Batiha - Viquipèdia, l'enciclopèdia lliure\nLa Batiha o al-Batiha (en àrab: البطيحة, al-Baṭīḥa, literalment ‘la Maresma’) és una depressió ocupada per praderes humides, inundades regularment. Els àrabs van donar aquest nom concretament a la regió de maresmes al curs inferior de l'Eufrates i Tigris, entre Kufa i Wasit al nord, i Bàssora al sud, a la part meridional del modern Iraq. També se l'anomena al-Batàïh, plural d'al-Batiha.\n31° 24′ 52″ N, 46° 15′ 46″ E / 31.4144°N,46.262869°E / 31.4144; 46.262869Coord.: 31° 24′ 52″ N, 46° 15′ 46″ E / 31.4144°N,46.262869°E / 31.4144; 46.262869\nLes maresmes en aquesta zona ja existien molt antigament i són esmentades a les inscripcions cuneïformes. En època clàssica foren anomenades Chaldaicus Lacus. Nearc calcula que mesuraven uns 128 km. En aquesta època estava habitada per tribus d'origen nabateu i alguns autors anomenen la regió com Maresmes dels Nabat. També hi vivien probablement els madeans o subba (edat mitjana anomenats mughtasila) que encara hi viuen. A la taula de Peutinger apareixen sota el nom de Paludes Diotahi, segurament un error per Paludes Biotahi (de la paraula àrab). Posteriorment s'hi van començar a infiltrar els àrabs, els primers els Yashkur, els Bahila i els Banu l-Anbar que ja hi vivien al segle v. Després en van seguir d'altres.\nLa zona s'havia format pels dipòsits al·luvials del rius, creant el modern delta de Shatt al-Arab, però l'aigua del mar es va conservar en alguns punts. Al final de l'època sassànida (segona meitat del segle V) la zona va patir grans inundacions i les maresmes van agafar una extensió tan gran que els àrabs pensaven que fou llavors quan es va formar; alguns dics trencats en el regnat de Peroz I o Firuz I (457-484) foren reparats sota Cosroes I (531-578) i una part del terreny inundat va poder ser recuperat pel cultiu, però el 627, sota Cosroes II, una crescuda enorme del Tigris i Eufrates com mai s'havia vist, va trencar tots els dics i el terreny es va inundar de manera general. En la situació política que va seguir els dics no foren reparats i les maresmes no van parar de créixer; el Tigris va modificar el seu curs i va abandonar el llit oriental (que és l'actual) per un situat més a l'oest (el Shatt al-Dudjayla).\nSota els omeies es va intentar recuperar la regió i una petita part fou assecada i coneguda com al-Djawamid, però el 701 es van inundar altre cop a causa d'un trencament que el governador de Bàssora al-Hadjdj va evitar reparar conscientment. La fundació de Wasit pel mateix governador va provocar que molts dics fossin restaurats així com els canals de rec, i va instal·lar a la regió als zott o zutt, un poble indi, amb els seus ramats. Altres obres es van fer sota Hisham (724-743) per orde del governador d'Iraq, Khalid ibn Abd Allah al-Kasri, que va construir una resclosa al Tigris.\nSota els abbàssides es van obrir altre cop bretxes als dics i altre cop les maresmes es van fer més grans. Al nord-oest les maresmes arribaven fins a Kufa i Niffar, a l'est començaven una mica lluny de Wasit. Sota Al-Mamun (abbàssida) els zutt, dedicats normalment al pillatge a més a més de la seva activitat ramadera, van arribar a un punt que va inquietar a les poblacions i al govern, i el califa al-Mutasim els va traslladar a la frontera nord de Síria i a Cilícia. Els zandj van dominar la Batiha del 869 al 893. Al segle x hi van governar els Banu Shahin i la família del hadjib al-Muzaffar ibn Ali fins a l'establiment de la dinastia dels mazyàdides el 1012, que van regnar amb seu a Hilla fins al 1056. Al seu darrere van seguir els àrabs nòmades Banu l-Muntafik, sota la direcció del clan Banu Maruf fins al 1220, i sota altres xeics més endavant (els Banu l-Muntafik van governar part de la zona de maresmes fins al 1861). Els mongols van annexionar nominalment la Batiha el 1258, però el poder local continuà en mans de les tribus àrabs. En aquest temps es va començar a anomenar al-Djazair (les Illes) o al-Djawazir.\nEn l'aspecte físic no es van produir canvis fins al segle xii. En aquest segle el Tigris es va dividir en cinc braços que es reunien a l'Eufrates a Mattara a un dia de camí de Bàssora. Al segle xiv el Tigris va retornar al seu llit original. Tamerlà va ocupar la Batiha el 1393; va passar llavors als djalayàrides (1423). El 1440 fou dominada pels mushasha, que encara hi eren en temps del domini otomà (1546). Alguns principats tribals però foren hostils als otomans, i especialment els Al-Ulayn del Hammar, que no foren eliminats fins al 1567, i els Banu Lam del curs inferior del Tigris. Els Banu l-Muntafik, com a vassalls otomans, van governar la regió fins al 1861 quan Midhat Pasha i va establir un mutasarrifiyya depenent del paixà de Bagdad.\nEl més gran dels hors (els llacs interiors de la maresma són anomenats Hor) és el d'al-Hammar de 5200 km².\nHistòricament, la regió fou poblada per diverses tribus; les principals haurien estat:\nBanu Lam, que van assolir l'hegemonia de part de la Batiha al Tigris entre Hawiza i Bagdad; al segle xix el xeic tenia capital a Kut al-Amara. El seu poder fou eliminat al llarg del segle.\nAl-Bu Muhàmmad, instal·lats a l'est del Tigris\nRabia, a l'oest del Tigris (ciutat principal Hayy)\nZubayd, a l'oest del Tigris, al sud de Bagdad\nKhazàïl, al sud-oest dels Zubayd\nMuntafiq, confederació tribal dirigida pels al-Sadun (emigrats al segle XV de l'Hedjaz i que van establir la seva autoritat sobre diverses tribus del Baix Eufrates estenen la seva autoritat fins a Bàssora). La confederació va gaudir d'autonomia fins al 1861. Estaven formats per tres grups principals:\nAl-Jazàïr o Jawàzir, confederació tribal, sota control de vegades pels Mushasha, Muntafik o perses. Van ser dominats pels otomans el 1861. Es dividien en cinc grups principals:\nMidan, entre Kufa i Wassit, esmentats per Ibn Battuta com a Maadí.\nLes cases de la regió es construeixen a les illes o terrasses més difícils de patir inundacions. Grups de cases formen un llogaret. Cultiven principalment arròs, però també civada, moresc, sorgo, mill, llenties, melons i síndries i altres productes com les cebes. La pesca a rius i llacs constitueix també un important recurs.\nA la zona hi va haver lleons fins al segle xix; altres animals són les gavines, ànecs salvatges, oques, cignes, pelicans, flamencs, cigonyes, avitardes, i altres. Mamífers cal destacar als búfals, camells, cabres, i en alguns llocs vaques; també hi ha alguns lleopards, xacals, llops, linxs, senglars i gats salvatges. La zona està infectada de mosquits i mosques, i el paludisme i és endèmic.\nThesiger, The marshes of southern Iraq, 1954\nStreck, M.; Ali, Saleh A. el-. "al-Baṭīḥa". Encyclopaedia of Islam, segona edició. Editada per: P. Bearman, Th. Bianquis, C.E. Bosworth, E. van Donzel, W.P. Heinrichs. Brill Online, 2016. Referència. 22 de maig de 2016 <http://referenceworks.brillonline.com/entries/encyclopaedia-of-islam-2/al-batiha-COM_0104>\nObtingut de «https://ca.wikipedia.org/w/index.php?title=Batiha&oldid=27270881»\nDarrera modificació: 22 maig 2021 a les 15:19\nLa pàgina va ser modificada per darrera vegada el 22 maig 2021 a les 15:19.


Capítol 2: L'entrada a l'organització\nVaig agafar la targeta que en David m'havia deixat i la vaig estar analitzant durant una bona estona. No sabia si anar a la ubicació que hi havia gravada a la targeta o, pel contrari, fer veure que no l'havia vist mai i desfer-me’n. Però vaig creure que l'única opció que tenia era agafar i dirigir-me cap a la ubicació.\nUn cop vaig arribar al lloc que posava a la targeta del meu amic, no vaig trobar que fos un lloc gaire segur. Al carreró hi havia un home que vigilava la porta amb el número que hi havia anotat a la targeta. Amb molta precaució m’hi vaig acostar i li vaig ensenyar la targeta. L'home em va mirar de dalt a baix i va em dir que passés. En entrar, un altre home em va preguntar de molt males maneres què volia, i jo vaig contestar que venia de part d'en David Herrera. Llavors em van fer passar a una habitació i, simplement veient la decoració d'aquesta, ja vaig deduir que ens trobàvem a l'antic despatx d'en David. Portava ja un parell de minuts esperant, quan de sobte va entrar un home baixet i rodanxó amb cara de preocupació. Em va saludar molt correctament i em va donar la mà. Tot seguit va començar un monòleg que duraria més de deu minuts.\nL'home, em va explicar que a l'FBI estaven investigant una de les organitzacions criminals més grans del país, i que com podia comprovar no era cap ximpleria. A més a més, em va dir que actualment tenien dos homes infiltrats, i un tercer que era el meu amic David, tot i que ja no en formava part, donades les condicions físiques en què es trobava. Així que ara em tocava a mi formar-ne part. Em va deixar molt clar que jo no hi tindria un paper gaire important. Simplement hauria de fer de fals detectiu i fer un parell de missions senzilles. I per últim hauria d'aconseguir que m'expulsessin els altres dos agents infiltrats de l'organització, cometent algun error de principiant. D'aquesta manera els homes infiltrats guanyarien molta més confiança i poder dins de l'organització i jo quedaria lliure. Que els altres dos agents aconseguissin més confiança per part dels alts càrrecs de l'organització comportava que podrien aconseguir molta més informació i, això, facilitaria a l'FBI la tasca d'acabar amb la maleïda organització.\nDurant uns minuts m'ho vaig estar rumiant, tot i que no em servia de res, perquè tampoc tenia cap altra opció. Finalment vaig acceptar-ho, així que vam començar amb l'anomenada "INSIDE": l'operació d'entrada a l'organització.\nAl cap de dos mesos, vaig començar a fer de fals detectiu per a la policia. M'anava encarregant dels casos que el meu cap em donava.\nDia a dia, anava fent els petits casos que passaven a la ciutat, juntament amb el meu company, la veritat és que treballàvem força bé junts. El meu company es deia Carles, tenia 28 anys i era alt i fort. A en Carles també li havien proposat que fes la missió, però ell havia dit que no, ja que no li agradava fer missions tan importants i perilloses per dos motius: no les volia fer per no ficar-hi la pota i, com que eren molt perilloses, no volia prendre mal.\nQuan ja portava uns mesos treballant de fals detectiu i la policia estava força satisfeta de mi, em van dir que havien trobat un presumpte culpable de l'organització, que sabien on podia estar i que era una missió difícil perquè no sabien què s’hi podrien trobar. El director general va demanar-me que anés al lloc on es produiria tot, per així poder veure què estaven fent, i d'aquesta manera organitzar un pla perquè jo m'infiltrés a l'organització.\nUn cop vaig tornar amb la informació necessària per a la missió vam fer el pla: 10 policies anirien a arrestar el sospitós al magatzem en el qual es trobava i jo l'aniria a ajudar. Li diria que vingués amb mi i després ens escaparíem amb un cotxe que tindria prèviament aparcat a un quilòmetre i mig del magatzem.\nAmb aquesta intervenció, em vaig poder acostar a un membre important de l'organització i mentre anàvem amb cotxe em va començar a bombardejar amb preguntes. Jo li vaig respondre a totes de la millor manera que vaig poder, intentant ser natural i intentant, sense que es notés gaire, que volia entrar a l'organització. Finalment, la tensió es va anar calmant i jo li vaig dir que era un detectiu que treballava amb la policia, però que ja estava cansat de tot el que es feia amb la policia, que necessitava una mica més d'aventura i que ho volia deixar. Ell em va comentar que treballava amb una organització criminal i em va preguntar si volia ser el seu talp a la policia. Jo li vaig dir que m'encantaria fer-ho i ell em va explicar que primer hauria de fer una missió per demostrar la meva lleialtat.\nQuan vaig tornar cap al departament de l'FBI els vaig explicar tot el que havia passat i ells em van indicar que havia de continuar amb la farsa, perquè l'home a qui havia salvat era un membre d'alt rang a l'organització i que havia de guanyar-me la seva confiança.\nQuan va arribar el dia de demostrar als homes de l'organització la meva lleialtat, vaig anar al lloc que m'havia dit en Fortuny (així és com es deia l'home que havia salvat de la policia). Allà, hi havia molts homes. Vaig baixar del cotxe i vaig veure un home lligat a terra amb unes cadenes de ferro. En Fortuny em va dir que aquell home d'allà els havia traït i que la meva missió era matar-lo...\nAl principi, em vaig quedar una mica en xoc i amb cara de no saber què fer. Però vaig recordar que tot allò ho estava fent per en David, el meu amic, i que no podia deixar que em descobrissin en aquell moment. Així que vaig agafar la pistola que en Fortuny m'havia donat, vaig apuntar l'home que estava lligat a terra i... Pam! Vaig disparar.\nDesprés, em van dir que ja era un membre oficial de l'organització. Jo vaig pujar al meu cotxe i me'n vaig anar a casa. No podia creure que acabés de matar una persona, la culpa em recorria el cos de dalt a baix. Vaig estirar-me al llit i, amb una suor freda que em baixava pel front, vaig poder dormir. L'endemà al matí estava tan deprimit que no vaig anar a la comissaria de l'FBI per explicar el que havia passat la nit anterior.\nD'aquesta manera, després del dia deprimit que havia tingut, l'endemà al matí vaig explicar a l'FBI el que havia passat. Em van dir que havia fet el correcte, però jo encara em sentia fatal.\nAl cap d'uns dies d’estar deprimit, vaig anar a veure la Patro a la cafeteria. La vaig trobar especialment contenta, no sabia per què, però el punt és que no l'havia vist tan contenta en la meva vida. Li vaig preguntar què li passava i ella amb un gran somriure em va dir:\n- Seràs pare, Martí, i jo, mare.\nQuan vaig sentir allò que va sortir de la boca de la Patro, tota la meva depressió dels dies anteriors, s'havia convertit en una alegria immensa.\neltrio | Inici: Uns quants dies de novembre


