovićem koji ju je vratio u svet filma ulogom Velike Boginje u svom prvencu "Čarlston za Ognjenku".\nProšlo je trideset godina tišine u kojima publika nije zaboravila antologijsku lepotu, glas i glumu Olivere Katarine.\nVelikim koncertom koji je režirao priznati reditelj Gorčin Stijanivić, koji je režirao i nastup Marije Šerifović na Eurosongu, Olivera je pokazala da joj vreme nije naudilo, ako jesu ljudi.\nAutor: Dragana Ćosić | Datum vesti: 24.06.2008.\n« Odgovor #11 poslato: Februar 05, 2011, 09:20:11 pm »\nPOVRATAK: OLIVERA KATARINA O VESKU SAVIĆU\nLET IZNAD KUKAVIČIJEG GNEZDA\nDok su tekli dani i godine moje samoće i duboke izolacije, jedino mesto gde sam bila u društvu sa ljudima sa kojima sam mogla na miru da razgovaram i da razmenjujem mišljenje, i gde sam sretala mnoge zanimljive ličnosti, bio je salon doktora Veselina Savića, neuropsihijatra.\nTada je on bio već u penziji i teško je hodao. Po ceo dan je sedeo na kauču, prekrštenih nogu kao Buda, a ljudi su svakodnevno dolazili i odlazili u velikom broju. Silazio je sa kreveta samo kad baš mora. Inače, tu je dremao i ručao za malim stolom, koji mu je svakodnevno primicala njegova mlada supruga Tanja. Prvi zalogaj je obavezno davao malom crno-belom psu Lotiju, pa je tek onda on otpočinjao da jede.\nTu sam upoznala mnoge akademike, profesore univerziteta, poznate umetnike, naučnike, sve do policajaca i raznih otpadnika, ljudi sa margine života.\nSvaki od njih nosio je svoju priču, a sve ih je spajao osećaj teskobe, straha i nezadovoljstva u komunističkom totalitarizmu.\nVesko je bio kontroverzna ličnost. Neki su ga voleli, a neki ogovarali, kao što uvek biva sa vanserijskim snažnim ličnostima, ali niko prema njemu nije ostajao ravnodušan.\nVeselin je po poreklu bio Hercegovac i kao mlad došao je da studira medicinu u Beogradu. Jedno vreme se izdržavao, radeći kao mesar.\nČesto nas je uveseljavao pričama kako je mahao satarom u ruci, iza tezge i vikao, da privuče kupce: "Žene, žene, dođite kod mene!"\nBio je to čovek markantan, snažan, oštrog orlovskog pogleda ,o kome su se ispredale razne priče, istine i poluistine, od one da li je bio mason ili ne, da li je tajno sarađivao sa Udbom ili ne, da li je radio za neke specijalne strane službe, i za koje. Bez obzira na sve te nedoumice, bio je to čovek, čiji je ogroman značaj besumnje bio pre svega, u tome što je hrabrio usamljene, odbačene prognanike režima. Davao im podršku i na razne načine pomagao.\nPričalo se da je "političke krivce" ponekad tajno smeštao na Neuropsihijatrijsku kliniku, kako bi ih spasao zatvora. A poneke od njih je i proglašavao ludim, i na taj način im pomagao da budu slobodni.\nPa i njega samog, neki su zvali "ludi Vesko", a on je onda uz smeh komentarisao: "Lepo je biti pomalo lud, ali uvek slobodan"!\nČesto sam ga slušala, kad zagrmi onako sočno, uz psovku: "Srbi, majku vam vašu, dokle ćete se bojati?! Kako se ja nikoga ne bojim".\nMnogo mi danas nedostaje ta njegova psovka, iako sam mu onda često prebacivala što toliko psuje. On se pravdao da je i Sveti Ilija grmeo, i gađao kamenjem, kad je bio ljut. Govorio mi je, takođe, da je psovka ponekad zdrava i da oslobađa čoveka skučenosti, grča i strahova.\nPoznata je njegova anegdota o tome kako je Titov sin Žarko Broz došao jednom kod njega, da ga pozove da pregleda Tita: "Nešto se Stari žali na glavobolju. Trebalo bi, doktore Saviću, da ga pregledate. Rekao mi je da Vas dovezem". A Vesko mu najednom odbrusi: "Kaži ti njemu da ide u pičku materinu"! Žarko skoči kao oparen, maši se za pištolj i uperi u Veska, koji momentalno reaguje: "Dela, dela, upucaj me, pa će nasred Terazija da bude obelisk, podignut sa natpisom kako su doktora Veselina Savića — lično Brozovi ubili". Kao iskusni psihijatar, svojim snažnim autoritetom, uspeo je da smiri Žarka Broza, koji je onda vratio pištolj u futrolu, a Vesko mu je dodao: "Smiri se, Žarko, znaš zašto neću da idem, ako mu kažem zašto ga boli glava — boleće ga još više".\nTITO JE VESKA ČESTO OSUĐIVAO NA SMRT\nO Titu nam je često govorio: "On je mene dva puta osuđivao na smrt pre rata. Kuku meni, vi i ne znate ko je taj Tito!?\nDa da li je on baš znao, ostala je zauvek tajna. Mi smo mu se tada podsmevali, što on ipak od Tita prima korpe mandarina, na poklon, koje je Tito lično brao.\nVesko je bio član Kominterne i, po svom pričanju, napustio je kada je uvideo da treba da radi protiv svog srpskog naroda, na razaranju srpske kulture i tradicije, jer je to bilo u interesu Crvene internacionale, kako bi se smanjio uticaj najmnogobrojnijeg državotvornog naroda na Balkanu.\n"E, to nisam mogao"! Neki su ga sumnjičili da je bio proglašen za trockistu, što je on uvek negirao. Vesko je bio protiv svake satrapije, diktature i svake vrste fašizma. Bio je demokrata po ubeđenju. I svi koji su dolazili kod njega, učili su se demokratiji, toleranciji i privikavali se da smire strasti, da sa uvažavanjem prihvataju i tuđe mišljenje.\nBilo je izuzetno zanimljivo slušati žestoke verbalne duele između ibeovca, koji je prošao Goli otok, i četnika koji se, posle dugogodišnjeg progonstva, vratio u zemlju.\nJednom sam kod Veska srela i Dobrosava Paragu, kome je on pomagao kada je imao neke probleme u vojsci, iako je poznato da je on veliki hrvatski nacionalista. Tako ga je, u stvari, lečio od mržnje prema Srbima.\nKod Veska su redovno dolazili Vuk i Danica Drašković, koju je Vesko zvao Danilo. Dopadala mu se Danina hrabrost i srčanost. Prema Vuku je bio slab. Voleo ga je kao sina, njegovu rečitost i šarm, ali ga je i psovao kao sina. Dolazio je tu i Matija Bećković, Dobrica Ćosić, Mihajlo Marković, Vojislav Šešelj, Dragoljub Mićunović, Mihiz, Steva Raičković, koji je Vesku posvetio jednu pesmu. Dolazio je i filozof Ljuba Tadić čiju je pamet i čestitost Veselin izuzetno cenio. Dolazila je tu i Klara Mandić.\nA vrlo često kod Veska sam sretala i Milovana Đilasa. Ma šta o njemu mislili, čovek nije mogao da se ne divi njegovoj izuzetnoj vitalnosti, već u dubokoj starosti i fascinantnom pamćenju. Nisam mogla da se otmem osećanju kako je to morao biti mnogo opasan čovek, u mladosti. Snažan, hladnokrvan, smiren i hrabar, ali čovek iz tuđe priče, koja je meni bila toliko strana. Uvek bi mi, dok sam ga posmatrala, niz leđa kretala neka hladna jeza pri pomisli, šta je bilo koji fanatizam u stanju da učini od ljudi. Vrlo često bi, čim Đilas sedne, Vesko prstom pokazao na gusle i zapovedio: "Deder Đido, pevaj!" I Đilas ko malo dete, ustane, uzme gusle i krene da peva. Tako je jednom Đilas došao na ideju da bi bilo dobro da on i ja snimimo ploču za američko tržište, on da peva uz gusle, a ja da pevam izvorne narodne pesme. Vesko me je nagovarao žestoko da to prihvatim.\n"Jesi li luda", kaže mi, "prihvati, vidiš da nemaš ni dinara. Tako ćeš da zaradiš!. Cela Amerika se divi Đidu kao borcu za slobodu!"\nVesko je znao da pomiri duhove, da među njima uspostavi izgubljenu ravnotežu. Kao psihijatar, zračio je snažnim magnetizmom, koji je tako različite ljude držao na okupu. Nije bilo čoveka za koga on nije imao razumevanja i strpljenja, pa i kad se radilo o najvećim zločincima.