V Jornades sobre l’Ensenyament de la Física i la Química. Allargament del termini de presentació de comunicacions (30 setembre) | Societat Catalana de Química\n« Vídeo de l’acte de presentació del llibre ‘Enric Moles i Ormella:…\nV Jornades sobre l’Ensenyament de la Física i la Química »\nV Jornades sobre l’Ensenyament de la Física i la Química. Allargament del termini de presentació de comunicacions (30 setembre)\nBenvolguts / Benvolgudes,\nUs recordem l’adreça web on heu d’enviar les comunicacions (orals i pòsters) per a les V Jornades sobre l’Ensenyament de la Física i la Química, que se celebraran a la seu de l’IEC i del Cosmocaixa de Barcelona: http://taller.iec.cat/teq/propostes2013.asp.\nPer a poder participar en les Jornades amb una comunicació, cal emplenar el formulari d’enviament que trobareu en el web esmentat. El nou termini d’enviament per a emplenar el formulari és el 30 de setembre de 2013. Hi han de constar les dades de la comunicació (inclosa l’àrea, que pot ser física o química) i un resum breu (màxim 200 caràcters, sense espais).\nEl resum complet, el text del qual es publicarà en el llibre d’actes al Portal de Publicacions de l’IEC amb l’ISBN corresponent, es pot enviar adjunt a la mateixa adreça web en el moment d’emplenar el formulari, o en dies posteriors, o bé en el termini d’una setmana després que s’hagi notificat a l’autor de contacte l’acceptació de la comunicació. Les normes per a la redacció del text del resum complet les trobareu en el mateix web de l’enviament. Us podreu inscriure a les Jornades un cop s’hagi acceptat la comunicació.\nLa sessió de comunicacions, tant orals com els pòsters, se celebrarà la tarda del dijous 7 de novembre de 2013 a l’Institut d’Estudis Catalans.\nPodeu trobar el programa provisional de les V Jornades sobre l’Ensenyament de la Física i la Química en el mateix web de l’enviament de comunicacions, o en el web http://www.cdl.cat/v-jornades-sobre-l%E2%80%99ensenyament-de-la-fisica-i-la-quimica, així com les normes per a l’enviament del resum complet.\nPer a qualsevol dubte podeu adreçar-vos a l’adreça electrònica següent: scq@iec.cat.\nUs convidem i animem a participar-hi!\nUna resposta a V Jornades sobre l’Ensenyament de la Física i la Química. Allargament del termini de presentació de comunicacions (30 setembre)\nRetroenllaç: V Jornades sobre l’Ensenyament de la Física i la Química | Societat Catalana de Química


efemerides | 15 Octubre, 2020 14:03\nUn exemplar de Les Tablettes\nCapçalera del primer número L'Action d'Art [CIRA-Lausana] Foto: Éric B. Coulaud\n- Surt L'Action d'Art: El 15 d'octubre de 1919 surt a París (França) el primer número de la segona època del periòdic bimensual anarquista L'Action d'Art. Organe de l'individualisme héroïque (L'Acció d'Art. Òrgan de l'individualisme heroic). Publicat per André Colomer i Marcel Chapelon (Marcel Say), havia tingut una primera època en la qual es publicaren 18 números entre el 15 i el 25 de desembre de 1913. Era l'òrgan d'expressió del grup anarquista «Le Foyer d'Art Social» (El Fogall de l'Art Social). En aquesta segona època també alguns números es publicaren a Clarmont d'Alvèrnia (Alvèrnia, Occitània). L'«individualisme heroic» era una de les tendències de l'anarquisme d'aleshores. El 18 de gener de 1920, arran d'una reunió organitzada per L'Action d'Art, Marcel Say es pronuncià a favor dels «Comitès de la III Internacional», fet que provocà la ruptura amb André Colomer. Trobem articles de Georges Audibert, Pierre Chardon, André Colomer, Louis Dalgara, Henri Galoy, Ugo Giannatasio, André Guenon, Hauteclaire, Myrriam Liberson, Marise, Paul Meyer, Marcel Say i Marc Villers, entre d'altres; i dibuixos de L. R. Antrac i Jean-Paul Dubray. En sortiren vuit números, l'últim el 22 de maig de 1920. Aquesta revista influí força en el pensament d'André Breton.