Biblioteca Lambert Mata - Ripoll - Dossier de premsa - Queixes per actes vandàlics a Sant Josep de Ripoll\nQueixes per actes vandàlics a Sant Josep de Ripoll\nEls veïns reclamen més presència policial a prop d'aquest temple de la carretera de Barcelona. Recorden que no és la primera vegada que ha estat objecte d'actes d'aquest tipus\nPintades, grafits, vidres trencats i portes esbotzades. Aquest és l'estat que presenta l'església de Sant Josep Obrer de Ripoll, situada al barri de la carretera de Barcelona. Els feligresos d'aquesta parròquia de la capital del Ripollès s'han queixat repetidament i dies enrere van demanar més presència policial en aquesta zona en les anomenades hores punta, per evitar que el jovent que sovint s'hi concentra faci malbé el temple i el seu entorn.\nLa part de l'església més afectada pels actes vandàlics és la de darrere, perquè és la més arrecerada de les mirades de la resta de veïns. Resulta que sovint s'hi concentren grups de joves que hi van a passar l'estona “bevent i fumant”, segons expli...


I a darrers de mes torna plena - Imatgies. Els dictats de la natura\nJesús Bernat Agut 30 octubre 2020 30 octubre 2020\nLa lluna d’octubre, que ja ens va tindre embadocats a primers de mes, ha tornat. Tenia pensat, us ho promet, passar d’ella. Al cap i a la fi és tossuda i reiterativa; si fa no fa sempre és igual. Heus ací, però, que només cal guaitar per adonar-se que, com la mar, mai és la mateixa. Té infinitud de dies per assemblar-se, però ara una palmera, ara unes canyes, un nuvolet o la brisa que l’acarona… la fa sempre distinta.\nA més de Venus, si és Venus aquell llumí que té dalt, a la boia lluminosa que hi ha davant l’escullera i vora el riuet d’argent, li ha pegat per tancar-li l’ullet a la lluna… I no me n’he pogut estar, d’anar a per la càmera i fer-ne unes quantes.\nArticle Anterior Timba i estimbar-se, lèxic costaner\nArticle Següent Dersú Uzalá, un dictat de la natura


Construïm l’Aliança EDUCACIÓ360 :: Gran acollida i complicitats diverses en la presentació de l’aliança | Fundacio Jaume Bofill\nL’aforament del CCCB es va quedar petit per a acollir les 850 persones que van voler participar a la jornada Construïm l’Educació 360 que es va celebrar el passat dilluns 29 de gener de 2018.\nLa iniciativa té per objectiu que el model educatiu a Catalunya promogui i integri les oportunitats educatives extraescolars i comunitàries i en garanteixi l’equitat en el seu accés.\nAquest és el repte que va reunir a les tres organitzacions impulsores de la proposta: La Diputació de Barcelona, la FMRPC i la Fundació Jaume Bofill. Mercè Conesa i Rafael Homet, Presidenta i Diputat d’Educació de la Diputació de Barcelona, Pilar Gargallo, Presidenta de la FMRPC, Ismael Palacín, Director de la Fundació Jaume Bofill i Carles Barba, Director de l’aliança Educació 360, van exposar aquesta voluntat davant dels mitjans de comunicació així com els objectius i les principals actuacions de la iniciativa.\nEn l’acte de presentació pública, les 37 institucions i xarxes d’entitats, sòcies de la iniciativa van escenificar el seu compromís de vinculació a l’aliança, tot aportant un símbol que representava la seva aportació.\nLa iniciativa ha tingut la virtut de congregar àmbits i sectors diversos que comparteixen a idea que una educació centrada amb l’infant i el jove, ha de transcendir el marc de l’aula, el currículum i el temps lectiu de l’escola i que s’ha d’ocupar també de les tardes, els caps de setmana i els períodes de vacances per què s’aprèn i s’educa a tot arreu.\nEls promotors consideren que l’aprenentatge extraescolar ofereix una qualitat i quantitat creixent d’oportunitats educatives valuoses encara poc reconegudes i desconnectades.\nEls primers 34 socis de la iniciativa són ajuntaments i consells comarcals, xarxes d’escoles, associacions de Mestres i professionals, entitats de lleure educatiu, xarxes d’infància i del tercer sector social, consells esportius, escoles de música i grups de recerca de les universitats de Barcelona, de l’Autònoma, de Vic i de Girona.\nL’aliança convoca a tots els actors del país que promouen oportunitats educatives a connectar l’educació i els aprenentatges que estan oferint des de diversos àmbits.\nA la tarda, en el marc de la Jornada, es va presentar la crida “Comunitats que eduquen” dirigida a entitats i iniciatives comunitàries per promoure projectes educatius col·laboratius que es proposin generar noves oportunitats educatives, connectar aprenentatges i promoure l’equitat en el seu accés. S’ha obert en aquest sentit un termini fins al 18 d’abril de 2018 per a presentar projectes dels quals una selecció de 30 seran objecte de mentoratge i suport.\nAquesta proposta dona continuïtat al programa de pilotatges que la Diputació ha impulsat amb 10 ajuntaments i consells comarcals per tal de promoure realitats d’Educació 360 a molt municipis.\nMés informació a la web del projecte.


Emoció i diversió en el bateig del RallySprint\nEmoció i diversió en el bateig de la primera edició del RallySprint RACC Circuit de Barcelona-Catalunya\nL'atmosfera ral·li ha envaït la instal·lació, que s'ha transformat per l'ocasió en un traçat que no ha deixat indiferent a ningú i que ha fet gaudir al màxim a tots els participants.\nEl Circuit de Barcelona-Catalunya ha tingut l’honor d’albergar una disciplina del món del motor molt poc habitual en les seves instal·lacions, la competició de ral·lis. El RallySprint RACC Circuit de Barcelona-Catalunya s’ha encarregat de retornar aquesta oportunitat avui, amb la celebració de la seva primera edició, la qual ha clausurat el curs esportiu del traçat mundialista.\nL’esdeveniment, que ja està confirmat per al 2021, promet tornar-se un clàssic en el calendari de molts participants, que així ho han fet saber avui. Una prova diferent, que ha comptat amb un recorregut únic, amb la seguretat per bandera. En total, 33,9 km; incloent-hi part del circuit de velocitat, així com vials, carreteres de servei i altres parts de la instal·lació. Dividit en tres trams o passades exactament idèntiques, cadascuna d’elles ha constat d’11,3 km. Es podria afirmar que el primer tram ha estat el més complicat i amb les condicions més desafiants. Amb l’evolució del dia i l’aparició del sol, els pilots s’han anat fent amb aquest recorregut únic.\nAmb un rècord absolut de participació, els 85 inscrits s’han reptat en les categories de Velocitat (63), Regularitat Súper Sport (6) i Regularitat Sport (16). Entre tots ells, els més avantatjats han estat Miguel Díaz i Diego Sanjuán amb el seu Skoda Fabia Rally2 Evo representant al Biela Club Manresa. El duet ha anotat un millor registre de 23’35″7, sent el tercer tram el més ràpid de tots (8’11”, 7’50” i 7’34”). A més de la general, també han brillat en la disciplina esprint. Destacar el nivell present, ja que tots dos participants han passat per proves com la de Montecarlo del WRC 2020.\nAquesta mateixa disciplina ha tingut un podi idèntic al de la classificació absoluta. En segona posició, Xavier Domènech-Daniel Muntadas (Porsche 977 GT3 R) del Motor Club Sabadell i amb un temps de 24’07″6; seguits de la parella formada per David Nafría i Pere Requena (Peugeot 208 Rally4), també del Biela Club Manresa i marcant un 24’35″4.\nEn la part més alta de la llista de la categoria Volant RACC, el Peugeot 208 Puretech de Joan Torres i Erik Rodríguez, amb el segell de l’Escuderia Motor Terrassa (26’52″5). La plata ha estat per a Antonio Herrerías i Javier Martínez (Peugeot 208 1.2 Puretech / Yacar Racing); i el bronze ha portat els noms de Rubén Muñoz i Javier Martínez (Peugeot 208 1.2 Puretech / Biela Club Manresa).\nEntre les promeses més joves, i premiats per la categoria Júnior, s’han vist Alex Font i Joan Font, pilotant el Volkswagen Golf G 60 de l’Escuderia Baix Camp. Sergi Pérez-Oscar Barrera han portat el seu Peugeot 106 Rallye S20 (Escuderia Motor Terrassa) fins al segon esglaó del podi, un podi que han copat els seus companys de formació Joan Torres-Erik Rodríguez, a bord del Peugeot 208 Puretech.\nEn el vessant de regularitat, l’emoció també ha estat present. Concretament en Regularitat Super Sport, José Luís Moreno i Isidre Noguera (BMW E30 / Motor Club Sabadell) s’han endut la victòria; mentre que en Regularitat Sport han fet el mateix Carles Miró i Ivan Matavacas amb el seu Porsche 911 SC (Escuderia Mediterrània).\nEls contratemps i les retirades també han estat presents avui al Circuit de Barcelona-Catalunya. Així i tot, tractant-se d’una disciplina desafiant i molt complicada, han estat només 11 els competidors que s’han vist en l’altra cara de la moneda, ja sigui per sortides, per avaries o per altres motius.\nTal com s’havia anunciat i amb la voluntat d’ajudar a combatre la pandèmia, l’organització donarà part dels ingressos recaptats per les inscripcions dels equips a la Marató de TV3, que enguany se celebrarà l’endemà del RallySprint RACC Circuit de Barcelona-Catalunya, el diumenge 20 de desembre, i estarà dedicada a la recerca, la sensibilització i la divulgació de la lluita contra la COVID-19. En total, han estat 2.460 € els recaptats dels drets d’inscripció del RACC.\nDurant la celebració del RallySprint, hi ha hagut un col·lectiu del Circuit que ha volgut col·laborar aportant el seu granet de sorra. Els Oficials, que han estat seguint incansablement l’activitat d’avui, han donat un total de 1.772 €.\nEl Circuit, a més, havia programat les Voltes Solidàries per al 20 de desembre, també per col·laborar amb la Marató de TV3, però a causa de les restriccions de mobilitat l’esdeveniment s’ha reprogramat per al 13 de febrer. Amb la venda d’entrades ja tancada, el traçat barceloní ha recaptat un total de 8.220 €, que seran donats íntegrament al programa realitzat per Televisió de Catalunya.\nAmb la jornada d’avui, el Circuit de Barcelona-Catalunya s’acomiada d’una temporada complicada i atípica marcada per la pandèmia de la COVID-19, però també plena de velocitat i d’esforç de totes les parts implicades que fan possible que el traçat continuï escrivint la seva història en el Motorsport.