\nČesto je govorio s tugom: "E, moj sinko, šta je sve čovek u stanju da uradi čoveku, što nikad ne može nijedna zver"!?.\nKad sevnu varnice i dođe do svađe, onda nas Vesko miri, uz obavezne psovke: "Kuku meni, kud ću s vama ovakvima!? Svi ste puni sebe, nadmeni, uobraženi i svaki misli da je najpametniji"!\nKO JE PRVI PREDVIDEO NATO BOMBARDOVANJE\nVoleo je da se zajedljivo podsmeva nekim akademicima i da ih podrugljivo proziva da su članovi Titove Akademije nauka, gde se po njegovom mišljenju, učlanjivalo po podobnosti, a ne po znanju i stručnosti.\nDanas, kad Veska više nema, mnogi kažu kako hvataju sebe da krenu Krušedolskom i hoće da se popnu na sedmi sprat zgrade jedan. A, a onda se osveste da Veska tu više nema!\nNema ni njegove Tanje, odselila se.\nBeograd je izgubio najzanimljiviji salon, u kome se rađala opozicija i nicala demokratija. Bila je to nesvakidašnja ordinacija za pronalaženje i lečenje duše i za mirenje strasti. Neka vrsta ispovedaonice, ali ne u četiri oka, kao pred sveštenikkom, već uvek pred desetoro i više ljudi, kao neka vrsta kolektivne terapije i lečenja od straha. Ali, bilo je tu i buđenjanacionalne svesti i ljudskog dostojanstva.\nVesko nas je hrabrio da se suprotstavimo režimu, da podignemo svoj glas, da ustanemo, budio nas je iz samrtnog sna. Stalno je ponavljao: "Majku vam vašu Srbi, dokle ćete se bojati, kako se ja ničega ne bojim? I čega se bojite kad nema muka? Ako te izlože i najvećim mukama, organizam se brani, i kad više bol ne može da se izdrži, čovek se onesvesti. Ne znate vi deco moja, šta sve čovek može da izdrži".\nČesto sam tako dugo u noć ostajala sama sa Tanjom i Veskom, kada je znao da mi se požali: "Kome da govorim danas kad nema dobrih ljudi!? Zemlja je u rukama zlih! Živimo u svetu neshvatljivom našem saznanju. Svi govore samo o pravima, a niko ne pominje dostojanstvo. Čovečanstvo je napravilo veliku štetu što je ukinulo dvoboj, pa prešlo na ljudska prava".\nE, moj Vesko, šta bi tek rekao da je doživeo bombardovanje naše male nezavisne zemlje od udruženih devetnaest NATO država. Sigurna sam da bi nas terao da sa njegovog velikog balkona posmatramo te rakete, ubice, iznad naših glava, jer se dogodilo baš onako kako je jednom, na tom istom balkonu, koji je okrenut ka hramu Svetog Save i spomeniku Karađorđu, slikar Sveta Đukić, koga smo svi zvali Sveta-Srce, vidoviti prozorljivi umetnik, koji je bio jedan od medijuma Veselina Savića, jednoga leta pričao sve ono što će se kasnije i dogoditi.\nGleda Sveta u nebo, a mi zabezeknuti u njega, i priča: "Vi ne verujete, znam", i sa podignutim prstom prema nebu kaže: "Ali, evo ih, dolaze, pristižu eskadrile, ja ih vidim dobro. Kreću na nas u velikom broju i sa svih strana. Pa jeste li slepi, kako ih ne vidite, eno ih, ja ih vidim"! I onda krene da nam opisuje kako izgledaju te neverovatne letilice: "Pa onda kažu — Sveta lud. Nije Sveta lud, već vidi dalje i bolje od drugih, ali šta vredi vama govoriti, znam da vi u to ne verujete"!\nI zaista, mnogo godina kasnije, doživeli smo bukvalno sve što je Sveta opisivao do detalja, te specijalne letilice za koje do tada nikada nismo čuli, niti mogli da ih zamislimo, te zvezde ubice koje su survavale na nas hiljade tona eksploziva.\nSlikar je video jasno. Dogodilo mu se isto ono što se dogodilo meni na Tari i na brdu "Nirvana". Ja sam videla krv, mnogo krvi, užasan rat. Pitam se odakle to Treće oko iz nas crpi snagu. Kakva je to energija potisnute spoznaje.\nDa li je Vesko, putem magnetizma, o kome je često govorio, primenjivao neke eksperimente čiju tajnu je odneo u grob!? Vesko se bavio magnetizmom. Pod njegovim uticajem, dovodio me je do velike koncentracije, tako da sam uspevala da oko svoje ruke vidim sopstvenu auru i da prepoznam njenu osnovnu plavu boju, koju sam mnogo kasnije kod vajara Labata, prilikom jednog njegovog eksperimenta, takođe videla plavo.\nLabat je jednom prilikom pred mene stavio jednu grafiku, žutu poluloptu, sa tačkom u sredini, koja je imala izvesne godove i on je tražio da se smirim, a da u ruci držim jedan kamen, koji mi je dao i da posmatram tu poluloptu, koncentrišem se. I ja sam to i činila, sve do momenta kad sam kriknula: "Kakvo plavetnilo! Kakva fantastična plava boja!" Osetila sam kao da sam zaronila u nebesko plavetnilo. Kriknula sam od uzbuđenja. Kako je moguće da je presečena žuta lopta u mojim očima postala nebeski plava. Labat je sa strane nešto radio sa viskom, dok sam ja to posmatrala. Nisam mogla da pratim šta on to radi, jer sam bila koncentrisana na taj sunčani krug. Onda me je Labat pitao otkud meni to iskustvo i da li sam ja radila na sebi, jer, po njegovom mišljenju, reagujem kako bi reagovao monah, koji je trideset godina bio u isposnici i meditaciji u sozercanju. Rekao mi je takođe, da je ta energija, koju je on merio jedinicom koju je nazivao "svar", po staroslovenskom bogu Svarogu, nekoliko puta veća nego kod drugih ljudi.\nVOLEO JE MOJ MAGNETIZAM I ISKRENOST\nTačno je da je Veselin Savić, ispitivao moj magnetizam i da je i on tvrdio da je izuzetno snažan. Vesko je razvijao moju vidovitost. Radio je na tome. Na primer, terao me je da govorim o ljudima koje prvi put vidim, čim izađu iz njegove sobe. Kako ih doživljavam, šta u njima zapažam, koje su njihove karakterne osobine i uvek se divio onome što sam ja videla, iako te ljude nisam uopšte poznavala.\nVesko je imao poverenja u mene. Često je naglašavao da sam najiskrenija žena koju je sreo u karijeri. Ako već posedujem izvesnu prozorljivost, bio je siguran da neću manipulisati njome, već da ću govoriti samo punu istinu.\nJa sam svake večeri odlazila kod Veselina i družila se sa velikim brojem najrazličitijih ljudi, raznih vera, nacija, ideologija. Danas sam potpuno svesna da me je to osnažilo, jer sam kod Veska Savića naučila da se svojom intuicijom služim, da ne sumnjam u nju kao ranije, da ne padam u dilemu da to možda jeste, a možda i nije stvarno. Postala sam sigurna, a život mi je pokazao da sam u pravu.\nDanas verujem da je velikim delom za to zaslužan Veselin Savić, koga su svi zvali psihijatrom za zdrave. Njega nisu uopšte interesovali obični problemi ljudske psihe. On se interesovao naročito za kreativne ljude, i umeo je da utiče da se stvaralački duh u njima razmaše, da se razvije i uzleti. Na primer, meni je često govorio da je ubeđen da mogu da postanem ozbiljan pisac, ali da postoij samo jedan problem, kako da suzbijem svoje strasti.\nGovorio je o tome sočno "Slušaj mala, moram te zašiti"!\nA ja mislim, da je pored toga, bilo veoma važno da se ja oslobodim sujete. Ako jednu ženu proglase lepom u ranoj mladosti, pa joj se godinama udvaraju, duvaju joj u jedra, dive joj se, zavode je, pa je onda razmaze, opasno je da ona izgubi objektivnost prema sebi i da postane narcis i sama sebi dovoljna.\nU ušima mi zato odzvanja Veskova rečenica "E, moj sinko, teško je nositi lepotu"!