\nCapçalera de Junge Anarchisten\n- Surt Junge Anarchisten: Per l'octubre de 1923 surt a Leipzig i Dresde (Alemanya) –ciutats a les quals se sumaran més tard Berlín, Offenbach i Bautzen– el primer número del periòdic mensual anarquista i anarcosindicalista Junge Anarchisten. Organ der Syndikalistisch-anarchistischen Jugend Deutschlands (Joves Anarquistes. Òrgan de la Joventut Anarcosindicalista d'Alemanya). La Syndikalistisch-anarchistischen Jugend Deutschlands (SAJD) va ser fundada en 1922 com a organització juvenil de la Freien Arbeiter-Union Deutschlands (FAUD) i Junge Anarchisten en serà l'òrgan d'expressió. Aquesta revista lluità contra el parlamentarisme i el nacionalsocialisme emergent. Els editors responsables van ser Otto Klemm i Georg Hepp, i en van ser redactors Paul Albrecht (Karl Keiderling), Reinhold Bush, Richard Busse, Karl Buttke, Willy Ermer, Max Hilse, Oskar Kanehl, Walter Kaps, Walter Kleschetzky, Walter Lenz, Parusch, Helmut Rüdiger, Walter Schuster, Jost Stein, Hugo Süss i Herbert Wehner, entre d'altres. Tirà entre 2.000 i 5.000 exemplars per número. Deixà de publicar-se oficialment en 1932, poc abans de la presa del poder pel nazisme, però el grup editor continuà realitzant tasques de manera clandestina. Després de la II Guerra Mundial la seva obra va ser continuada pels Anarcho-Syndikalistischen Jugendgruppen (ASJ, Grups de Joves Anarcosindicalistes) i per Theorie und Praxis de la SAJD.\nPortada del primer número de Fanal\n- Surt Fanal: Per l'octubre de 1926 surt a Berlín (Alemanya) el primer número de la revista anarquista mensual Fanal. Anarchistische Monatsschrift. Organ der anarchistischen Vereinigung. Fou editada i redactada, gairebé exclusivament, per Erich Mühsam i era la continuació de la revista Kain (Munic, 1911-1914, 1918-1919). D'antuvi independent, esdevindrà òrgan de la Federació Anarquista. En 1929 publicà un número especial sobre la Revolució dels Consells –«Von Eisner bis Levine. Die Entstehung der bayerischen Räterepublik» (D'Eisner a Levine. El sorgiment de la República Soviètica de Baviera). Es publicarà fins al número de juliol-agost de 1931, quan serà prohibida. Això no obstant, es van editar quatre circulars de Fanal en 1932 i una última en 1933 que contenia la declaració «Die Befreiung der Gesellschaft vom Staat. Was ist Kommunistischer Anarchismus?» (L'alliberament de la societat de l'Estat. Què és l'anarquisme comunista?). Fanal deixà de publicar-se quan Mühsam fou detingut arran de l'incendi del Reichstag, el 28 de febrer de 1933. Posteriorment fou reeditat en facsímil en diverses ocasions.\nPortada del primer número de Documentos Históricos de España\n- Surt Documentos Históricos de España: Per l'octubre de 1937 surt a Buenos Aires (Argentina) el primer número de la revista Documentos Históricos de España. Publicación mensual. Editada pel Servei de Propaganda d'Espanya de la Federación Anarquista Comunista Argentina (FACA) i administrada per Juan Pereyra, recopilava en forma de col·lecció articles publicats en periòdics anarquistes peninsulars (Acracia, Agitación, ¡A vencer!, Castilla Libre, El Combate, CEFA, CNT-FAI, CNT Marítima, Fragua Social, Frente Libertario, Juventud Consciente, Juventud Libre, Línea de Fuego, La Noche, Mujeres Libres, Revolución, Ruta, Sembrador, Solidaridad Obrera, Tierra y Libertad, UGT-CNT, ¡Victoria!, etc.) sobre temes de la Revolució espanyola que contrarestar la propaganda oficial i la censura dels Estats i de la burgesia. Trobem articles de Diego Abad de Santillán, Amezcua, Eduard Borràs, Francisco Crespo, John Dos Passos, Ezequiel Enderiz, Joan García Oliver, Pedro Herrera, Juana Iglesias, Gaston Leval, Félix Martí Ibáñez, Alfonso Miguel, Navalpotro, Gonzalo de Reparaz, Mariano Román, Luis Romero, Ángel Vázquez Barranco, entre molts altres. Mauro Bajatierra envià nombroses fotografies per il·lustrar la publicació. La FACA, a més d'aquesta revista, edità llibres i fullets sobre la guerra i les conquestes de la revolució a la Península. D'antuvi sortí mensualment, però acabà publicant-se irregularment. Se'n van editar 11 números, l'últim el maig de 1939, amb el triomf franquista.\nCapçalera de Les Nouvelles Pacifistes\n- Surt Les Nouvelles Pacifistes: El 15 d'octubre de 1949 surt a París (França) el primer número del periòdic bimensual llibertari Les Nouvelles Pacifistes, publiées sous les auspices de la Confédération Générale Pacifiste. Portà l'epígraf «Per la pau, fora de la política». Els redactors d'aquesta publicació anarcopacifista, òrgan de la Confederació General Pacifista (CGP), van ser Pierre Bergé i Louis Louvet, i va ser administrada per André Maille. Trobem articles de M. P. T. Acharya, A. F. Baillot, Alphonse Barbé, Grace M. Beaton, Simone de Beauvoir, Pierre Bergé, René Biso, Charles-Auguste Bontemps, Wolfgang Borchert, Lucien Brochon, Marie-Louise Cavalier, Félicien Challaye, Émile-Auguste Chartier (Alain), Jules Chavat, Chont-Luchont, Albert De Jong, Louis-Ferdinand Destouches (Céline), Marcel Dieu (Hem Day), Franck