Matxacuca Curses de Muntanya: d’agost 2012\nA falta de poques hores per l'inici de la mítica Ultra Trail de Montblanc l'organització s'ha vist obligada a escurçar el recorregut degut a les condicions metereològiques que són molt adverses amb neu per sobre dels 1800m i gruixos de neu dels 10 a 20 cm, i ratxes de vent de 70 a 80 km/h amb temperatures sota zero. Segons ens informava el nostre corredor Jordi Costa porta dos dies plovent a Chamonix i les previsions són dolentes per tot el cap de setmana.\nEl nou traçat tindrà una distància de 103 km i un desnivell positiu de 5800m i trancorrerà integrament per la vall de Chamonix.\nInformació nou traçat:\nHoraris, mapa i altimetria i previsió meteo\nL'empresa gironina TRACKMOVE ha presentat a Chamonix el seu sístema de geolocalització i cronometratge TRACKMOVE RACE i s'encarregarà de donar cobertura a l'UTMB, esperem que les condicions metereològiques ens permetin poder seguir online els nostres corredors. Corredors com Toti Bes, dorsal 1501 i Emma Roca, dorsal 1832, portaran aquset dispositiu.\nAqui teniu l'enllaç per poder seguir online els corredors:\nPublicat per Curses Matxacuca a 16:25 Cap comentari:\nPublicat per Curses Matxacuca a 16:17 Cap comentari:\nLes altes temperatures protagonitzen l'edició 2012 de Sa Guilla\nEl dissabte dia 25 d’Agost es va disputar IV edició de la cursa de muntanya Sa Guilla a Santa Cristina d’Aro amb 300 participants, rècord de la prova, i que comptava a la línea de sortida amb corredors de nivell com Marc Pinsach, Xavier Llamas, Dani Bardalló, el Campió del Món de Duatló de Muntanya Francesc Freixer, en Sergi Boix i en Josep Almendros, dominadors del circuit gironí de duatlons de muntanya i el nostre representant del Matxacuca l'Òscar Carrasco.\nA les 08:30 del matí, sota una intensíssima calor i xafugor, es va donar el tret de sortida. Els corredors agafaven direcció Solius, una de les novetats d'aquesta Iv edició. S'allargava la cursa dos kilòmetres cap a la zona d'escalada de Solius amb una pujada més per tal d'evitar els embussos de l'any anterior als Carcaixells. Ràpidament el grup de favorits a la victòria es va distanciar de la resta. En Marc Pinsach liderava la cursa i darrera seu intentava mantenir el seu ritme en Francesc Freixer. Una mica més endarrerits en Dani Bardalló, en Xavi Llamas i l'Òscar Carrasco.\nEn aquestes posicions arribaven als Carcaixells, punt culminant de la cursa amb els trams de cadenes i paseres de la via ferrata. L'Òscar es despenjava començava a reservar de cara a l'Indiketa de Ferro però durant la baixada dels Carcaixells tornava a contactar i liderar el grup perseguidor. En aquest punt més tècnic en Francesc Freixer va tenir molts problemes i va perdre moltes posicions i va acabar pagant l'esforç inicial.\nDesprés de la darrera pujada, Pedralta, Marc Pinsach continuava primer, Dani Bardalló havia conseguit distanciar-se de Xavi Llamas, que veia com cada vegada més se li apropava l'Òscar Carrasco, que marxava a menys d'un minut pel pas de la línea, però el nostre corredor tot i fer una cursa conservadora va patir els efectes de la calor i les rampes a les cames van aparèixer i va afluixar. D'aquesta manera victòria per segon any consecutiu per a Marc Pinsach amb 1h59'19". Segon Dani Bardalló amb 2h02'14" i tercer Xavi Llamas amb 2h04'13. Quart l'Òscar Carrasco amb 2h07'22".\nEn categoria femenina la cursa no es va decidir fins als darrers kilòmetres. A les primeres rampes Eugènia Miró va apretar de valent, distanciant-se de les seves perseguidores. La matxacuca Paloma Lobera, que va fer una cursa molt intel·ligent, marxava en segona posició controlant a l'Eugènia fins al tram dels Carcaixells on van fer juntes tota l'ascensió. Durant el descens la Paloma va poder deixar endarrera a l'Eugènia i començava la tercera pujada liderant la cursa. Però des de darrera, fent una cursa de menys a més va arribar Anna Macià. La Paloma i l'Anna arribaven juntes a la darrera pujada a Pedralta. Al final de la pujada la Paloma va fer el canvi de ritme definitiu que li va valer per aconseguir una victòria impresionant, arribant la 25 absoluta de la cursa amb un temps de 2h29'30". Segona va ser l'Anna Macià amb 2h31'01" i va completar el podi Eugènia Miró amb 2h33'39".\nL'edició d'aquest 2012 ha estat protagonitzada per la extrema calor que va fer durant la cursa els controls es quedéssin sense aigua. Des de l'organització es va treballar molt per portar aigua als controls però tot i així van haver corredors que no van tenir aigua, des d'aquestes línees volem demanar disculpes i felicitar a tots els corredors, tant si van acabar com si no, ja que s'havia d'estar molt tocat de l'ala per córrer en aquestes condicions extremes. Enhorabona a tots heu fet que aquesta edició 2012 sigui èpica. Moltes gràcies a tots per la vostra comprensió i us esperem l'any vinent i a la Marató de l'Ardenya al desembre i teniu el facebook del Terra d'Indiketes per posar les vostres experiències viscudes durant el cap de setmana.\nUs deixem amb la crònica del Pere, una crònica en primera persona de la cursa, perquè no tot és anar al límit i fer dels primers, el premi és acabar!!\nFotografies del Pere Alsina\nEn breu la crònica de Es Pollastre i de l'Indiketa de Ferro\nPublicat per Curses Matxacuca a 0:03 Cap comentari:\nJa estan publicades les classificacions d'Es Pollastre a la nostra web de Terra d'Indiketes\nJa estan publicades les classificacions a la nostra web del Terra d'Indikeketes\nAviat publicarem la crònica\nPublicat per Curses Matxacuca a 22:55 Cap comentari:\nPublicat per Curses Matxacuca a 8:45 Cap comentari:\nPublicat per Curses Matxacuca a 22:50 Cap comentari:\nPublicat per Curses Matxacuca a 23:13 Cap comentari:\nPublicat per Curses Matxacuca a 12:13 Cap comentari:\nClassificacions Es Pollastre 2012 i Indiketa de Fe...


Clàusules terra | BBVA Espanya\nPots adreçar-te al Departament Clàusules Terra.\nPer poder-te identificar de manera suficient i que les comunicacions per aquest canal siguin segures, la teva adreça electrònica ha d'estar validada a la nostra base de dades.\nSi ets client de BBVA i usuari de bbva.es, pots fer-ho a: El Meu Perfil > Dades personals > Correu electrònic > Validar\nSi no ets usuari de bbva.es, pots fer-ho des de:\nQualsevol oficina BBVA\nSi no ets client de BBVA: hauràs d'adjuntar la teva sol·licitud al correu electrònic i signar-la de manera manuscrita. A més, també hauràs d'enviar una còpia del teu document d'identificació.\nApartat de correus (Clàusules Terra) 1598\nEt recomanem que remetis la teva sol·licitud per correu electrònic, ja que per aquest canal rebràs resposta de manera més ràpida.\nEn la sol·licitud hauràs de fer constar:\nEspecificació clara de les qüestions sobre les quals s'inicia la sol·licitud, identificant el préstec o el crèdit i l'entitat bancària amb la qual el vas subscriure originalment.\nIndicació que no has interposat un procediment administratiu, arbitral o judicial contra l'entitat sobre el mateix assumpte.\nDades addicionals si no ets client de BBVA:\nAdreça electrònica o telèfon per comunicar-nos amb tu.


EL TIANA NEGRA 2014 CONSOLIDA EL SEU FESTIVAL AMB L'ÈXIT DE LA SEVA SEGONA EDICIÓ\nRecollim en aquest article al volsllegir.cat el gran èxit que ha suposat la segona edició del Festival de Novel.la Negra 'Tiana Negra' que s'ha celebrat aquest cap de setmana, dies 24 i 25 de gener. En el blog del festival expliquen aquest segon certamen s'ha superat amb assistència de públic i del nivell qualitatiu d'autors i participants. Segons els organitzador, unes 500 persones vingudes d'arreu del països catalans han passat pel festival i que ha obligat a canviar la sala prevista pels actes centrals del certament per poder acollir tots els assistents.\nEl bo i millor de la literatura negra catalana ha estat present en el 'Tiana negra'. Autors com Salvador Balcells, Lluís Bosch, Rafael Vallbona, Juli Alandes, Jordi de Manuel, Marc Moreno, Anna Maria Villalonga o Àlex Martín, han presentat les seves últimes novetats i han debatut sobre la bona salut del gènere negre a Catalunya.\nEntre les els activitats destacades del festival, ha estat la xerrada del metge forense Miquel Orós, la projecció i cinefòrum de 'La vampira del carrer ponent' amb el periodista Pere Culell i la taula rodona 'Realitat i ficció', amb la participació del comissari Joan Miquel Capell.\nUna de les novetats d'enguany i un del actes més emotius ha estat el lliurament del Primer Premi Memorial Agustí Vehi de novel.la negra, que ha estat per l'escriptor Josep Torrent amb l'obra titulada 'La sang és més dolça que la mel', novel.la negra ambientada a Figueres amb una gran qualitat literària. L'entrega del guardó ha estat un dels moments més emotius del 'Tiana negra', ja que ha comptat amb la presència de Marie Gournay, la darrera companya d'Agustí Vehí. El premi està dotat amb 1.500 euros i la publicació de la novel.la per part de l'editorial 'Crims.cat'.\n'Tiana negra' ha comptat també amb la complicitat de tots els vilatans d'aquest municipi de la comarca del Maresme. Activitats cultural diversos i participació dels comerços i dels restauradors.\nEn resum, aquest nou èxit de la segona edició del 'Tiana negra' deixa la porta oberta per una nova cita del Festival de Novel.la Negra Catalana, ja serà la tercera edició, prevista pel proper any 2015.\nFont/enllaç: Festival de Novel.la Negra Catalana 'Tiana negra'\nArticle de referència: Tiana negra tenyeix de nou de color fosc la novel.la negra / vllg?\nArticle/post: 1003 - Vols llegir? - Ràdio Nova\n2014 Actualitat festival Maresme notícies novel.la negra ràdio nova Tiana Vilanova del Camí


Barcelona. Dimarts, 14 de juliol de 2020. 12:02\nActualitzat: Dimarts, 14 de juliol de 2020. 22:47\nPegasus, el programari espia a través del qual s'ha hackejat els mòbils de Roger Torrent i Anna Gabriel, és de la companyia israeliana NSO Group Technologies. L'empresa diumenge va guanyar un cas judicial davant Amnistia Internacional que la denunciava per espionatge. Un jutjat de Tel Aviv va revocar la denuncia al·legant que des de l'organització mundial no han aportat prou proves que demostrin una vulneració dels drets humans. NSO argumenta en defensa seva que la seva tecnologia assisteix els governs contra el terrorisme i el crim.\nEl portaveu d'Aministia Internacional a Catalunya, Dani Vilaró, ha explicat a Catalunya Informació que la denúncia demanava a la tecnològica que revoqués la llicencia d'exportació del programari perquè "és perjudicial per als drets humans" i utilitzar-lo per part de govern obre "una porta a la immunitat i dona barra lliure a una vulneració reiterada dels drets fonamentals".\nPegasus, programari d'espionatge creat l'any 2010, pot monitoritzar dades i continguts d'un aparell mòbil si l'usuari clica un enllaç hackejat. Foto: @markusspiske\nDes de l'empresa NSO, ha afegit Vilaró, "no reconeixeran mai que la seva tecnologia es fa servir per investigar càrrecs públics", i ha admès que després de la negativa de la justícia israeliana, Amnistia ha quedat estancada en com frenar aquesta mena de pràctiques.\nEl programari Pegasus va ser creat per la firma NSO Group per espiar exclusivament bandes criminals o terroristes el 2010, a través dels sistemes operatius de mòbil Android i iOS (Apple). Per fer-lo funcionar, l'operador (el govern que l'ha comprat) ha d'aconseguir que l'objectiu cliqui un enllaç.\nEl sistema d'espionatge s'infiltra als smartphones i poden monitoritzar qualsevol detall de la vida diària d'una persona, a través de trucades, missatges de text, correus electrònics, contrasenyes, contactes i calendaris. Fins i tot activar i utilitzar el micròfon i la càmera del mòbil a distància.\nQuan un usuari rep un atac de Pegasus, li arriba un missatge SMS al telèfon, amb un enllaç al text. Aquest pot venir d'un contacte guardat al mòbil, o fins i tot d'un mitjà de comunicació, fent-se passar per un enllaç a una notícia. Si s'hi clica, ja es dona pas a tot el contingut el mòbil.\nA l'agost de 2016, investigadors del Citizen Lab de la Universitat de Toronto van fer proves amb un iPhone 5 nou per comprovar que un programari desconegut de Pegasus va ser implantat en un equip d'Apple. El Citizen Lab va descobrir que per primera vegada Pegasus explotava una vulnerabilitat de seguretat inèdita (zero-day exploit) en el sistema operatiu iOS, anomenada Trident. A través d'aquesta infecció, es feia jailbreak al dispositiu i s'instal·lava un sofisticat programari.\n650.000 dòlars per cada 10 atacs\nPer espiar a 10 usuaris d'iPhone amb Pegasus, el fabricant de programari cobra uns 650.000 dòlars, a més de la quota d'instal·lació de 500.000 dòlars. El programari Pegasus no deixa empremta del hacker que l'ha ordenat. Fins i tot el fabricant assenyala que no es pot determinar exactament qui hi ha al darrere dels intents específics de hackeig.