\nJa sam onda jedno vreme, izlazila bez i malo šminke, oblačila se kako stignem, bez ikakve želje da ostavim utisak, i bez brige o tome da uvek budem elegantna i nalickana. Navlačila sam Manetove patike, koje su mi bile velike, i u njima koračala ulicom. Uživala sam da posmatram kako ljudi u susretu sa mnom bivaju zapanjeni kako ona Olivera, koja je za sobom ostavljala oblake parfema, i prkosno zabacivala svoju bujnu negovanu kosu, obično utegnuta u tesne haljine koje su pokazivale obline, odjednom ide posivela, ugojena, po svemu drugom zapuštena, osim po higijeni. Jedino što nikad nisam propuštala, to je bilo kupanje.\nKAKO ME ISLEĐIVALA POLICIJA\nJednoga dana zvoni mi telefon: "Ovde Savezni SUP. Hoćemo da dođemo kod vas sada, na informativni razgovor"!\nTih dana, ja sam išla na demonstracije diljem zemlje. Noge mi se odsekoše. Čim sam spustila slušalicu, zazvonim kod komšinice Mire: "Dođi, Miro, Mane mi nije kod kuće, sama sam, a izgleda policija dolazi da me hapsi". Okrenem Veskov telefon: "Veseline, evo dolaze iz Saveznog SUP-a da me preslišavaju, šta da radim?" Šta hoće, majku im njihovu? Čim budu došli, odmah me zovi!"\nNije prošlo desetak minuta, zvoni neko. Dvojica policajaca u civilu. Primam ih u stan. Mira je već tu. Oni je odmah zamole da se udalji. Au, šta li će da mi rade? Počnu oni da me ispituju zašto ja idem na demonstracije, i kako sa tim treba da prekinem, jer to može biti vrlo opasno za mene i sve u tom tonu. Kreće isleđivanje, kažu mi da su među ženama koje su bile u Skupštini, kada smo mi organizovale prve demonstracije, i upale u unutra, bile i neke žene četnici. Tu su verovatno mislili na Danu Drašković. Savetuju mi, da bi ja trebalo od njih da se distanciram.\n"Ne dolazi u obzir", kažem ja.\nSve smo mi majke i žene Srbije. Između nas nema nikakvih podela. Ne možemo više da trpimo progon Srba na Kosovu. Tu nešto mora da se uradi da se to zaustavi.\nZvoni telefon, grmi Vesko Savić s druge strane žice. "Jesu ovi došli?" Kažem jesu. "Smesta da si im rekla, da im Vesko Savić poručuje, da idu u pičku materinu, napolje iz tvoje kuće. Šta oni tu traže? Šta hoće s tobom?" Ja zbunjena, počnem nešto da zamuckujem, a Vesko još žešće "Jesi li me razumela, šta ti kažem? Smesta da si to uradila! Daj mi ih ovamo na telefon!"\nJa, kao iz topa, okrenem se prema policajcima i zagrmim isto onako kao Vesko: "Poručio vam doktor Veselin Savić da smesta idete u pičku materinu, napolje iz moje kuće!"\nJedan policajac uzme telefon, dugo je nešto razgovarao sa Veselinom. U međuvremenu, kod mene je već stigla Veskova supruga Tanja. Stvar se nekako smirila. Očigledno im je Vesko ozbiljno zapretio.\nPolicajci su rekli kako vrlo cene i poštuju profesora Veselina Savića. Smiriše se ko jaganjci. Samo što mi se nisu izvinjavali. Tanja ih povede kod Veska.\nKasnije mi je Veselin govorio: "Dok sam ti ja živ, niko te više ne sme dirati. Kad mene ne bude bilo, sinko, moraš se boriti sama"!\nPošto nije bilo mogućnosti da me Vesko gleda i sluša na nekom koncertu, jer mi je bilo onemogućeno da se bilo gde pojavim, a on je uživao da me sluša kako pevam i igram, često me je terao da zaigram kolo pred ljudima i sa oduševljenjem je uzvikivao: "Vidite li je kakva je?"\nMOJ PRIVATNI KONCERT ZA VESKA\nOrganizovala sam koncert u njegovom stanu, pevajući sa pesnikom Slobodanom Markovićem - Liberom, uz gitaru. Sve smo pripremali, u želji da posebno obradujemo Veska. U znak zahvalnosti, priredila sam za Veselina i Tanju koncert u mom stanu. Spremila sam bogatu večeru, zbog koje me je Veselin kasnije hvalio kako sam dobra domaćica. Zamolila sam orkestar "Lola" da dođe.\nVesko se smestio na trosedu, svečano odeven, u pumparice do kolena, bele dokolenice, lakovane cipele i somotsko crno odelo, sa leptir mašnom. Uvalio se udobno pored svoje Tanje, koja je bila tanušna, odevena u crno. Ja svečano odevena, kao za pravi koncert. Koncert je mogao da počne. Pevala sam sve ono što sam znala da on voli. Stare narodne pesme i ruske romanse, a pratio me je tamburaški orkestar "Lola", koji je pevao zajedno sa mnom. Bilo je to nezaboravno veče, koje je Veselina oduševilo.\nDugo je posle toga psovao: "Majku im njihovu, kakve budalčine! Kolika je to šteta što joj ne daju da se pojavljuje pred publikom!". A ja ga onda pitam: "Vesko, šta misliš, da li će mi ipak jednom dozvoliti da se pojavim?" "Sinko moj, nikad ti neće dati da se vratiš." "Pa zašto Veseline? Gde je ta moja krivica? Objasni mi zašto im ja toliko smetam?"\nSinko moj, ti nosiš magnetizam, koji deluje na mase. Budiš ih, a oni to ne žele. Oni žele uspavanu amorfnu masu, kojom se može manipulisati. Zato su im potrebni drugi. Oni koji će svojim lažnim optimizmom i bezrazložnom lažnom radošću, da narod dovode do zaborava, kako bi sve manje bili svesni u kakvom kalu žive. Svako ko tu baruštinu zatalasa, opasan je i nepoželjan."\nJednom sam u stanu Veselina Savića, srela ženu koja je dugo godina bila zadužena da prisluškuje stanove u kojima su živeli ljudi za čije živote su neke tajne službe bile zainteresovane. Lice joj je bilo mrtvo, okoštalo sa izgubljenim pogledom. Biće ispunjeno prazninom. Mučenica, koja je decenijama iz dana u dan, noći i noć, osluškivala tuđe živote. Šta rade ljudi u svojoj kuhinji, kupatilu, o čemu razgovaraju u bračnim krevetima i kakvi su u seksu. Takvoj jadnici nijedna ćelija u telu nije mogla ostati njena sopstvena. Celo joj je biće bilo ispunjeno tuđim sudbinama, pa je delovala kao strašilo od krpa, ispunjeno slamom, koje služi za zastrašivanje ptica. Hranila se tuđim emocijama. Upijala je tuđu maštu. Sopstvenu žeđ je gasila tuđim suzama, a iščezli zaboravljeni ljubavni zov budila je i naslađivala se vampirski tuđim strastima. Nije imala vremena za sopstveni život. Živela je u korpi tuđeg prljavog veša, iz koje do kraja života nije mogla da se iskobelja. Ostala je tu na dnu, udavljena, kao leš čiji se zadah nezadrživo širio svuda unaokolo.\nUvek me je obuzimala ledena jeza od takvih ljudi. Pitala sam se kako na sve to pristanu. Čime ih primoraju. Verujem da im u početku sve liči na igru, a onda to podmuklo, tajno, zavereničko osluškivanje tuđih duša počinje da ih truje, i tako prelaze u bolest i patologiju.\nPrisluškivač postaje svedok, porota, sudija, navijač, a možda se i zaljubi. Javi se ljubomora, zloba, zavist, pakost, a iz svega toga izobličenog stvara se jedna deformisana bolesna ličnost iz koje proizilaze patološki odnosi prema žrtvi, pa i mimo onoga što se od prisluškivača traži, stupa u sasvim lični privatni odnos sa žrtvom, što može da dovede i do zločina.\nVerujem duboko da sam bila jedna od žrtava takvih ludaka, koji su se potajno patološki zaljubljivali u mene, dok su skrivenim okom pratili kako se odvija moj život. Znali su ti, bednici, da u stvarnom realnom životu ne mogu ni u kom slučaju dopreti do mene, pa su mi se svetili na najneverovatnije načine, uživajući potajno skriveni u svojim pacovskim rupama, naslađivali su se mojim izazvanim paničnim strahovima, mojim očajem i suzama. Moj lični let "iznad kukavičjeg gnezda" nisu mogli da podnesu. Gađali su pticu u meni, bedno, kukavički, s leđa, iz svojih skrovišta, uživajući sadistički u bespomoćnom letu mojih slomljenih krila.\nSećam se kad me je Vesko u Beogradu, posmatrajući moju besparicu poslao u Ameriku, za Čikago, da nešto zaradim, ali sa zadatkom da mirim pozavađene Srbe, jer kaže: "Kad oni vide tvoju dušu, tebi će sigurno verovati. Svi oni što im drže govore, lažu ih. Tebi će verovati, jer ih nećeš lagati".\nBio je organizovano da se smestim kod jednog sveštenika i njegove žene u državi Ilinois u Libertvilu. Popadija je uveče radila u velikom restoranu u Čikagu koji se zvao "Miomir", po gazdi koji je pre svoje smrti podigao sebi spomenik na kome je pisalo "Oj, Moravo". Manetu je tada bilo šesnaest godina.\nČim smo stigli na aerodrom u Čikago, sačekao nas je gazda Miomir, razbarušene kose, razdrljene košulje, sa zlatnim krstom na lancu, koji mi je odmah objasnio da se nalazim u slobodnoj zemlji, jer ja sam najzad izašla iza gvozdenih rešetki. Oni će, kaže, a ja se pitam koji su to "oni", da preuzmu brigu o meni i mom sinu. Velika američka kola voze me u državu Ilinois, u kuću sveštenika. Tu ćemo biti privremeno smešteni, dok se ne nađe bolje rešenje.\nOn drži veliki restoran u Čikagu, kako reče, gde nije dozvoljavao da nastupi nijedna od tih novokomponovanih turbo pevačica iz starog zavičaja. Ali, s obzirom da znaju da sam ja u nemilosti kod režima, i ne pripadam tom sloju, meni će to omogućiti. I zaista, kasnije sam se uverila da je to bio veliki restoran za sedam stotina zvanica, sa međunarodnim programom i izvođačima, koji su se menjali, sa ruskim orkestrom, a nastupala je tu jedna bugarska pevačica, jedan italijanski pevač, a svirao je i naš orkestar, odande... Revija 92\n« Odgovor #12 poslato: Februar 05, 2011, 09:20:36 pm »\nPESME OLIVERE KATARINE\nP. Ivanović — B. Timotijević\nŠu... šu... šu... šum... šum... šum...\nšuma... šuma... šuma...\ndi... di... di... joj joj joj...\nŠumadijo, oj, zelena!\nU tebi se moje srce\nrascvetalo, oj! Oj, joj!\nRascvetalo, i umilo,\nponosom se zadojilo,\nSeno, slama, slama, seno,\nsvuda kolo zapleteno,\nSeno slama, slama, seno,\nŠu.. ma.. di.. jo! Oj!!\nŠumadijo, rodni kraju,\nu tebi je ko u raju!\nFotografija sa singla "Šu... šu..." iz 1967. godine.\nOstale pesme sa singlploče su: "Tula", "Baš sam srećna ja" i "Eri".\nPGP RTB EP 50337, 1967. i LP 5232 1974.\nYouTube: Olivera Katarina — Šu... šu...\n« Odgovor #13 poslato: Februar 05, 2011, 09:21:38 pm »\nĐelem, đelem lungome dromeja,\nmala dilem čorore romesa.\nĐelem đelem lungome dromeja\nmala dilem baht ale romesa.\nA, romalen, a čavalen...\nKindem lake lolo diklo tursko\nni volim ma ačol latar pusto\nala volim lake kale jaka,\nkaj si gudlje sar duj kalje drakha.\nAj, Romalen, aj čavalen.\nFotografija sa singla "Đelem, đelem".\nPored pesme "Đelem, đelem" na singlu se nalaze još pet romskih pesama iz filma "Skupljači perja":\n"Rino", "Trajo — trajo", "Bida", "Niška banja" i "Čerda Mile".\nIzdavački zavod JU-1733-1, 1967.\nYouTube: Olivera Katarina — Đelem, đelem\n« Odgovor #14 poslato: Februar 05, 2011, 09:22:07 pm »\nNema jedinoga dela,\nnema dela moga tela.\nDa ga nisu žarom pekli,\nda me bolom nisu sekli...\nEhej, sve me, sve me boli...\nTelo moje gori!\nJa hoću još da volim,\npa neka sagorim!...\nDuša ima mnogo toga, što bi htela reći,\nne nalazi nikad pravu reč...\nSuze peku oči moje, srce ludo bije...\nNiko nema prave strasti, niko nema prave časti,\nMeni samo čista ljubav može biti lek...\nNiti vatru možeš peći, niti vodu možeš seći,\nLjubav meni snagu daje, ljubav snaga jedina je!\nEhej, sve me, sve me boli..\nYouTube: Olivera Katarina — Vatra\n« Odgovor #15 poslato: Februar 05, 2011, 09:22:28 pm »\ni lažno se smešim čoveku što gleda.\na ja tražim oči, oči kao tvoje.\nmahnite od snage ovog letnjeg vina.\nMisli sve su dalje al' samo ja sam ovde —\nsedim tako sama kao dobra vila.\nJa te sanjam ove noći,\nmoja duša za tobom vene sva.\njer te volim do groba.\nYouTube: Olivera Katarina — Ljubav\n« Odgovor #16 poslato: Februar 05, 2011, 09:22:54 pm »\nFotografija sa singla "Ža, Ža"\nOstale pesme: "lidu, lidu", "Verka Kaluđerka" i "Kaljina, maljina".\nPGP RTB EP 16 278\nYouTube: Olivera Katarina — Za-za\n« Odgovor #17 poslato: Februar 05, 2011, 09:23:16 pm »\n« Odgovor #18 poslato: Februar 05, 2011, 09:23:42 pm »\nZvone zvona Svetog Spasa,\nSrbadija sva talasa\nU boj ide Srbadija junačka,\nprotv srpskih dušmana,\nu boj ide Srbadija ognjena\nprotv srpskih dušmana —\nza krst, za krst Nemanjića,\nza slavu, za slavu Obilića.\nBanjaluko naša diko\nne daj da te robi niko.\nSrba ima kao lista\nnema vise komunista!\nBihać, Doboj, Treskavca,\nbranilo je Srpsko ime!\nReči lažne pohranite\ni junaci svome rodu\n... za slobodu\nStasala je naša dika\nnova Srpska Republika!\nZa krst, za krst!\nYouTube: Olivera Katarina — Za krst\n« Odgovor #19 poslato: Februar 05, 2011, 09:24:00 pm »\nYouTube: Olivera Katarina — Čerda mile\nYouTube: Olivera Katarina — Beslo Rako (Sedi Raka)\nYouTube: Olivera Katarina — Trajo\nYouTube: Olivera Katarina — Kaljina, maljina (Nar. — obr: O. Vučo)\n« Odgovor #20 poslato: Februar 05, 2011, 09:24:46 pm »\nOlivera Katarina, glumica i pevačica\nSVE SU UČINILI DA ME OTERAJU IZ SRBIJE\nMoram da verujem da se vise nece ponavljati moja sudbina, da ce moj sin i slicni njemu pozeleti da se vrate u svoju zemlju, da ce umetnost biti vracena umetnicima a ne diletantima. Posle svega sto sam prezivela to mi je jedina nada.\nPunih 20 godina je nije bilo na sceni. Samo je RTS uporno, svako malo, emitovala onaj njen cuveni snimak (u to vreme nije bilo spotova) kako u izazovnoj mini haljini sa dubokim dekolteom peva "Su, su, su, su, Sumadijo..." Ponekad bi se emitovao poneki njen stari film, i ponekad bi se na ekranu pojavila ona antologijska scena iz filma "Skupljaci perja" kada Bekim Fehmiju razbija casu i krvavi ruke, a Olivera peva "Djelem, djelem". Zaboravljeno je na desetine njenih filmova, domacih i kooprodukcionih, zaboravljene su njene sansone, njene izvorne narodne pesme.\nA onda je sa balkona Gradske skupstine zapevala "Alaj mi je veceras po volji", na mitingu posle pobede DOS-a. Narod je pevao sa njom i ponovo je pocela da se pojavljuje u javnosti. Mada je u medjuvremenu svoj zivot "raspolutila" izmedju Madrida i Beograda:\n"Otisla sam prosle godine posle bombardovanja. Kad kazem otisla, to znaci da sam prodala jedinu imovinu koju sam imala, svoj stan, pa smo moj sin Mane i ja otisli u Spaniju. Za njega i za mene ovde vise nije bilo hleba. Moj sin je slikar, ali od slikarstva nije mogao da zivi pa se okrenuo drugom poslu. Medjutim, posle godinu dana uspesnog vodjenja "Libera" kafica na Vracaru, njemu je onemoguceno da dalje radi. Probao je sa drugim kaficem, na drugom mestu, i opet su se isprecili neki mocnici iz senke i bilo je jasno da za jednog mladog postenog coveka nema hleba. Onda smo prodali nas stan, i to kome, tadasnjem ministru telekomunikacija u Saveznoj vladi, portparolu JUL-a Ivanu Markovicu. Dolazio je dva puta da gleda moj stan, dopao mu se, i onda ga je Vlada Srbije kupila za njega. Tako sam napustila svoju zemlju placuci, jer su me na kraju ipak oterali naslednici onih koji su me preko noci skinuli sa svih televizija, radija i iz svih novina."