El ministre de Justícia té la percepció que el col·lapse judicial és a prop - FÒRUM.ad\nEl 25/05/19 6:17\nEl nou ministre Josep Maria Rosell tem que la justícia estigui a punt del col·lapse. Diversos agents implicats, com ara el col·lectiu d’advocats, li han fet arribar que l’afer BPA hauria provocat una situació de saturació segons informa RTVA.\nJosep Maria Rossell, que aquest divendres feia el primer discurs com a ministre de Justícia i Interior, també ha entrat en matèria judicial i ha obert la porta als canvis per a un sistema que està vivint la complexitat de l’afer BPA i molts situen a punt del col·lapse. A manca d’una trobada en profunditat amb els responsables del Consell Superior, sí que hi veu un sentiment de saturació des de d’altres agents implicats: “aquesta percepció la tinc des de l’exterior. El col·lectiu dels advocats parla sobre aquesta qüestió”. També ha assegurat que posar-hi solució “serà un dels reptes”.\nRossell no ha volgut donar per fet que Joan Antoni León passi a ser el nou secretari d’Estat de Justícia ni Cristina Roca directora d’Interior, però ha explicat que s’hi ha parlat i ha afegit que en uns dies es coneixerà qui assumeix aquests càrrecs.\nNotícia Anterior: Fresca i neu a cotes altes\nSegüent Notícia: Consells per a preparar mentalment l’Operació Bikini, i poder superar-la amb èxit!


Crònica de la visita de Ferran d’Antequera a Igualada - La Veu de l'Anoia\nCrònica de la visita de Ferran d’Antequera a Igualada\nAquest mes Igualada commemora els 600 anys de la mort de Ferran d’Antequera a la ciutat. Com ja us hem explicat, un cronista de l’època explica dia a dia l’estada del rei a la capital anoienca a través del compte de Twitter @Igualada1416.\nAvui el taverner relata a La Veu tota l’estada de Ferran d’Antequera a la ciutat:\nFa unes setmanes vaig rebre un regal inesperat: una mena de capseta de vidre que algú em va deixar sobre el taulell. Una nota deia que tot el que hi escrigués ho llegiria la gent del futur. Però disculpeu-me, deixeu que em presenti. Sóc el taverner del Carrer Nou d’Igualada. No sóc una persona culta ni adinerada, però vaig aprendre a llegir amb els frares i tenir una taverna em fa estar ben informat. Sóc, sobretot, un home pràctic, per això em va semblar molt estrafolari escriure en aquest aparell les coses que veig. Però què hi podia perdre?\nVaig començar explicant el meu dia a dia, però la vida d’un poble d’uns 500 habitants, la meva Igualada de 1416, no és gaire emocionant. Tot i això, la visita del rei Ferran d’Antequera m’ha convertit en un cronista inesperat. Mai he estat partidari del rei Ferran, que va aconseguir el tron amb males arts (i potser amb l’ajuda dels diners de la seva dona, Elionor d’Alburquerque) fa només quatre anys, amb l’anomenat Compromís de Casp. Després va esclafar sense pietat en Jaume d’Urgell, que també aspirava a la corona. Però un home com jo no hi guanya res fent proclames contra un rei. En comptes d’això, he intentat treure el màxim profit de la seva visita a Igualada.\nPenseu que un rei mai no viatja sol, sinó que va acompanyat per la reina, consellers, nobles, servents i un núvol de comerciants que vol fer-hi negoci. L’arribada a Igualada d’aquesta gentada ha causat un gran impacte: han llogat habitacions, han menjat aquí i allà i no ha faltat qui necessités roba o unes sabates. Si bé estàvem preparats per acollir el seguici un parell de dies (fent parada en el seu viatge de Barcelona a Castella), poc podíem pensar que s’hi acabarien quedant tres setmanes…\nVan arribar a Igualada el dia 13 de març, ja us podeu imaginar les fanfàrries i la pompa dels batlles i consellers d’Igualada en rebre’ls. Tot anava sobre el previst, i el rei despatxava a diari els assumptes del govern, com m’ha anat explicant el seu secretari. Però el dia 16 Ferran es va començar a trobar malament. No podia orinar, i era incapaç de retenir res del que menjava. Els seus metges, veient-lo tan malament, no gosaven proposar cap tractament arriscat. Finalment van acordar recomanar-li un bàlsam miraculós que costa la fortuna de 500 florins!\nAfortunadament van donar avís a en Joan Fiveller del greu estat del rei, i el dia 19 va arribar acompanyat d’altres consellers de Barcelona i d’un fornit grup de metges. El rei va millorar aquell mateix dia, però va seguir reposant al llit.\nEl seu fill, l’infant Alfons, s’ha ocupat d’ajudar-lo despatxant tots els documents necessaris. La seva primera preocupació va ser proveir-se de diners, ja que la prolongació de l’estada a Igualada començava a deixar comptes per pagar massa llargs. Però a Igualada també s’han rebut els ambaixadors de l’emperador Segimon de Roma o s’han enviat cartes als reis de Portugal i de Castella fent-los costat en el seu objectiu de conquerir Granada.\nEls darrers dies el rei Ferran s’havia trobat millor. Tant, que fins i tot havia escrit al batlle de València per a que li enviés a Igualada “la mora balladora” per prendre plaer… Els consellers de Barcelona se n’hi van tornar fa tot just quatre dies. Semblava que el seguici reprendria el seu viatge cap a Castella en qualsevol moment… fins ahir.\nEl rei va empitjorar sobtadament i avui, 2 d’abril de 1416, ha mort a Igualada. La gent no sap avenir-se’n. Comencen a arribar de tot arreu persones notables i frares que han respost a la crida d’Alfons per començar a celebrar els oficis fúnebres.\nAlfons, de manera inaudita, ha començat a signar documents com a rei a Igualada sense esperar a ser coronat a Saragossa. Els igualadins no sabem què ens espera els propers dies, ni com s’explicarà en el futur aquesta accidentada història de la visita del rei Ferran d’Antequera. Mentre funcioni aquest aparell, jo us ho seguiré explicant a diari a @Igualada1416.\nArticle anteriorEls joves de l’Anoia, entre els que més s’han acollit al Programa de garantia Juvenil de la Cambra\nPròxim article400 esportistes participen al primer SpartaKids, organitzat per l’Hoquei Línia Igualada


Com utilitzar endolls de Illes Balears a Rwanda\nConnectors, preses de corrent, adaptadors i altra informació necessària per viatjar des de Illes Balears a Rwanda en aquesta pàgina. Si voleu un informe per a altres països, torneu a iniciar l’ assistent per trobar a adaptadors elèctrics per al vostre viatge aquí .\nLa tensió no és exacta, però la diferència sol ser tolerable pels dispositius elèctrics. És molt segur connectar el vostre aparell elèctric de Illes Balears a Rwanda sense un adaptador de tensió. Si teniu algun problema amb un dispositiu especial, és a dir, un dispositiu mèdic, probablement voldreu demanar més ajuda professional.


Pau Riba celebrarà els 50 anys de Dioptria a Salt | Tota l'actualitat de la música feta en català - La Tornada\nEl cantant actuarà al teatre El Canal amb la banda De Mortimers\nComencem l'any anunciant una producció molt especial. El proper 22 de març viurem un concert excepcional al teatre El Canal, de Salt amb l'espectacle Dioptria 50 de Pau Riba & De Mortimers.\nCinquanta anys després de publicar el que s'ha convertit en un dels discos més icònics i rellevants de la història musical catalana, Riba ha decidit retre homenatge a aquelles cançons que de seguida van convertir-se en autèntics himnes per a tota una generació i el van catapultar fins a convertir-se en un dels artistes més admirats de la segona meitat del s.XX.\nHo fa amb un espectacle on s'acompanya de De Mortimers, la seva banda de capçalera. En total, set músics sobre l'escenari per revisitar el considerat millor disc en català de tots els temps per la revista Enderrock. Serà, a més, la primera ocasió per gaudir-ne a Girona.\nData: Diumenge 22 de març de 2020\nLloc: El Canal (C/ Sant Antoni, 1. Salt)\nPreu: 20 € anticipada / 23 € taquilles