\nGodine rata na ovim prostorima odvodile su Oliveru cesto medju srpske borce u Republici Srpskoj, isla je na Kosovo, pevala je vojnicima, govorila svoje stihove:\n"Ja sam bila Srpkinja onda kada se prosto nije smelo reci. Hrvati su mogli da budu Hrvati, Slovenci su mogli da budu Slovenci, Makedonci da budu Makedonci, Siptari da budu Albanci, samo je bio jeres reci da si Srbin. I zbog toga smo kao Srbi tako strasno prosli poslednjih desetak godina. Svi su dobili svoje drzave, samo smo mi najvise iskrvarili i najvise izgubili. Dojucerasnja vlast je izdala sve nacionalne interese sada nam ostaje da se uspravljamo kao Srbi pred svetom koji nas je istinski nepravedno satanizovao."\nOliverin sin Mane Sakic (iz braka sa nekadasnjim politicarem, pokojnim Miladinom Sakicem) je u Madridu otvorio kafic "Olivera" i tamo se mogu cuti njene pesme. Spanci vole njenu muziku. Neki pamte njen film "Goja" u kojem je igrala knjeginju od Albe:\n"U pitanju je sasvim druga kultura koja neguje svoje vrednosti i postuje tudje. Umetnik je umetnik, bez obzira na godine. Mi smo jedna od retkih kinematografija u kojoj glumice moraju biti samo mlade da bi igrale na filmu, a pevacica posle tridesete nema sta da trazi na sceni. Moje najbolje godine zrelosti prosle su u potpunoj zabrani da igram i pevam, tako da su dosle generacije koje prakticno i ne znaju ko je bila Olivera Katarina."\nNa pitanje da li je muzika koja je poslednjih desetak godina zaposela radio i tv stanice potisnula onu izvornu pesmu kojom je ona plenila sedamdesetih, Olivera kaze:\n"Kada sam pocela da pevam nase domace, narodne pesme, imala sam silne prepreke da uvedem trubace na scenu. I kada su ih pustili, videlo se da su oni nas najbolji izvozni artikal. Mnogo godina kasnije to su svetu pokazali Emir Kusturica i Goran Bregovic. Kada sam imala koncerte u pariskoj "Olimpiji" najveci uspeh sam imala sa ciganskim i nasim pesmama. Trudila sam se da svetu predstavim nasu autenticnu muziku. Ono sto je poslednjih godina nudjeno publici, predstavlja sramotu za narod. To nije muzika ovog naroda i samo je takva vlast kao sto je bila u to vreme mogla da zaglupljuje narod raznim iransko-tursko-arapskim zavijanjem. Iskreno se nadam da ce Srbi posle svega vratiti sebi u svemu, pa i u muzici."\nOlivera Katarina je objavila dve zbirke pesama, kompletan je autor desetine novih kompozicija koje nikada nisu emitovani ni na jednoj radio stanici u Srbiji (kaseta je pre nekoliko godina snimljena u Republici Srpskoj) i sva je prilika da bi se opet mogla vratiti pozornici:\n"Moj povratak ne moze da izbrise cinjenicu da me 20 godina nije bilo. Niti to da je moj sin bio prinudjen da napusti svoju zemlju, kao i vecina mladih ljudi koji su predstavljali bolji deo nase populacije. Zao mi je kada vidim kako dostojanstveno moj sin predstavlja Srbe u Spaniji, i ne samo on vec svi ti mladi ljudi, a morali su da odu kako bi imali od cega da zive. Svuda u svetu se cuvaju oni u cije skolovanje drzava ulozila, a iz ove zemlje su odlazili obrazovani, skolovani, oni koji govore jezike, poznaju istoriju, patriote u najplemenitijem smislu te reci. I takvim svojim osobinama oni imponuju strancima. Samo ovom rezimu gde su primitivci i kriminalci diktirali nacin zivota, nisu odgovarali.\nMoram da verujem da se vise nece ponavljati moja sudbina, da ce moj sin i slicni njemu pozeleti da se vrate u svoju zemlju, da ce umetnost biti vracena umetnicima a ne diletantima. Posle svega sto sam prezivela to mi je jedina nada."\nPiše Radmila Stanković | 18.11.2000.\n« Odgovor #21 poslato: Februar 05, 2011, 09:25:07 pm »\nOlivera Katarina, najveća muzička i filmska diva\nbivše Jugoslavije možda ponovo na filmu\nPROGONE ME 30 GODINA\nZbog nacionalizma uklonjena iz javnog života. Izdržava je sin, pošto ima penziju 10.000 dinara\nMožda najveća filmska i muzička diva bivše Jugoslavije, Olivera Katarina, ovih dana nestrpljivo čeka vesti o sudbini filma "Čarlston za Ognjenku", njene prve filmske uloge trideset godina nakon što su komunistički moćnici odlučili da naglo unište njenu do tada burnu umetničku karijeru.\n"Zvali su me (producenti) i dali mi lepu i veliku ulogu u filmu. Snimanje je trebalo da počne u avgustu ali ne znam šta se trenutno dešava sa filmom" — govori vidno razočarano Olivera.\nNije raspoložena da kaže nešto više o samom projektu ili o kakvoj se ulozi radi i priznaje da nije sigurna da li je ovo trenutak kada će biti prekinut njen "filmski post" koji traje od 1974. godine, kada se poslednji put pojavila u čak četiri filma:\n"Intimno su mi poverili: 'samo nemojte da kažete da ćete vi igrati jer kada se to čuje nećemo dobiti sredstva za film'. Eto kakve sam sreće. Milion puta mi neko nešto obeća i sve tako padne u vodu" — kaže umetnica.\nSmatra da je sazrelo vreme da se konačno revidira njena karijera u očima kritike i javnosti i to je bio jedan od razloga da objavi autobiografsku knjigu "Aristokratsko stopalo", u kojoj nudi objašnjenja zašto je prekinuta njena karijera i zašto je neki i danas onemogućavaju da je nastavi.\n"Zašto se to desilo? Zato što sam etiketirana kao srpski nacionalista! Pevala pesme svih naroda sveta, proslavila se romskom muzikom ali kad sam zapevala izvornu srpsku muziku sa trubačima, to je bio skandal jer je to za tadašnji režim bila muzika koja vuče na nacionalizam što je bilo nepoželjno" — seća se Olivera Katarina.\nKljučni trenutak kada su je "Bogovi iz Centralnog komiteta zbrisali i sklonili sa televizije i iz umetnosti za sva vremena", prema njenim rečima, nastupio je kada je pred televizijskim kamerama u srpskoj narodnoj nošnji izvela pesmu "Zarudela zora na Moravi".\nKada to govori, sa smeškom se priseća da je u to vreme u njenoj televizijskoj emisiji nastupio i Oliver Dragojević, i da su u duetu izveli jednu srpsku narodnu pesmu, naravno oboje obučeni u šumadijske nošnje.\nSmatra da je lep potez što su se predsednici Srbije i Crne Gore i Hrvatske izvinili za počinjene ratne zločine ali naglašava:\n"Dragojević kaže da neće u Srbiju jer su sveže rane i da još nije vreme, i ja njega razumem i to poštujem. Imam isti takav odnos i nemam nameru da idem u Hrvatsku da pevam sve dok se Srbima ne omogući da se vrate svojim kućama" — odlučno kaže.\nNe snima filmove, nema je na televiziji, ne dobija pozive da održi koncerte, ploče snima povremeno, i bez pravog odjeka u javnosti, a njen novi materijal nema ko da izda.\nIpak, upitana da li možda pesma "Romanija", posvećena Radovanu Karadžiću na njenom poslednjem izdanju izvornih pesama, objavljenom u Republici Srpskoj, potvrđuje navode o njenom nacionalizmu i u trenutnoj političkoj situaciji još više pomaže da bude bačena na marginu, Olivera odlučno kaže da se ne odriče svojih stavova.\n"Bila sam na ratištu i toga se ne odričem. Dok su ovde mnogi sedeli i pili čaj, bila sam na prvim linijama kod Knina, u Baniji, na Majevici pa sve do Osijeka, da vidim šta se tamo stvarno dešava dok gine naša mladost. Nisam tamo bila sa puškom i u to vreme sam napravila tu pesmu" — seća se Olivera.\nTragedija srpskog naroda je velika i još je nismo dovoljno svesni, kaže Olivera, i dodaje da je već nekoliko puta boravila na Kosovu i Metohiji, i da je za nju "bolno i tragično kako Srbi tamo žive".\nIako ima status istaknutog umetnika kaže da joj je penzija od 10.000 dinara mala i da ne bi mogla živeti da je ne izdržava sin koji živi u Španiji. "To je realnost i moj život. Bila sam na mestima koje mnogi nisu dosegli, svojom pesmom sam zatvarala filmski festival u Kanu.\nŽao mi je što sam prerano uklonjena iz javnog života a mogla sam mnogo više da uradim. Moja priča nije vesela i boli me što mi se čini da sam ostala neshvaćena. Mislim da sam išla ispred vremena" — zaključila je Olivera Katarina.\n« Odgovor #22 poslato: Februar 05, 2011, 09:25:27 pm »\nOlivera Katarina o svojoj knjizi, sećanjima, izgonu...\nNEĆU DA SE IZVINJAVAM ŠTO SAM SRPKINJA\nOni koji su me najviše mučili u ono prošle vreme nisu mogli da me razočaraju jer od njih nisam mogla ni da očekujem nešto bolje. Ali su me, nažalost, razočarali oni kojima sam veoma verovala. Sve što sam radila, radila sam iskreno i srcem. Nisam pravila gafove kojih bih se danas stidela.\nOlivera Katarina, nazvana je u "Leksikonu Ju-mitologije" nekadašnjom najvećom jugoslovenskom glumačkom i muzičkom divom. Za nju su mnogi muškarci "od ukusa" onog vremena rekli da je bez premca bila najlepša žena koju su ikada videli.\nVikipedija, navodi da je studirala na Akademiji za pozorište, film, radio i televiziju. Svoju pozorišnu karijeru kao student počela je u Ateljea 212, a usledila je glavna uloga u Narodnom pozorištu u predstavi "Koštana". Postaje supruga tadašnjeg pozorišnog kritičara Vuka Vuča. Igrala je u dvadesetak domaćih i nešto manje, desetak, inostranih filmova. A film "Goja" nagrađen je na filmskim festivalima u Moskvi i Veneciji. Ipak njena najpoznatija uloga je u filmu "Skupljači perja" iz 1967. godine Aleksandra Petrovića Sase koji je nagrađen na filmskom festivalu u Kanu. Olivera Katarina imala je privilegiju da dva puta zatvori koncertom ovaj festival gde su pored nje pevale Nana Muskuri i Dajan Vorvik.\nKao interpretator izvornih narodnih pesama i ciganskih romansi održala je više od stotinu koncerata širom sveta. U čuvenoj francuskoj "Olimpiji" održala je 72 uzastopna koncerta kojima su prisustvovale sve vodeće francuske zvezde filma i muzike toga vremena. I sada se na Internetu mogu kupiti kompilacije sa njenim pesmama iako ovde decenijama nije ništa snimala.\nIz braka sa političarem Miladinom Šakićem ima sina Maneta koji poslednjih godina živi u Madridu kao uspešan slikar.\nOlivera je autor zbirke pesama "Beli badnjaci", a nedavno je promovisala drugo dopunjeno izdanje svoje autobiografske proze "Aristokratsko stopalo", pored toga nastupila je u Gugenhajmu u performansku Marine Abramović, a u 2007. godini pred njom je premijera filma "Čarlston za Ognjenku" Uroša Stojanovića.\nDo ove, kako je zove, povratničke godine, nismo prečesto imali priliku da je vidimo samo je RTS uporno, s vremena na vreme, emitovao onaj njen čuveni snimak (u to vreme nije bilo spotova) kako u izazovnoj mini haljini, sa dubokim dekolteom peva "Šu, šu, Šumadijo..." Tek, retko je emitovan poneki njen stari film, i ponekad bi se na ekranu pojavila ona antologijska scena iz filma "Skupljači perja", kada Bekim Fehmiju razbija čašu, a Olivera peva "Đelem, đelem"... O svojoj knjizi, sećanjima, izgonu iz javnosti i još po nečemu govori za Glas.\n■ Ova godina je ponovo pokušaj da doprem do svoje publike, što mi je bilo uskraćeno decenijama. Ko je čitao novine imao je prilike da vidi da se svakih deset godina najavljuje moj povratak i onda se opet dogodi da nestanem i da budem onemogućena. Zašto je to tako, za mene je još enigma. Učinila sam napor da jedan otkrijem šta mi se sve dešavalo knjigom "Aristokratsko stopalo". Jako mi je bilo teško da opišem te neke događaje koji su bili veoma bolni i kojih se trebalo setiti do detalja posle toliko godina. Poneko sećanje na to šta je tačno bilo '78. i '79. godine veoma me je opteretilo. Bilo je to, verujte mi, i hrabro i bolno za mene. To mogu samo oni čiji su životi čisti i nemaju čega da se stide, a ja sam ta. Sve što sam radila, radila sam iskreno i srcem. Nisam pravila gafove zbog kojih bih se danas stidela. Zato i mogu da iznosim punu istinu o svom životu. Možda nisam sve rekla, možda sam neke ljude čuvala. Možda će uslediti nastavak, još ne znam.\n■ Ono što danas znam to je da je život veomo težak ali čovek mora da izdrži, a i tako postaje jači. Naročito bolno bilo je kad sam pisala o brodu "Nirvana". Došla sam potpuno čedno među taj svet ne očekujući ništa slično. Ruku na srce, zagrebačka publika prihvatila me je sa velikim oduševljenjem. Tada sam bila u jednom posebnom stanju i zato je bilo teško sve to evocirati. Mnogo bola sam ponovo proživljavala dok su mi se vraćale te slike. Čak sam u nekim trenucima i bacala papire na kojima sam pisala i htela da odustanem. Toliko mi je bilo teško da rekonstruišem neka događanja.\nOlivera ni danas nema odgovor na to kome i zašto je smetala njena karijera i lepota.\nNE PRISTAJEM NA PONIŽENJA\n■ Neki televizijski urednici su se naljutili kada su čuli da neću da pevam u emisijama u kojima voditelji i gosti sede okolo, a ja treba da ustanem pa da pevam kao u kafani. Smatram da je to ponižavajuće. Ne pristajem na to, pa ne moram nikad da nastupam. Neću na taj način da profanišem svoje stvaralaštvo.\nGOŠĆA GRUPE "VAJA KON DIOS"\n■ Oko dva sata po podne pozvana sam da sa Deni Klajn, pevačicom grupe "Vaja kon Dios" ručam. Oko pet, ona mi je predložila da budem njen gost na koncertu u Centru "Sava" i otpevam "Đelem, đelem", ona bi je samo počela. Drugog dana njenog boravka u Beogradu to sam prihvatila i pojavila sam se. Publika me je izuzetno toplo pozdravila. Upala sam u njen džez aranžman, posle samo jedne probe oko sedam sati, i odmah se uklopila.\n■ Kako je krenulo uskoro će mi zabraniti da pevam "Đelem, đelem". Izgleda da sam kriva što sam od te pesme, kroz film "Skupljači perija", napravila svetski hit, koji ima nebrojeno interpretacija u svetu. Samo "Vaja kon Dios" je prodala 10 u tiražu od milion primeraka, a znamo da i u Rusiji i Italiji i Španiji ima nebrojeno verzija, da ne pominjem ove nove. I vidim da bi svako hteo po jedno (zlatno) perce iz "perjara" da se njime zakiti. Nemam ništa protiv ali ako je krenulo daće uskoro meni biti zabranjeno da je pevam.\nTekst: Olivera Stojimirović | Glas Javnosti\n« Odgovor #23 poslato: Februar 05, 2011, 09:25:47 pm »\nINTERVJU — OLIVERA KATARINA\nMLAĐE BOLJE RAZUMEM NEGO SVOJU GENERACIJU\nKao što pisca prepoznaš po prvoj rečenici kojom počinje roman, tako glumac prepozna reditelja pri prvom ekspozeu. Kada nas je okupio i krenuo da objašnjava šta od nas očekuje, videla sam da taj mladi reditelj zna šta hoće, ne luta, nije nesiguran, ima čvrsto mišljenje koje sledi, i osetila sam se potpuno u sigurnim rukama kao što sam se osećala kod Saše Petrovića — kaže glumica Olivera Katarina, koja se ulogom u filmu "Čarlston za Ognjenku", reditelja Uroša Stojanovića, vratila posle trideset godina na filmsko platno.