Apunts literaris: 2011\nJO SÓC EL MISSATGER, de Markus Zusak\nL’autor de l’excel·lent novel·la LA LLADRE DE LLIBRES torna al mercat 6 anys més tard amb aquesta història més lleugera, divertida, a vegades intrigant però que sens dubte, ens deixa un molt bon gust.\nLa història ens situa en un petit poble, on el protagonista, Ed Kennedy, un taxista jove, viu amb un gos en una caseta prefabricada i porta una vida del tot rutinària i sense cap mena d’aspiració. El mateix els passa al seu grup d’amics: l’Audrey, en Marv i en Ritchie, que passen les estones lliures jugant al pòquer. Però la història canvia en el moment en què el nostre protagonista evita un atracament en un banc i es converteix en un heroi. A partir d’aquell dia la seva vida canvia: rep la primera carta, l’as de diamants amb unes adreces apuntades. L’Ed haurà d’anar a les adreces de la carta i ajudar a la gent que hi viu. Però els problemes de la gent de vegades són fàcils i bonics de resoldre i a vegades són complicats i poden portar conseqüències.\nAmb aquest llibre descrit amb un llenguatge molt fàcil i lleuger l’autor ens hi demostra l’honestedat, l’amistat i l’amor, a vegades tant a la vora però també tant difícil d’arribar-hi.\nPublicat per Llibreria Drac a 6:47 Cap comentari:\nJoan Marcé, arquitecte de professió arriba a les llibreries amb Un intrús a l'estany.\nEl fil narratiu gira entorn al biòleg català Ramon Verdaguer, que treballa al New Jersey Biological Institute en un projecte d'investigació sobre el genoma humà. La bona etapa que viu, però, s'estronca quan fa una troballa casual i desconcertant que aixecarà interessos soterrats. La mort d'un amic matemàtic i la desaparició de la seva xicota, a més, el faran renunciar al projecte i tornar a Banyoles. La multinacional on treballa, però, el segueix per saber fins on ha arribat amb les seves investigacions per fer-lo callar i apropiar-se de la seva troballa.\nEns trobem davant d’un thriller intrèpid, implacable, d’aquells llibres que en només començar la trama, ja comença l’aventura, les amenaces, el perill dels protagonistes perseguits pels grans malèfics, pels dolents en majúscula. Una trama que no pots deixar, on a cada pàgina vas trobant nous interrogants que el protagonista ha d’anar responent però sense deixar, en cap moment, l’acció. Una novel·la amb tots els ets i uts, que sembla treta d’algun famós escriptor nord-americà, però no senyor, ens trobem davant d’un arquitecte afincat a Besalú, que des de fa uns anys ha agafat afició a la literatura i ha escrit la seva primera novel·la, aquesta.\nCal comentar que aquesta és la primera part d’una trilogia que esperem poder continuar gaudint, amb les aventures de Ramon Verdaguer com a protagonista .\nPublicat per Llibreria Drac a 6:22 Cap comentari:\nEL CEL QUE ENS QUEDA, d'Alejandro Palomas\nDesprés de l’èxit de Tanta vida l’any 2008, Alejandro Palomas ens retroba amb una nova novel·la femenina, poètica, de retrobament familiar, amb els sentiments a flor de pell i amb una manera d’expressar-ho molt encertada.\nEl cel que ens queda és la història de quatre dones: una àvia de noranta-tres anys, una mare i dues filles, l’Agnès i la Bea. La història comença en el moment en què la Bea marxa de Menorca (on viu amb la seva mare i la seva àvia) cap a Copenhaguen on l’Agnès hi viu i on intenta recuperar-se d’un cop brusc a la seva vida. La Bea intenta ajudar a la seva germana, però el moment màgic de la novel·la arriba per Nadal, quan l’àvia i la mare deixen Menorca per anar a passar les festes amb les seves filles.\nÉs una història de tendresa, de moments difícils de superar, d’amor de mares a filles, d’àvies a nétes i entre germanes però sobretot és una novel·la d’emocions. De paraules esquivades, de converses que no vols escoltar perquè saps que et faran mal, d’intents de fugida i de paraules que poden fer mal però que sempre acaben curant.\nPublicat per Llibreria Drac a 6:23 1 comentari:\nLA INSÓLITA AMARGURA DEL PASTEL DE LIMÓN / LA PECULIAR TRISTESA DEL PASTÍS DE LLIMONA, d'Aimee Bender\nEns trobem davant de la primera novel·la traduïda tant al català i al castellà d’aquesta autora nord-americana. Només de llegir la contraportada ja veiem que no es tracta d’una novel·la qualsevol. Tant la portada (més encertada la castellana que la catalana) com el títol ja ens crida perquè l’escollim per llegir-l’ho.\nEns explica la història d’una nena que a partir del seu novè aniversari, en el moment de menjar-se el pastís de llimona que li ha fet la seva mare, s’adona que perceb els sentiments de les persones a través del que han cuinat en el moment que ella ho tasta.\nA partir d’aquest moment, comença una vida molt difícil per la Rose, perquè s’adona de la tristesa i de la insatisfacció de la seva mare, dels amargs sentiments de la cuinera de l’escola, o fins i tot dels seus sentiments més ocults en el moment que es menja un plat cuinat per ella mateixa. A partir d’aquí, veiem créixer la Rose enmig d’aquest fet que no pot controlar, i també una recerca que s’acaba en el moment que descobreix quin és el menjar que li produeix més satisfacció o menys tristesa.\nPublicat per Llibreria Drac a 13:54 1 comentari:\nD'ACER, de Silvia Avallone\nEns trobem davant de la primera novel·la d’una jove autora italiana de 26 anys, guanyadora del premi Campiello d’Opera Prima i finalista del premi Strega, la qual cosa ha propulsat l’èxit de l’obra, la traducció a quinze llengües, i està en via d’adaptació al cinema.\nÉs una novel·la social, que ens explica la història de l’Anna i la Francesca, que amb catorze anys no es saben avenir dels canvis en la seva vida, en un moment en què tot el que els envolta canvia d’un dia a l’altre i es troben amb la disjuntiva d’amagar-se o exposar clarament i descaradament la seva bellesa i utilitzar-la per destacar.\nDecideixen lluitar per buscar i aconseguir una sortida, per accedir allà on els somnis els indiquen. I per fer-ho utilitzen la seva bellesa i vitalitat. Tot, en un paisatge de fàbriques d'acer, alienes al pas del temps.\nPerò el descobriment veritablement terrible que faran l’Anna i la Francesca al llarg de les 400 pàgines de la novel·la és que el seu futur és com l’illa d’Elba que veuen des de la platja. És molt a la vora, però no hi aniran mai. Només hi van els turistes, a aquella illa, no els fills dels treballadors. En aquest sentit, la novel·la és un homenatge a la classe obrera, ja que les protagonistes viuen en un poble on tothom treballa a la fàbrica d’acer, i mirin on mirin, sempre hi troben la fàbrica que les fa recordar en quin món viuen.\nL’autora ens acosta a una Itàlia perifèrica i industrial, molt allunyada dels edulcorats tòpics habituals, convertint la intensa amistat entre les adolescents protagonistes en una punyent i inoblidable metàfora sobre la recerca de la identitat plena de força, sensibilitat i maduresa.\nPublicat per Llibreria Drac a 6:39 Cap comentari:\nObra magna de Jaume Cabré, després de tants anys de silenci, després de la gran Veus del Pamano, ha trigat 8 anys a escriure aquesta obra, que ha arribat a les llibreries a principis de setembre, i que gràcies al màrqueting i al nom de l’autor, ha aconseguit rècords de vendes en només una setmana.\nAra que ja fa poc més de 15 dies que va sortir a la venda l’editorial ja enceta la tercera edició. Estem parlant de 18.000 exemplars a la primera edició, 5.000 a la segona i ara en aquesta tercera n’editaran 10.000 còpies més.\nEn uns moments en què només es parla de crisi econòmica, llegir aquestes xifres és d’agraïr per l’esforç de tots i cada un dels lectors que no s’han deixat perdre l’oportunitat d’adquirir un bon llibre com aquest. I aquells que encara no l’heu llegit no us espanteu per les mil pàgines que té, perquè gaudireu, aprendreu us enriquireu amb la narració però sobretot amb l’excel•lent literatura d’un autor tan consagrat com és Jaume Cabré.\nA través del personatge d’Adrià Ardèvol, un nen superdotat, fill d’una família burgesa, faltat de l’amor dels seus pares i ple de curiositat, sobretot pels objectes que col•lecciona el seu pare, en especial un valuós violí del segle XVIII, la història del qual exerceix de nucli central de totes les trames de l’obra. Cabré ens narra un ambiciós tractat sobre el mal durant més de 600 anys per tot Europa que en el moment de més esplendor Cabré aconsegueix unir en un sol paràgraf (pàgina 794) accions paral•leles fetes per l’inquisidor Nicolau Eimeric (s. XIV), el comerciant Ali Bahr (s. XIX), el frare dominicà belga Felix Morlin (s. XX) i el Sturmmbannführer Aribert Voigt, comandant mèdic d’Auschwitz.\nPerò Cabré, torna a utilitzar el mateix mètode narratiu que ja havia fet servir a les Veus del Pamano, però ara en la seva màxima expressió. En la mesura que ens explica la seva vida, hi introdueix la història de cada objecte(llibre, pintura, relíquia) que va anar adquirint el seu pare. I d’aquesta manera ens trobem dues històries barrejades al llarg de la novel•la: la vida d’Adrià Ardèvol i la història de tots aquests objectes que han anat marcant la seva vida. El més curiós de tot és que cada història és d’una època absolutament diferent i Cabré sap encabir-la a la perfecció al mig de la vida del protagonista.\nCal subratllar, per últim, l’excel•lent edició del llibre, a càrrec de l’editorial Proa, amb una portada magnífica i molt suggeridora.\nPublicat per Llibreria Drac a 11:38 Cap comentari:\nFa pocs mesos, quan tot just ens estàvem recuperant del Sant Jordi, de la gran quantitat de llibres que es publiquen en aquelles dates, va aparèixer aquest llibre sense massa ressò, però és d’aquells que només de tenir-lo a les mans t’impedeix apartar-te de la lectura. Penso que és una sort aconseguir trobar-lo entre les lleixes de la llibreria, només el títol ja suggereix molts significats i molts interrogants. L’edició, molt bona, també hi juga un paper important; és d’aquells llibres que no pots deixar escapar, i per tant, no pots parar de recomanar.\nÉs una novel•la molt sorprenent, sobretot per la temàtica que tracta. El llibre, ambientat als anys cinquanta en un petit poble de Sardenya, molt tancat i amb uns costums molt arrelats, ens narra la història de la Maria Listru, una nena de sis anys, amb tres germanes grans i la mare vídua sense recursos; en aquell moment la modista del poble, una senyora amb més possibilitats econòmiques s’ofereix a fer-se càrrec de la nena i se l’emporta a casa seva; un fet gens traumàtic per ella, ja que la nova mare li ofereix tot el que no tenia amb la seva, de totes maneres els mesos de més feina torna a casa seva per ajudar-los.\nAquest només és el tema inicial de l’obra, però cal remarcar que ens trobem davant d’una novel•la no massa extensa però si amb una gran qualitat literària. No és cap obra escrita per encàrrec, ni amb la intenció de guanyar premis, encara que a Itàlia els ha guanyat tots.\nAl marge de tot allò que ens crida l’atenció –Sardenya als anys cinquanta, l’ofici ancestral de “l’accabadora”, la dona que ajuda als malalts a ben morir, els “fill’e anima”, una modalitat d’adopció no regulada per l’Estat–, L’acabadora té valor per ella mateixa.\nPublicat per Llibreria Drac a 10:51 1 comentari:\nEL CUADERNO DE MAYA, d'Isabel Allende\nDesprés de gairebé dos anys de sequera literària i de tenir els lectors en espera, Isabel Allende ens sorprèn amb un nou llibre, aquesta vegada absolutament diferent dels anteriors. L’autora ha volgut donar un gir radical a la temàtica dels seus llibres que ja estàvem tant acostumats i ara ens trobem amb aquesta novel·la tan dràstica, tan dura, però alhora amb el nivell literari de sempre.\nLa història comença en el moment en què Maya Vidal, de dinou anys, resident a Berkeley, Califòrnia, es veu obligada a abandonar-ho tot i a viure refugiada en una petita illa al sud de Xile.\nA mesura que passen les pàgines ens fa adonar del motiu del seu exili: a causa d’un trauma que pateix als 15 anys, la seva vida fa un gir radical, deixa de preocupar-se per la seva vida, i comença a consumir tot el que li ofereixen.\nPerò la novel·la no és només això. L’autora l’ha estructurat de manera que anem llegint els capítols de la Maya Vidal addicta, i els capítols on resideix a Xile, ja rehabilitada.\nAquests darrers ens mostren una realitat absolutament diferent: un poble petit on tothom es coneix i s’ajuda, on les coses materials no tenen massa valor, on els productes s’intercanvien per altres productes, on la gent desconfia de la medecina a favor de la medecina basada en productes naturals. En aquest poble és on la protagonista es retroba gràcies a la bondat i a la manera de fer de tots els que l’envolten.\nPublicat per Llibreria Drac a 6:01 Cap comentari:\nRECOMANACIONS SANT JORDI 2011\nA continuació, us fem arribar les novetats i recomanacions per aquest Sant Jordi 2011. Esperem que siguin del vostre gust.\nRECOMANATS FICCIÓ CATALÀ\nRECOMANATS FICCIÓ CASTELLÀ\nRECOMANATS NO FICCIÓ CATALÀ\nRECOMANATS NO FICCIÓ CASTELLÀ\nPublicat per Llibreria Drac a 8:26 Cap comentari:\nEL TEMPS QUE VOLDRIA / EL TIEMPO QUE QUERRÍA, de Fabio Volo\nAcaba d’arribar a les llibreries aquesta novel•la que, sense gaire ressò mediàtic, i amb un autor italià desconegut per la majoria de nosaltres, no crida massa l’atenció enmig de la immensa quantitat de títols que ens arriben en aquestes dates amb el Sant Jordi a tocar. Quan llegeixes la contraportada del llibre t’adones que no t’explica massa res del contingut, però aquest aflora amb una força colpidora a cada pàgina llegida.\nHo dic perquè és una novel•la bastant intimista, on els sentiments són sempre a flor de pell, i escrita amb una prosa molt agradable de llegir, molt planera, on l’autor ha trobat les paraules justes i adequades per explicar uns sentiments tant complexos de descriure.\nEns trobem amb la història d’un noi d’uns 30-40 anys, que en la plenitud de la seva carrera professional es troba que la seva vida personal ha estat mancada d’afecte, d’amor i de comprensió des de ben petit a causa d’un pare que només pensava en la feina. En aquest moment d’èxit s’adona que aquesta manca d’afecte li ha dificultat la seva vida personal i ens situa en el moment que la seva parella l’abandona per aquest mateix motiu. A partir d’aquí fa un flaixback intercalant capítols de la infantesa amb els capítols on ens explica el present, un moment crucial en la seva vida on intenta recuperar uns sentiments que ni sabia que existissin: s’adona que sí és capaç d’estimar, i ara (potser massa tard?) comença a lluitar per recuperar la dona que el va abandonar.\nUna novel•la d’aquelles difícils de trobar, que en gaudeixes plenament en el moment de llegir-la, que se’t fa curta a mesura que van passant les pàgines i que un cop l’has acabada saps que se’t farà difícil trobar-ne una d’igual, que et faci sentir tot el que t’ha fet sentir aquesta.\nPublicat per Llibreria Drac a 5:31 Cap comentari:\nEns trobem amb la primera novel•la d’aquesta arquitecta de Palma de l’Ebre, una autora, que ja havia fet intents literaris, però sempre en format curt, de conte, a part de diverses publicacions al Vilaweb i és a partir de la seva passió pel llenguatge que surt la idea d’escriure aquesta obra.\nI efectivament, l’obra que tenim al davant és en tots els sentits un artifici del llenguatge, una obra que transmet la vida d’un petit poble de l’Ebre a través de la mirada de l’Èlia, una noia de 34 anys que torna al poble per Tots Sants amb la intenció de passar-hi el pont i evadir-se una mica de la vida a Barcelona, on la parella l’acaba de deixar i en un moment on la feina (treballa en un despatx d’arquitectura) no acaba de rutllar. Però de seguida d’arribar es retroba amb les mirades de tothom, i en un principi no s’acaba de situar, ja que el record que en té i el de les amistats que hi va deixar no s’assembla al que troba quan hi arriba. Però a mesura que passen els dies es va construint un nou món, molt millor del que ella havia imaginat en un començament i que l’ajuda a tirar endavant.\nL’autora utilitza un llenguatge precís, ple de vocables de l’Ebre que ens ajuden a situar la protagonista en un moment crucial de la seva vida, quan la majoria de les amistats ja tenen la vida situada, i ella es troba en un moment, amb 34 anys, que ha de trobar un lloc propi al món. Una novel•la que ens parla de l’amor, l’amistat, la família i les oportunitats perdudes, però sempre amb ganes de tirar endavant.\nPublicat per Llibreria Drac a 6:43 Cap comentari:\nDies abans d’arribar a plena campanya nadalenca, va arribar a les llibreries el nou llibre de l’escriptora catalana Blanca Busquets. El seu nom, de per si, segur que no diu massa res a la gran majoria, però per un petit sector, sobretot els grans amants de la lectura i dels llibres com jo mateixa sembla que et digui “llegeix-me”; i és que les seves novel•les no han sigut best-sellers, però a través del boca orella, i a través de les recomanacions dels llibreters hem sabut apreciar tot el que ens arriba a donar en les seves novel•les. Llibres com El jersei o Tren a Puigcerdà són petites obres mestres, unes més intimistes que d’altres, però amb tots els ets i uts.\nÉs per això que m’era molt esperada la seva última novel•la La nevada del cucut, i sens dubte, no m’ha defraudat.\nEns trobem davant d’una història d’una heroïna de principis del segle XX, una dona (la Tònia), que tot i la societat masclista, imposada del moment va aconseguir saber llegir i trobar el temps per escriure, un fet gens corrent en aquell temps, ja que una dona, acabada de casar amb totes les feines de casa per fer, amb un negoci per portar, i amb la constant vigilància del marit i de la sogra, sap trobar petites estones i plasmar per escrit els seus sentiments, i les dificultats amb què es troba per tirar endavant. Una novel•la molt propera, ambientada a Cantonigròs, en aquell moment un poble mig perdut a la muntanya sense electricitat, ni telèfon i amb poca accessibilitat, que encara feia més difícil la vida a la protagonista.\nPer altra banda, ens trobem amb la Lali, una altra heroïna, besnéta de la Tònia, amb la mateixa afició (o necessitat) d’escriure, que per motius familiars acaba vivint a la casa de la Tònia i portant el mateix negoci que havia portat ella.\nSegurament el que atreu més de la novel•la, a part de la història que explica és la passió per escriure que tenen les dos protagonistes, on sembla que les lletres d’una quedin lligades amb un fil invisible a les lletres de l’altra.\nPublicat per Llibreria Drac a 6:53 2 comentaris:\nEL PUENTE INVISIBLE, de Julie Orringer\nEns trobem amb la primera novel•la d’aquesta jove autora nord-americana, que després de publicar un recull de contes (encara per publicar a casa nostra), s’ha endinsat en una història tendra, familiar, d’amor, però dura, amb ganes de superació, i que té com a gran rerefons la Segona Guerra Mundial vista des de Hongria.\nEl puente invisible ens narra la història d’Andras, un jove hongarès que rep una beca per anar a París a estudiar arquitectura, el seu somni, però amb la recança de deixar els seus dos germans i els seus pares, sense massa recursos. A mesura que Andras s’acostuma al nou país, comença a fer amistat amb alumnes jueus com ell, en un moment en què es comença a entreveure la situació política dels anys abans de la Segona Guerra Mundial. És llavors que coneix Klara, una dona més gran que ell, amb qui manté una relació, però marcada per un fet que la va fer emigrar d’Hongria.\nLa història té un dels punts culminants en el moment en què Andras ha de tornar a Hongria a renovar el visat. Llavors decideixen marxar Andras i Klara, que malgrat els problemes que pot tenir per tornar, l’amor que té per Andras li fa prendre aquesta difícil decisió. I es troben que en el moment d’arribar, ja no poden tornar, ja que criden a Andras i tots els jueus per anar a camps de treball. Aquí és on la novel•la s’endinsa de ple en la política del moment i és on veiem com Andras i els altres nois, aconsegueixen sobreviure en situacions complicades, però sense perdre mai l’amor que senten per casa seva i per mantenir la dignitat gràcies a diferents publicacions que aconsegueixen editar malgrat les dificultats.\nA partir d’aquest moment veurem com l’autora aconsegueix mantenir-nos una visió molt dura però alhora molt familiar del moment que viuen els protagonistes. Com l’amor per la família, per la terra on viuen i la ironia els serveixen per tirar endavant.\nUna novel•la que abasta un moment històric molt important, sense perdre la sensibilitat del moment ni la crueltat que van haver de suportar tanta gent. Sens dubte, l’autora ha hagut de fer un treball de camp molt extens per situar-nos de ple en una època molt dura, i a més situar-nos en una Hongria que ens és desconeguda per molts de nosaltres.\nPublicat per Llibreria Drac a 4:21 1 comentari:\nLA INSÓLITA AMARGURA DEL PASTEL DE LIMÓN / LA PECU...\nEL TEMPS QUE VOLDRIA / EL TIEMPO QUE QUERRÍA, de F...


Barcelona En Comú participa a la cimera confederal a Madrid - Tercera Información -Tercera Información\nRedacción • Catalunya • 21/02/2020\nLa Direcció Executiva de BComú se suma per compartir les prioritats que s’han establert de cara al segon mandat al capdavant del govern de Barcelona.\nLa Direcció Executiva de Barcelona en Comú participa aquest dissabte a la cimera confederal, que se celebra a Madrid amb els seus homòlegs de Unidas Podemos, Izquierda Unida, Catalunya En Comú i Galicia En Comú per tal de fer una reflexió conjunta sobre el moment polític actual i els reptes de futur.\nDes de BComú s’hi aportaran les conclusions del debat estratègic que s’ha dut a terme al si de l’organització al llarg dels últims mesos. En aquest procés col·lectiu s’han definit com a àmbits d’acció prioritaris el dret a l’habitatge i la lluita contra l’emergència climàtica; així com la defensa de la Barcelona feminista, diversa, democràtica i de drets.\n“A Madrid reivindicarem el municipalisme com a eina de transformació”, ha manifestat Eva Abril, portaveu de Barcelona en Comú, qui remarcat la necessitat de “teixir aliances en base als valors compartits amb actors de tots els nivells”.\nLa Direcció Executiva de Barcelona en Comú és un òrgan col·legiat format per vuit persones que es va renovar en les eleccions internes del passar mes de gener. A BComú participen activament més de 1.500 persones, i aproximadament 10.000 simpatitzants poden participar de les decisions més importants, com els processos d’eleccions internes o les consultes sobre temes estratègics.


AGNÈS ALGUERÓ Presentació Bosc Endins\nAGNÈS ALGUERÓ - Presentació Bosc Endins\nL'Escala, 26 març 2022\nAgnès Algueró prové del món de la música tradicional i del pop intimista. Amb divuit anys va formar el seu primer projecte musical on ella creava totes les cançons que interpretava i amb el que va anar agafant experiència com a cantant i compositora.\nAra, uns anys més tard, acaba de llançar el seu primer disc, Bosc Endins, un recull de les seves millors cançons. Editat per U98 Music, ha estat creat i gravat al seu poble, Batet de la Serra, amb el seu productor, amic i veí Dani López. El pop rural i intimista és la base de Bosc Endins, amb lletres que ens parlen d’amor, de naturalesa, de mons imaginaris i de la cruesa de l’ésser humà.\nL’artista actuarà per primera vegada al Festival Portalblau presentant el seu treball discogràfic a l’Alfolí de la Sal.\nAgnès Algueró: veu\nVenda d'entrades: https://proticketing.com/temtickets/ca_ES/entradas/evento/23082/session/1323898/select


El viatge amb els trens petits | Vies Verdes\nMolts de nosaltres hem vist, sentit o llegit la peripècia dels trens petits de Girona. Els que sortien d’Olot, de Sant Feliu de Guíxols, de Palamós o de Banyoles per dur persones i mercaderies a la capital, a Girona. O els que les hi tornaven.\nMalgrat el sentiment unànime de simpatia que ens desperten els trens petits, possiblement, si ens transportéssim en el temps als primers anys del segle xx, sense esborrar-nos del cap les condicions que avui ens semblen imprescindibles per emprendre un viatge, posats davant d’un dels seus combois, ens ho pensaríem dues vegades abans de pujar-hi. Les condicions —de confort, seguretat i velocitat— que exigim avui dia resultaven gairebé del tot inexistents.\nEmprès un viatge, tant era possible arribar a Girona, o sortir-ne, en un tren gran i veloç, dotat de gran confort, amb calefacció i llum elèctric, en cotxes llargs i pesants, com fer-ho en altres trens que avançaven fent saltirons, com aquests trens petits a Olot, Palamós i Sant Feliu de Guíxols. Llavors, les persones que hi viatjaven dipositaven tota la confiança, potser sense saber-ho, en les mans del maquinista, perquè res no controlava la marxa sinó la seva experiència i saber fer. Uns viatgers que ocupaven uns cotxes en què no hi havia cap element que suavitzés els capricis dels meteors —el fred, la calor i la inevitable carbonissa—, que en alguns moments devien resultar força anguniosos.\nMostra la imatge ampliadaTren amb cotxes de passatgers\nMostra la imatge ampliadaDescarrilament del tren de Sant Feliu de Guíxols\nMostra la imatge ampliadaAccident d'un comboi a Bescanó\nMostra la imatge ampliadaLocomotora a l'andana de l'estació de Girona\nMostra la imatge ampliadaFogoner carregant carbó\nCRÈDITS IMATGES. 1.Locomotora a l’andana de l’estació de Girona (1920). Col·lecció Josep Bromsons Nadal. Arxiu Municipal de Girona – Centre de recerca i Difusió de la Imatge (CRDI) 2. Fogoner carregant carbó. Arxiu Municipal Sant Feliu de Guíxols (AMSFG) 3. Tren amb cotxes de passatgers (1960-1990). AMSFG 4. Descarrilament del tren de Sant Feliu de Guíxols. AMSFG 5. Accident d’un comboi a Bescanó (1946). Salvador Crescenti Miró. CRDI\nEls trens petits de Girona van funcionar, en la majoria de les ocasions, amb locomotores doblement econòmiques, perquè eren barates d’adquirir i senzilles de mantenir. Això sí: robustes a més no poder. Perquè els seus promotors confiaven només en allò que havia demostrat la seva solidesa. La solidesa, la senzillesa i el fet provat van ser els arguments amb què Joan Casas Arxer, el promotor del tren de Sant Feliu, va bandejar els que criticaven la tria que havia fet l’enginyer Carlos Cardenal, que proposava comprar quatre locomotores de simple expansió contra el que, el 1892, semblava modern i més eficient, que era el sistema anomenat compound.\nLa senzillesa s’estenia a tots els detalls del mecanisme, perquè tampoc no disposaven dels elements auxiliars que proporcionaven fre, llum o calefacció als trens. Per frenar ja hi havia els guardafrens repartits pel tren, que actuaven quan el maquinista, amb el xiulet, els demanava de fer-ho. Naturalment, l’experiència de molts anys els feia coneixedors dels llocs on calia frenar i com fer-ho, però sempre havien d’estar atents perquè el comboi no fes un bot més gran que un altre.\nMentre el maquinista conduïa, el fogoner vigilava el nivell de l’aigua en el cel del fogar i alimentava la màquina amb carbó, que introduïa per una portella a cops de pala. En un trajecte com el de Sant Feliu a Girona, mentre es va disposar de carbó anglès de bona qualitat, la locomotora se n’empassava uns 250 kg. Mitja tona en el viatge d’anada i tornada. Quan el carbó va ser dolent, d’origen nacional, després de la Guerra Civil, se’n podia empassar més de 400. Els fogoners, com els altres treballadors de la companyia, adquirien el dret de jubilar-se amb pensió als 75 anys, amb la condició que n’haguessin treballat més de 35 a l’empresa.\nEls primers cotxes de viatgers del tren de Sant Feliu descarrilaven molt sovint. Eren petits, com si haguessin estat comprats en unes rebaixes de trens per a una via encara més estreta que la seva. D’això els propietaris se’n van adonar ben aviat i, així que van poder, quan als anys vint del segle xx l’Administració pública va promulgar una legislació favorable als interessos dels que volien modernitzar els ferrocarrils, en van comprar de nous, més d’acord amb les pretensions dels viatgers de la comarca.\nTanmateix, amb els nous cotxes no se’n feia prou i els antics i petits els van sobreviure i van contribuir definitivament a donar forma a la imatge que ha transmès aquell trenet. En tot cas, per aproximar-nos-hi, cal veure’l amb les persianes a les finestres, sense calefacció ni aire condicionat, amb seients de fusta i, en fer-se de nit, il·luminat per un llum tènue de carbur que, en els viatges d’hivern, foscos, freds i humits, devia produir un efecte espectral que, amb sort, podia quedar compensat per l’amable coneixença dels veïns, pel fet que compartien una mateixa forma de desplaçar-se des de temps immemorials.\nEls ferrocarrils es construïen per transportar mercaderies. Per les vies fluïen les riqueses de les nacions, per engrandir-les i confondre-les les unes amb les altres. Durant el segle xix no van faltar les doctrines que defensaven que el moviment de les riqueses materials, transportades pel ferrocarril, acabaria amb la ignorància dels pobles i duria la felicitat al món. Quan Sant Feliu, Palamós o Olot van quedar fora del torrent que prometia totes les benaurances —el de les principals línies de ferrocarrils que unien les capitals— van maldar tant com van poder per afegir-s’hi. I, quan ho van aconseguir, van posar en circulació una respectable quantitat de vagons, de diferents fesomies, adaptats a les necessitats de cada embalum i de cada moment, per tal que les mercaderies produïdes al país, per petit que fos el territori, contribuïssin al benestar general.\nTanmateix, aquests trenets van arribar massa tard, perquè, poc després d’haver començat a funcionar, el somni del progrés material va iniciar el transvasament a la carretera. L’únic paper que van poder retenir, els petits trens de via estreta, va ser el de reguladors dels preus del transport, a causa d’una legislació que, per considerar-los un servei públic, estipulava uns preus de facturació sempre a la baixa, la qual cosa feia impossibles els beneficis econòmics que servissin per reinvertir-los en la millora dels vagons i de la línia, cosa que, de retruc, feia que tot envellís sense recanvi i que s’oferís un servei cada vegada més i més allunyat de la flexibilitat que oferien els transports moderns amb què competien.\nEl ferrocarril, una indústria\nEls trens petits de Girona eren, en un sentit gairebé literal, una indústria. En tots els casos, les línies disposaven de tallers on es reparaven, mantenien o construïen vehicles i aparells. La construcció i dotació dels tallers va ser, després de la construcció de la línia, l’esforç econòmic i logístic més important que van fer les companyies per posar en funcionament els trens. El taller era imprescindible i no se’l podien estalviar. Les locomotores, els cotxes o els vagons no podien enviar-se a un altre lloc per mantenir-los o arreglar-los. L’empresa havia de ser tècnicament autosuficient.\nEls tallers, a més, concentraven un gran nombre de treballadors qualificats que, amb el temps, van constituir els focus de les reivindicacions obreres que, durant els anys trenta del segle xx, van radicalitzar-se i van enfrontar els treballadors amb els propietaris de les companyies, fins a l’esclat de la Guerra Civil, quan els treballadors van col·lectivitzar les empreses.\nPel fet que la construcció i posada en servei dels tallers havia estat una gran inversió, com a conseqüència de la baixa o gairebé nul·la rendibilitat de les línies de ferrocarrils de via estreta de Girona, la modernització dels tallers va ser un afer que sempre va quedar per fer. Això va provocar que, d’una banda, només estiguessin en condicions per reparar les velles locomotores, cotxes i vagons que circulaven per les línies, sense capacitat per enfrontar-se a vehicles moderns. De l’altra, va fer que s’hi mantinguessin ocupats un nombre de treballadors que amb el temps es va considerar excessiu, amb el llast consegüent per a l’economia de l’empresa.