\nUroša od početka snimanja poredite sa Sašom Petrovićem? U čemu se ogleda njihova sličnost?\n■ Oni su pravi veliki umetnici kod kojih se glumac oseti zaštićeno. Poznata sam po tome da se teško predajem svakom reditelju. Predam se samo onda kada sam potpuno sigurna da je on u pravu i da je na pravom putu na kome mogu da ga sledim. Sledim reditelja kada vidim da je to čvrst stav, ali da ima imaginaciju. Uroš ima izuzetnu snagu ličnosti, a to što radi nije uobičajeno. Isto tako Saša je celu ekipu doveo u euforično stanje radosti i želje da zajedno, kao kolektiv, učinimo nešto značajno. To je isto bilo kod Uroša. Mi smo radili u oduševljenju. Snimali smo na teškim lokacijama, po hladnom vremenu, penjala sam se po kranovima, stajala na ledenoj vodi, ležala na pesku, ali sve smo izdržali.\nFilm "Čarlston za Ognjenku" prati pozitivna aura, mnogi ga najavljuju kao prekretnicu u domaćem filmu. Kako ga vi doživljavate?\n■ Mi superiorno nastupamo jer smo uvereni da smo uradili nešto značajno i lepo. Ovom prilikom želim da zahvalim divnom čoveku — producentu Bati Neneziću, koji je imao hrabrosti, srca i ljubavi prema umetnosti da je poverovao u mladog Uroša, da mu je pružio neverovatne mogućnosti u ovim vremenima kada je teško doći do novca.\nIgrate ulogu kakva nije do sada viđena na domaćem filmu. Koliko vam je ovo iskustvo bilo novo, neobično?\n■ Igram Veliku Boginju, baku dvema devojkama, Maloj Boginji koju igra Katarina Radivojević i Ognjenki koju tumači Sonja Kolačarić. Dušan Kovačević je kad je došao na snimanje rekao: "Znao sam da ćeš se vratiti, makar kao duh!" S velikim uživanjem sam radila tu ulogu, pri tom u komplikovanom kostimu. Imala sam stalno opanak na glavi. Taj kostim mi je pomogao da igram. Ovde sam se prvi put na filmu susrela s novom tehnologijom. Kada zaustim da nešto kažem, iz mojih usta kreću leptiri, i to sam morala da odigram, da bi se ti leptiri kasnije kompjuterski dodali.\nDa li je postojao bilo kakav generacijski jaz tokom rada na filmu?\n■ Odgovorno tvrdim da me mlada generacija mnogo bolje razume nego moja generacija. Pre svega, Uroš, koji je godina moga sina, prepoznao me je kao glumicu. Dopuštao mi je slobodu da dodam, da improvizujem, obogatim scenu nekim rešenjem, davao mi je mogućnosti. Uroš izuzetno poštuje glumca. Radila sam s raznim rediteljima, neki su nervozni, galame na glumce, vrše neke pritiske, sve to nije slučaj s Urošem, s njim se sve moglo dogovoriti, i ako imaš jak argument uvek će da ga prihvati, ali njegova će biti poslednja, što je i prirodno. Postoji velika generacijska razlika s glumicama s kojima sam imala direktne scene. Meni ništa nije bilo teško, unosila sam radni elan, sve ih hrabrila kada nastanu momenti umora, prezasićenosti od čekanja. Na filmu je poznato koliko su dugi sati čekanja na zimi, uz sendviče.\nU filmu i pevate. Koliko numera?\n■ Izgleda da ima više numera. Pevam pesmu japanskog kompozitora Šigeru Umebajašija. To je drugi Japanac koji je za mene pisao muziku. Prvi je bio Dome Suzuki, japanski kompozitor čiju sam pesmu pevala na velikom festivalu u Tokiju i zastupala Japan na njihovom jeziku. To, nažalost, naša publika nikada nije imala prilike da čuje.\nOd skorašnjih izleta u svet, prošle godine ostvarili ste izuzetnu saradnju s Marinom Abramović, koja vas je uključila u jedan od svojih scenskih performansa?\n■ Divno smo sarađivale. Uključila me je u svoj projekat koji sam izvela u okviru njenog performansa u Gugenhajm muzeju u Njujorku, gde se nastupa samo po pozivu. Moje pevanje je pobudilo velike emocije. Marina je plakala dok sam snimala, i stalno mi je govorila da ne može da shvati da imam takav glas i takve emocije. Uzvikivala je stalno: "Ovakve emocije ne postoje na Zapadu."\nDa li je po završetku snimanja bilo drugih poziva?\n■ Čekam drugi Urošev film, jer sam izgleda za njega sudbinski vezana. Borim se kako znam i umem da posle trideset godina napravim oproštajni koncert. Kada sam to rekla Urošu, on se naježio. Moj sin to neće da prihvati, a ja bih volela i taj jedan da mi daju. Je l' ova Srbija normalna, zašto mi ne daju da pevam? Zar je moguće da sam mogla da pevam u Gugenhajmu, 72 puta u "Olimpiji", u Kanu, Lenjingradu, Rimu, gde sve nisam, a da mi u mojoj Srbiji ne daju.\nKako bi izgledao taj koncert?\n■ Želela sam da na sceni imam Evropu, da napravim atmosferu Pariza. Da mi "banu" moji Cigani, za koje sam sudbinski vezana, koji me vole i koje volim. Sa kojima sam pevala u "Olimpiji". Sa Ciganima sam jedne godine pevala na Kalenić pijaci uz trubače. Zar to nije tragikomično da ja mogu da pevam samo na pijaci? Oni po sto hiljada evra daju nekom da peva na trgu, a ne daju za umetnički program koji želim da podarim svojoj publici. I da završim sa izvornim narodnim pesmama po kojima sam isto tako poznata. Prva sam se izborila da truba dođe na televiziju. Bila je to "Zarudela zora na Moravi", kada sam dovela trubače i zemljoradnike iz Mrčajevaca sa čika Obrenom Pjevovićem koji je autentični pesnik i kompozitor.\n■ S obzirom na to da je knjiga "Aristokratsko stopalo" čitana i da je "Prosveta" štampala dupli tiraž, odmah sam dogovorila sledeću knjigu. Gospođica Maja Gojković me je pozvala da napravim koncert u Novom Sadu u Srpskom narodnom pozorištu. Hvala joj. Što se tiče moje muzike, PGP mi je obećao da će štampati trostruki album. Ma, meni mnogi obećavaju, i to samo kao nekim čarobnim štapićem nestane.\nBEZ NACIONALNE PENZIJE\nBila sam iznenađena kada me je Lane Gutović, koji je bio član komisije za dodelu nacionalnih penzija, pozvao u svoju emisiju. To je bilo neposredno posle odluke po kojoj sam odbijena. Rekao mi je da uopšte nisam bila na spisku, tako da me nisu ni uzeli u razmatranje. Znači, neko me je izbacio sa spiska, jer me je Udruženje filmskih glumaca Srbije kandidovalo. Ako on nije imao priliku da govori o meni kao moj kolega, ko je to odlučio? Imala sam zasluge po dve linije, muzičkoj i glumačkoj. Ko je mene sklonio sa spiska? To je pitanje komisiji i pitam ministra zašto sam nestala sa spiska?[/td][/tr][/table]\nVIŠE OD 70 KONCERATA U "OLIMPIJI"\nOlivera Katarina igrala je u desetak domaćih i isto toliko inostranih filmova. Za film "Goja" nagrađena je na filmskim festivalima u Moskvi i Veneciji, a njena najpoznatija uloga je u filmu "Skupljači perja" (1967) Aleksandra - Saše Petrovića, koji je nagrađen na filmskom festivalu u Kanu. Kao interpretator izvornih narodnih pesama i ciganskih romansi održala je više od stotinu koncerata širom sveta. Pevala je kompozicije Enia Morikonea, Šarla Demona, Doma Suzukija, Mikisa Teodorakisa... U čuvenoj francuskoj "Olimpiji" održala je 72 koncerta.