Mary Carey - Viquipèdia, l'enciclopèdia lliure\nActriu pornogràfica, actriu de cinema i política\n(2013) AVN Hall of Fame\nMary Ellen Cook (nascuda a Cleveland, Ohio; el 15 de juny de 1980), més coneguda com a Mary Carey, és una actriu pornogràfica nord-americana. El seu nom no s'ha de confondre amb el nom de la cantant Mariah Carey. Mary Carey, és coneguda per haver estat candidata a governadora de l'estat de Califòrnia, als Estats Units d'Amèrica, l'any 2003.\n2.1 Plet legal amb Mariah Carey\nMary Carey va néixer en una família humil de Cleveland, Ohio. La seva mare era esquizofrènica i el seu pare tenia paràlisi cerebral. Mary Carey es va mudar d'Ohio a Florida quan tenia set anys, i va estudiar ballet i ball fins als 19 anys. Carey es va graduar l'any 1998 a Fort Lauderdale, una escola de nivell preparatòri. Als 19 anys, va començar a participar en l'equip d'animadores de la universitat, però va abandonar perquè tenia el pits massa grans. Després de ser part de l'equip de cheerleaders durant un any, Mary Carey va començar a treballar com a ballarina exòtica aconseguint ja grans congregacions en les seves actuacions en els bars de striptease de Tampa, a Florida.\nA l'abril de l'any 2005, va ser arrestada en relació a una operació en cabaret a Lakewood, Washington. A conseqüència d'això, ella va ser jutjada, i va rebre una sentència de 19 mesos, tanmateix la condemna va ser suspesa amb la condició que no cometés cap ofensa durant un any.\nMary Carey es va presentar com a candidata a governadora de Califòrnia l'any 2003, però finalment va guanyar l'actor Arnold Schwarzenegger. En el seu programa electoral tenia les següents propostes: gravar amb impostos els implants de silicona i engegar un programa amb l'eslògan Porno x Pistoles, ja que el seu objectiu era el de retirar totes les armes dels carrers.\nDurant l'elecció per a Governador de Califòrnia l'any 2003, Mary Carey va ser una candidata independent, situant-se en el desè lloc d'un total de 135 candidats. Mary Carey va iniciar amb deu punts, ( que després va augmentar a onze) punts de la seva plataforma, on prometia el següent:\n1. Legalitzar els matrimonis homosexuals.\n2. Gravar amb un impost els implants de pit.\n3. Retallar els impostos.\n4. Rodejar la mansió del governador de Califòrnia amb cameres de video.\n5. Crear el programa "pornografia x pistoles", reduint el nombre d'armes al carrer.\n6. Actuar com ambaixadora de bona voluntat per atreure negocis a l'estat.\n7. Millorar el segur dels aturats.\n8. Lluitar contra els atacs a la indústria pornogràfica per part de John Ashcroft i el Departament de Justícia dels Estats Units.\n9. Permetre que els bars estiguin oberts fins a les 4 de la matinada.\n10. Controlar l'epidèmia de sida.\n11. Ajudar a millorar el sistema de presons.\nPlet legal amb Mariah Carey[modifica]\nA la fi de l'any 2006, la cantant Mariah Carey va demandar a Mary Carey per evitar que registrés el seu nom artístic que sona de forma similar al seu, ja que els fans podrien confondre's. Mary Cook, va prendre el nom de la famosa cantant el 2002, quan va començar a posar a revistes i pàgines web per a adults com un joc de paraules, per aconseguir la fama, i per la sorprenent similitud que existeix entre elles. A l'octubre, un advocat de Mariah Carey va enviar als representants de Mary Carey una carta amenaçant amb prendre mesures legals si no abandonava la seva sol·licitud. «Mary Carey i Mariah Carey comparteixen el mateix cognom i tenen el primer nom molt similar», escrivia l'advocat Robert Becker. «La confusió entre el nom de la nostra client i el seu nom Mary Carey és probable». A més, demana que Mary Carey usi el seu nom només per a produccions pornogràfiques i no canti o actuï com a artista musical. «Aquest és un procediment tècnic per detenir el registre del nom. Mariah Carey no té afiliació amb Mary Carey», va dir la portaveu de Mariah Carey, Leslie Sloane-Zelnik. Finalment, Mariah Carey va guanyar el judici.\n2013: Saló de la fama d'AVN\n↑ «AVN Announces 2013 Hall of Fame Inductees». AVN. [Consulta: 5 juny 2013].\nObtingut de «https://ca.wikipedia.org/w/index.php?title=Mary_Carey&oldid=26564358»


Gossos gelosos, com prendre mesures a temps | Consumer\nGossos gelosos, com prendre mesures a temps\nAlguns especialistes en comportament caní qualifiquen la gelosia patològica de doble personalitat i ho denominen síndrome de Dr. Jekyll i Mr. Hyde\nData de publicació: Divendres, 24deFebrerde2012\nEls gossos poden sentir gelosia enfront de qualsevol persona o animal que els pugui robar el protagonisme amb els seus amos. Mostren una resposta emocional davant la sensació de possible pèrdua del subjecte o objecte desitjat. Demostren gelosia davant determinades situacions, però per causes diferents a les persones, com la lluita per perpetuar els seus gens. I és que, en aquest sentit, persones i gossos som més semblats del que creiem.\nL’origen de la gelosia canina radica sovint en un canvi de rols, assegura la psicòloga i etóloga Helena Bat, qui explica que “per a un gos, que funciona de manera molt jeràrquica, costa entendre aquest inesperat canvi de rols” quan deixa de tenir l’atenció anterior a l’arribada del nou membre de la família.\nEs poden distingir diversos tipus de gelosia:\nSexuals. Se suposa que els gossos no senten gelosia per amor, com els ocorre a les persones, però sí hi ha disputes per aconseguir relacions sexuals amb la femella. Això es deu a un instint ancestral per perpetuar els gens, com a forma de deixar la seva petjada.\nGelosia per atenció: És una manera de cridar l’atenció dels gossos enfront de l’arribada d’algun estrany a casa o quan hi ha un nou membre en la família. Reclamen l’atenció dels seus amos enfront de la nova situació. Perceben que se’ls dedica menys temps i se senten insegurs.\nGelosia amb el bebè\nSi el nouvingut és un bebè, cal deixar que el gos sadolli la seva curiositat amb ell. Li pot fer olor i llepar, com a mitjà per ajudar al fet que accepti a aquest nou membre. Per al gos, el bebè ocupa l’últim lloc en l’escala jeràrquica familiar, però està per davant de l’animal.\nEn cas que sigui un animal qui arriba a casa, si el gos està ben socialitzat, podrà assimilar millor que un altre li robi protagonisme\nLa correcta socialització és molt important perquè el gos se sàpiga relacionar i compartir espai amb persones i altres animals. No obstant això, la relació entre nen i gos ha d’estar supervisada sempre per un adult.\nEl gos ha d’estar pendent dels seus amos i no al contrari. Els gossos saben com captar l’atenció dels seus amos, però cal ensenyar-los que no tenen el que demanden quan ells volen, sinó quan els seus amos consideren que és el moment adequat. El gos ha d’adaptar-se als nous canvis i necessitats del bebè, però els amos han d’intentar equilibrar la cura del bebè i del gos, que necessitarà els seus tres passejos diaris, atenció veterinària, afecte i jocs.\nGelosia i jerarquia correcta\nEn cas que sigui un animal qui arriba a casa, si el gos està ben socialitzat, podrà assimilar millor que un altre li robi protagonisme. Perquè així sigui, ha hagut d’aprendre des de cadell a jugar amb altres congèneres, sortir al carrer i compartir joguines, com la pilota. Si està acostumat al fet que altres gossos vengen de visita a la seva casa, es tombin en el seu llit, beguin del seu plat i es relacionin amb els seus amos, hi haurà molt camí recorregut per aconseguir una bona acceptació del nou gos.\nHelena Bat explica que “quan arriba un animal nou a casa cal deixar que s’organitzin entre ells i estableixin la jerarquia que els resulti més adequada”. Afegeix que, en ocasions, intentem arreglar o organitzar la situació entre els gossos, però ho espatllem.\nLa gelosia del gos poden arribar a ser extrems i crear problemes de convivència de difícil solució\nEl sentiment de la gelosia en els gossos s’assembla bastant al de les persones. El seu comportament social s’assembla al nostre en molts aspectes. Entorn de la gelosia poden detectar-se comportaments conflictius perquè les reaccions d’alguns gossos a causa de la gelosia són imprevisibles.\nEl gos pot sofrir una pèrdua de contacte amb la realitat i es descontrola. Quan finalitza l’episodi de gelosia, mostra un comportament normal, i fins i tot afectuós, com si no hagués ocorregut gens. Un atac de gelosia pot trigar a repetir-se mesos o anys.\nSenyals de la gelosia\nNo obstant això, pot haver-hi certs senyals que ens avisin que l’animal sofreix per culpa de la gelosia. Algunes d’elles poden ser:\nIrritabilitat, sobretot, quan està present la persona o animal que li desperta la gelosia.\nCanvis d’estat d’ànim. Pot ensenyar les dents i grunyir i, al poc temps, normalitzar la seva actitud.\nMostrar-se molt possessiu amb la persona o animal que vol monopolitzar. És a dir, està “obsessionat” i els persegueix.\nPot donar-se el cas que destrossi objectes de la casa per cridar l’atenció i descarregar la seva tensió.\nLa gelosia poden arribar a ser extrems i crear problemes de convivència de difícil solució. Alguns especialistes en comportament caní qualifiquen la gelosia patològica de doble personalitat i ho denominen síndrome de Dr. Jekyll i Mr. Hyde. En aquests casos extrems i molt problemàtics, la teràpia no garanteix una total recuperació.\nConsells per pal·liar la gelosia del gos\nNo tractar a l’animal com si fos un nen.\nMarcar-li unes pautes i normes definides.\nNo deixar-li fer el que vulgui i posar-li límits en el seu comportament.\nEstablir un ordre jeràrquic clar i adequat, on el gos ocupi l’últim escalafó.\nQuan es dona un atac de gelosia, la reprimenda ha de provenir de la persona que l’animal considera de la seva possessió.\nEls problemes amb la gelosia poden arribar a enquistar-se i complicar molt la convivència. Abans que això ocorri, és millor consultar al veterinari.\nconvivència gelosia perros-ca