\nAutor: N. Tusić | 13.01.2008. | Blic Online\n« Odgovor #24 poslato: Februar 05, 2011, 09:26:09 pm »\nNEDELJNO ĆASKANJE — Olivera Katarina, pevačka i filmska diva\nJoš pre trideset godina borila sam se za to da se ne odreknemo onoga lepog što imamo i što treba da pokažemo svetu. To su između ostalog i frula, i truba, i narodna nošnja, i izvorno i grupno pojanje, i "Đelem, đelem"... Sve to se uvek dopadalo silnim strancima kada dođu, samo se ne dopada nekim "srpskim" ideolozima\nČak i da se povremeno na malim ekranima ne pojavi antologijska scena iz filma "Skupljači perja" (1967) Aleksandra-Saše Petrovića, kada Bekim Fehmiju razbija čašu, a ona peva "Đelem, đelem" ime Olivere Katarine ostalo bi krupnim slovima upisao u hronikama koncerata, budući da je u čuvenoj francuskoj "Olimpiji" održala 72 uzastopna koncerta, kojima su prisustvovale sve vodeće francuske filmske i muzičke zvezde toga vremena. Oliveru u "Leksikonu Ju-mitologije" nazivaju najvećom jugoslovenskom glumačkom i muzičkom divom, a mnogi muškarci "od ukusa" govorili su da je, bez premca, bila najlepša žena koju su ikada videli. Igrala je u dvadesetak domaćih i nešto manje stranih filmova. Autor je zbirke pesama "Beli badnjaci", autobiografske proze "Aristokratsko stopalo", ove godine vratila se filmom "Čarlston za Ognjenku" Uroša Stojanovića. Pevala je i izvorne narodne pesme i francuske šansone - a njene pesme "Ljubav", "Ala mi je večeras po volji", "Nikad ne zaboravi dane naše ljubavi", "Nije to, ljudi, istina" postale su antologijske. U četvrtak, 19. juna, u Centru "Sava" na velikom koncertu ponovo će se oriti njen glas.\n■ Prvi deo će biti pesme komponovane za mene i francuske šansone, drugi deo će biti tradicionalna srpska muzika koju ću pevati "a kapela", sa jednom grupom pevača iz Požege. Nastupiće i mladi duvači iz tog kraja i profesionalni ansambl "Kolo". Mislim da je sve jako dobro zamišljeno i da se već polako stvara jedna divna atmosfera. Na probama smo svi bili oduševljeni kako to zvuči. Treći deo je ciganski, u kome će me hor pratiti u izvođenju romske muzike. Zadovoljna sam zvukom i očekujem da će me beogradska publika lepo primiti.\nZahvaljujući vama pesma "Đelem, đelem" našla se i na repertoaru grupe "Vaja kon dios". Kako ste došli do nje?\n■ Pokojni urednik Radio Beograda Duško Radetić, koji je imao i svoj poznati ansambl, išao je na studijska putovanja po Rusiji, Moldaviji i Rumuniji. Tako je jednom prilikom u Moldaviji među tamošnjim Romima našao pesmu "Đelem, đelem". To kako Romi sa severa Moldavije pevaju pesmu razlikuje se od izvođenja južnih Roma iz Turske ili nekih drugih krajeva. Pesma je ušla u film "Skupljači perja" i obišla svet. Neposredno posle filma postala je svetska himna Roma. Mnogo godina kasnije pojavila su se različita izvođenja te pesme.\nNikada se niste stideli srpskog porekla?\n■ Pevala sam u narodnoj nošnji "Zarudela zora na Moravi" i posle toga sam zbrisana sa televizije. Tužno je koliko se stidimo sebe. Stidimo se opanka, šajkače, svoje prelepo izvezene narodne nošnje. Trebalo je da dođe jedan Francuz Žan-Pol Gotje i da pre nekoliko dana u Etnografskom muzeju vidi blago Srbije i kaže da to može da ga inspiriše, te da Srbi treba da budu ponosni na ono što imaju i da treba da im je čast što pokazuju deo svoje kulture i tradicije. Ovde je vladalo sumanuto mišljenje da narodnu nošnju ne treba isticati. Bila sam prisutna kada je političar Marković opomenuo grupu "Đerdan", koja izvodi isključivo narodne pesme, da treba da nose "gradska" odela. Izloženi smo ogromnim pritiscima na identitet, koji jako dugo traju i to je davnašnja tema. Još pre trideset godina borila sam se za to da se ne odreknemo onoga lepog što imamo i što treba da pokažemo svetu. To je između ostalog i frula i truba i narodna nošnja i izvorno i grupno pojanje i "Đelem, đelem"... Sve to se uvek dopadalo silnim strancima kada dođu, samo se ne dopada nekim "srpskim" ideolozima. Tužno je što ovaj mali narod nema pravo na svoju posebnost.\nGlumica ste, pevačica, pisali ste i pesme i prozu. Stiče se utisak da vam mnogo toga ide od ruke?\n■ Nažalost, ništa mi ne ide s lakoćom, sve ide s mukom samo što ja zaista jesam veliki borac i istrajavam na ovom teškom putu. Zaista ne nailazim na razumevanje ni kod koga osim kod naroda. Čini mi se da me naš narod voli i to mi daje, nekako, snagu. To mi neverovatno daje krila. To pomaže umetniku, kad oseti da prelazi "rampu". Kada oseti da se njegove emocije pretaču u krvotok onih koji imaju priliku da upoznaju to što umetnik ispreda u bilo kojoj formi. Ne mogu da se pohvalim da sam nailazila na podršku zvaničnika. Ni u vreme mog najvećeg uzleta u svetu nisam ovde imala podršku. Nailazila sam na ruganje. Sećam se da su ispredali kako je "Olimpija" jedna kafana i da sam pevala na stolu. Tako se pričalo, verovali ili ne?!\nOdakle vam tolika snaga za sve?\n■ Verujem da je osnovni izvor moje energije, za koju ljudi govore da je fantastična, u velikoj povređenosti moje duše. U dubokoj povređenosti i želji da iznova priđem ljudima i da pokušam da ih urazumim, da ne budu baš toliko nepravedni prema meni. Sve mi se čini da će me neko ipak razumeti sa više dobrote, sa više pravdoljubivosti i iskrenosti. Čini mi se da sam u pravu kad vidim da uspevam da doprem do mladih. Veoma mladi ljudi od 19-20 godina me sada otkrivaju preko knjige, mojih snimaka, muzike i filmova koje razmenjuju preko Interneta. Ako me nije razumela moja generacija, koja je dozvolila da živim u grobu, u mraku bez mogućnosti da preživim, neka to čini taj klub mojih mladih poštovalaca. Istina ipak dopre, doduše, ovog puta, kasno. Više nisam u stanju da nađem pravu reč za sve ono kroz šta prolazim svih ovih decenija. I dan-danas me isto prati. Očekivala sam da će se u ovim mojim godinama naći bar neko ko će mi pružiti podršku da moj povratak prođe što dostojanstvenije. Osećam se kao nahoče Srbije. Zašto je to tako, analiziraće jednom ovi mladi koji su uz mene, jer za to što se dešava sa mnom ne postoji nijedno realno, nijedno pravo objašnjenje. Tu vam staje pamet. U ime čega se i ko odriče moga dara!\nIme: Olivera Katarina rođena Petrović\nDatum rođenja: 5. mart u Beogradu\nHoroskopski znak: Riba\nOsobenosti: Opisivali su je kao rasnu, vatrenu crnku, sa očima koje plamte strašću\nPrivatni život: Bila je supruga pozorišnog kritičara Vuka Vuča. Iz braka sa političarem Miladinom Šakićem ima sina Maneta Šakića.\nOD POLITIČARA NI RUŽA\nNiste se libili da otvoreno podržite političare?\n■ To me je žestoko koštalo. Onog trenutka kada sam podržala Nikolića, a tada sam tako i mislila i osećala i to sam javno i rekla, pre glasanja, svi donatori koji su mi nudili pomoć su nestali. A od ovih koje sam podržala nisam ništa više očekivala — do jedne ruže. Ali nisam ni tu ružu dobila.\nIpak na snimanje filma "Čarlston za Ognjenku" došao je sam predsednik Tadić i želeo da se fotografiše sa vama?\n■ Sve to stoji. Vrlo je lepo što je došao da proprati snimanje i da podrži našu ekipu i naš film koji smo tako ambiciozno radili, ali sam očekivala od moćnih ljudi ove zemlje, osim toga što umeju da budu veoma civilizovani i ljubazni, da učine nešto više za umetnika koji čeka svoju šansu 30 godina. Da nađu načina da mi pomognu. Nisam očekivala kule i gradove, već da mi se nekim gestom olakša da taj koncert izgleda onako kako ja mislim da zaslužuje jedan umetnik posle tri decenije nepravednog čekanja.\nAutor: Olivera Stojmirović | 15.06.2008. | Glas javnosti