CE1: Capacitat de seleccionar i gestionar els recursos disponibles (instrumentals i humans) per a optimitzar resultats en investigació.\nCE2: Aprenentatge en la redacció d'articles científics en els camps de la Biomedicina i la Biotecnologia.\nCE3: Manejar adequadament les fonts d'informació científica i posseir l'habilitat de fer una valoració crítica de les mateixes, integrant la informació per a aportar coneixements a grups d'investigació multidisciplinària.\nCE4: Utilitzar adequadament les ferramentes informàtiques, mètodes estadístics i de simulació de dades, aplicant els programes informàtics i l'estadística als problemes biomèdics i biotecnològics.\nCE5: Dominar el mètode científic, el plantejament de protocols experimentals i la interpretació de resultats en l'àmbit biomèdic i biotecnològic.\nCE6: Ser capaços d'aplicar l'experiència investigadora adquirida tant en l'empresa privada com en organismes públics.\nCE7: Saber dissenyar estratègies experimentals multidisciplinàries en l'àmbit de les biociencias moleculars per a la resolució de problemes biològics complexos, especialment els relacionats amb salut humana.\nCE8: Adquirir destreses en el maneig de les metodologies avançades empleades en les biociencias moleculars i en el registre anotat d'activitats.\nCE9: Millorar la capacitat per a treballar de manera autònoma, responsable i rigorosa en el laboratori, aplicant els coneixements sobre els aspectes legals i pràctics en la manipulació i eliminació d'agents de risc.\nCE10: Millorar la capacitat de treballar amb sers vius o mostres biològiques.\nCE11: Tindre una visió integrada del funcionament dels sistemes vius utilitzant l'enfocament que proporcionen les ciències ómicas.\nCE12: Adquirir la capacitat de seleccionar i combinar les tecnologies experimentals o bioinformàtiques adequades per a cada projecte investigador i tindre una visió integrada de la generació de grans conjunts de dades, el seu emmagatzemament i anàlisi bioinformática.\nCE13: Aprenentatge de l'ús de la instrumentació i equipaments empleats en els laboratoris de biotecnologia i biomedicina.\nCE14: Conéixer les aplicacions dels nous coneixements emergents en el diagnòstic, prevenció i tractament de les malalties humanes.\nCE15: Saber aplicar els principis ètics i legals de la investigació científica en biotecnologia i biomedicina.\nCE16: Aprofundir en el paper del professional en biotecnologia i biomedicina en el context científic i social i la seua contribució en el model econòmic.\nCE17: Saber dissenyar i executar un protocol complet d'obtenció i purificació d'un producte biotecnològic.\nCE18: Tenir una visió integrada del procés de R+D+I des del descobriment de nous coneixements bàsics fins al desenvolupament d'aplicacions concretes d'aquest coneixement i la introducció al mercat de nous productes biotecnològics.\nCE19: Saber cercar i obtenir informació de les principals bases de dades sobre patents i elaborar la memòria de sol·licitud d'una patent d'un producte biotecnològic.\nCE20: Conéixer i saber aplicar els criteris d'avaluació de riscos en biotecnologia i biomedicina.\nCE21: Conéixer els elements fonamentals de la comunicació i percepció pública de les innovacions biotecnològiques i biomèdiques i dels riscos associats a elles.\nCE22: Saber dissenyar una investigació prospectiva de mercat per a un producte biotecnològic.\nCE23: Saber utilitzar un llenguatge integrador i no discriminatori en tots els àmbits de la comunicació anteriorment mencionats.


Exercicis de resistència a Barcelona | Wunder Training\nHome/GIMNÀS/Entrenament de resistència\nEntrenament de resistènciaClara Miralles2021-07-29T01:11:26+02:00\nL’entrenament de la resistència: millora amb exercicis la teva resistència física\nEntrenament Wunder Training\nLa importància dels exercicis de resistència física\nTenir una bona resistència física t’ajudarà en la teva vida quotidiana, en el teu treball i en l’esport. L’entrenament de resistència també et protegeix contra malalties greus del sistema cardiovascular i t’ajuda a perdre pes.\nEn què consisteix el nostre entrenament de la resistència física\nEl segon component del teu Pla d’Entrenament Personalitzat és l’entrenament de la Resistència Cardiovascular. El nostre equip triarà amb tu els exercicis de resistència més beneficiosos per al teu cas concret, ajustarà les màquines a la teva composició corporal i t’ensenyarà a realitzar els exercicis i com anar avançant en el teu entrenament de cardio.\nEn Wunder Training l’entrenament de força i de resistència estan molt relacionats entre si, perquè el cor és el múscul més important del nostre cos. Tant els músculs com el sistema cardiovascular han de reforçar-se amb regularitat i és molt important per a la nostra salut que l’entrenament de força i resistència vagin de la mà.\nEls exercicis de força es realitzen al principi de la sessió i els exercicis cardiovasculars generalment al final, per optimitzar els beneficis de cada entrenament. D’aquesta manera s’aconsegueix un increment ràpid i eficaç de la teva resistència.\nEls avantatges de combinar l’entrenament de força i resistència són:\nMés potència per a la nostra vida diària.\nMés resistència en el treball i en l’esport.\nPrevenció de malalties cardiovasculars i metabòliques\nPèrdua de pes a través d’una millor crema de greix.\nDescobreix el teu pla d’entrenament personalitzat amb 1 sessió gratuïta\nL’entrenament de la resistència és un dels quatre components del Pla d’Entrenament Personalitzat de Wunder Training.Adaptem tot el teu entrenament en funció dels teus objectius, edat i condició física. En les 4 primeres sessions estaràs acompanyat per un dels nostres instructors per personalitzar al màxim el teu pla d’entrenament amb exercicis de força, resistència, mobilitat i funcionals, explicar-te el mètode d’entrenament i ajustar els equips a la teva composició corporal.\nEL TEU PLA D’ENTRENAMENT CONSISTEIX EN:\nUns músculs més forts protegeixen millor els ossos i articulacions, prevenen l’aparició del dolor i les lesions.\nExercicis de resistència cardiovascular per a augmentar la potència i millorar la condició física.\nEntrenament de mobilitat\nExercicis personalitzats per a millorar la flexibilitat i augmentar la mobilitat funcional i articular.\nExercicis que integren tots els aspectes del moviment del nostre cos. Es realitzen sense màquines.\nEQUIPAMENT PER A L’ENTRENAMENT CARDIOVASCULAR\nEls exercicis de resistència cardiovascular es realitzen en equips de la prestigiosa marca Technogym. A Wunder Training disposem de tots els equips necessaris per a un complet entrenament de resistència i a més disposes de la supervisió i assessorament dels nostres professionals per planificar el teu entrenament.\nSkillmill Connect – Technogym\nPer caminar, córrer o fer un esprint, aquesta màquina funciona sense motor perquè sigui la mateixa persona la que marqui el ritme de la carrera.\nCinta de Córrer – Technogym\nLa Excite® Run 1000 té una superfície de carrera embuatada per adaptar-se de forma dinàmica a la forma de córrer de cada persona.\nSkillrow (Rem) – Technogym\nLa primera màquina de rem de gimnàs capaç de millorar la potència anaeròbica, la capacitat aeròbica i neuromuscular, tot en un.\nElíptica – Technogym\nL’elíptica Excite® Synchro recrea el moviment de caminar o córrer. El moviment el·líptic natural proporciona un exercici cardiovascular efectiu.\nElíptica Vario – Technogym\nL’elíptica Excite® Vario permet tres tipus diferents d’entrenament i s’adapta automàticament al patró del moviment de la gambada.\nBicicleta reclinada – Technogym\nAmb la bicicleta reclinada Excite® Recline es realitza una activitat cardiovascular moderada amb un confort addicional per a les articulacions.\nBicicleta – Technogym\nL’Excite® Bike, amb disseny ergonòmic i biomecànic permet una experiència de ciclisme real amb el màxim rendiment.\nCom a complement a l’entrenament de resistència, a Wunder Training organitzem sortides de marxa nòrdica per Barcelona guiades per un instructor especialitzat.\nLa marxa nòrdica és una modalitat de marxa modificada en la qual s’utilitzen uns bastons específics per caminar. Els moviments del braç són similars als efectuats en l’esquí de fons clàssic. De fet, té el seu origen en l’entrenament que l’equip finlandès d’esquí nòrdic realitzava en temps d’estiu. Després es va estendre com a esport per la resta d’Europa.\nMarxa Nòrdica per Barcelona\n29 març 2021 | 0 Comments\nPer què incorporar l’exercici cardiovascular en la rutina d’entrenament?


Suport a infants amb necessitats especials greus de Vietnam - Fundació IPI Cooperació\nAltres projectes, Projectes a Vietnam\nLa guerra que va patir el Vietnam encara té dures conseqüències sobre la població. La utilització de l’arma química coneguda com a agent taronja (“agent Orange”) ha provocat milions de persones afectades. Aquest herbicida es llençava des dels avions americans per destruir tota forma de vida i evitar que l’enemic es pogués ocultar en la naturalesa. S’estima que a Vietnam hi ha més de 8 milions de persones afectades per aquest químic, i més de 1’2 milions de nens i nenes menors de 14 anys amb alguna discapacitat. Entre les problemàtiques al néixer s’ha detectat presència d’espina bífida, hidrocefàlia, malformacions a les extremitats, deficiències musculars, discapacitats dels desenvolupament, defectes cardíacs congènits i paladar i llaví leporí.\nEls nens i nenes que es veuen afectats física, cognitiva i/o sensorialment pateixen més possibilitats de ser rebutjats per les seves famílies i per tant abandonats als orfenats. En algunes ocasions la família és conscient de les seves dificultats per criar al seu fill o filla afectat i el deixen a l’orfenat perquè hi resideixi, visitant-lo de tant en tant. Malauradament els orfenats no disposen de joguines aptes per aquests infants ni de material que els permeti una estimulació física i sensorial. Tampoc disposen de material per treballar la rehabilitació dels infants que ho requereixen. Sovint la manca de cuidadors a l’orfenat i la seva sobre càrrega fan que els que més ho necessiten no puguin rebre la seva atenció i cures.\nL’objectiu principal del projecte d’IPI-COOP és millorar la qualitat de vida dels infants amb una problemàtica de salut greu que resideixen als orfenats públics de la xarxa d’atenció a la infància desprotegida de Vietnam.\nTreballant les àrees motriu, lingüística i intel·lectual d’aquests infants tant a través de l’estimulació precoç com de la rehabilitació\nCapacitant al personal cuidador dels orfenats per oferir una millor atenció integral als infants amb necessitats especials\nEnfortint aquelles actuacions que ja s’estan duent a terme, tant amb la dotació de material com de suport tècnic\nRealitzant un bon diagnòstic, cas per cas, que permeti avaluar la problemàtica de cada infant, el seu tractament i els objectius individualitzats\nPerò volem anar més enllà,\nAvaluant l’impacte de les accions dutes a terme per quantificar-ne l’eficàcia i encarar una ampliació del projecte a d’altres zones i altres orfenats de Vietnam,\nPromovent la sensibilització tant a Vietnam com a Catalunya sobre la importància d’aquest tipus d’accions.\nA països com Vietnam, els infants amb necessitats especials greus que no tenen una família que se'n faci càrrec, han de lluitar contra tres grans estigmes: l'abandonament, la marginació social i la discapacitat.\nPrimera Intervenció: Jul/ag 2015\nSegona Intervenció: Juliol 2016\nTercera intervenció: Jul/Agost 2017\nEntitat partner: Fisios Mundi\nEntitat col·laboradora: Infància Solidària\nEntitat col·laboradora: LocalizationLab