Emmanuel, Marthe Goulliart, Noëlle Grange, E. Granguillotte, M. Guicheteau, Louise Guieysse, Hainer, Shinzo Hamai, Gaston Havard (Jean Marestan), Dr. Hellas, Jeanne Humbert, Robert Jospin, Gérard de Lacaze-Duthiers, Charles-Ange Laisant, Maurice Laisant, Rachel Lantier, Peer Lavirgule, Louis Louvet, André Maille, Edmondo Marcucci, Pierre Martin, Jean-Bernard Moreau, Pierre Mualdes, Roger A. Paon, Réginald Reynolds, Rudolf Rocker, Pierre Ruff, Ruffier, Otto-Maria Saenger-Pascendi, Antoine de Saint-Exupéry, Bernard Salmon, Jean-Paul Sartre, Scepi, Claude-Henri Sellier, Jean Souvenance, Max Stierwaldt, André Thiebaud, Louis Tort, Troubat Le Houx, René Valfort, Émile Véran, Samuel Vergine i Madeleine Vernet, entre d'altres. En sortiren nou números, l'últim l'1 d'abril de 1950.\n- Surt AIT: Per l'octubre de 1956 surt a París (França) el primer número del periòdic mensual AIT. Órgano de la Asociación Internacional de los Trabajadores –el subtítol canviarà nombroses vegades. Era successor del Bulletin de l'AIT, també publicat a París entre 1953 i 1956. D'antuvi trilingüe (castellà, francès, italià), va passar ràpidament a ser bilingüe (castellà, francès). El gerent fou Étienne Guillemau i el responsable de la redacció Joseph Esgleas. Els principals col·laboradors van ser Gregori Balkanski, P. Beauregard, José Muñoz Congost, Cosme Paules del Toro, Pérez Guzmán i Carlos M. Rama. A partir de 1959 s'imprimirà a Tolosa de Llenguadoc. L'abril de 1965 suspendrà la publicació, després de sortir-ne 70 números, però reapareixerà a Llemotges entre 1970 i 1978, per ser finalment assimilat per Le Combat Syndicaliste.\nCapçalera d'O Libertário\nFotografia policíaca d'Eugène Louis Cana (03 de març de 1894)\n- Louis Cana: El 15 d'octubre de 1871 neix al XI Districte de París (França) l'anarquista Eugène Louis Cana, a vegades citat erròniament Canat. Era el fill primogènit de l'anarquista Pierre Eugène Cana, emmotllador en bronze, i d'Augustine Delpuech, bugadera. Es guanyava la vida treballant d'emmotllador en bronze com son pare. L'abril de 1892 freqüentà amb son pare el grup anarquista «Cercle Internacional», que es reunia cada diumenge a la tarda a la Sala Horel de París. El 16 de gener de 1893 assistí a un míting anarquista d'unes tres-centes persones a la Sala Commerce. El 19 de febrer de 1893 va anar vestit de militar a una vetllada familiar anarquista celebrada a la Sala Dumont. En 1894 pare i fill van ser inclosos en un llistat d'«anarquistes perillosos». En aquest any treballava al taller de son pare, al número 135 del carrer Ménilmontant i vivia al número 24 del mateix carrer a casa dels pares. El 2 de març de 1894 va ser detingut, juntament amb una trentena de companys, per les Brigades d'Investigació de la Prefectura de Policia encapçalades per Fédée i Boy; en l'escorcoll de casa seva la policia no va trobar res de comprometedor. Portat a comissaria, va ser fitxat en el registre antropomètric del laboratori policíac parisenc d'Alphonse Bertillon, posat a disposició de les autoritats judicials i alliberat el 7 de març de 1894 juntament amb son pare. El 31 de desembre de 1894 figurava en un llistat d'anarquistes aixecat per la policia i en aquella època vivia al número 3 del carrer Trousseau de París. El 28 de maig de 1898 es casà a l'XI Districte de París amb la modista Alice Hélène Chardin; en aquesta època vivia oficialment amb sos pares al número 2 del carrer Keller. Louis Cana va morir el 22 d'agost de 1947 a La Roche-Mabile (Baixa Normandia, França).\n- Stephen Mac Say: El 15 d'octubre de 1884 neix a Beaurepaire-sur-Sambre (Nord-Pas-de-Calais, França) el professor, apicultor i militant i propagandista anarquista Stanislas Alcide Masset, més conegut com Stephen Mac Say i també com L'Anarque. Com a docent és va oposar ben aviat a l'ensenyament «oficial» i en 1906, amb sa companya Marie-Adèle Anciaux (Mary Smiles), es va incorporar a l'escola llibertària de Sébastein Faure «La Ruche», que havia fundat el gener de 1904 a Rambouillet, on tots dos ensenyaran fins a 1910. En 1909 fundà el periòdic Le Fouet, òrgan del «Grup d'Acció de les regions d'Avesnes, de Verviers i de Valenciennes» A partir de 1910 Mac Say deixarà definitivament l'ensenyament i esdevindrà firaire i, després de la guerra, apicultor. Abans de la Gran Guerra col·laborà en nombroses publicacions llibertàries, com ara L'Anarchie, Le Combat, Le Combat Social, Le Cri Populaire, Le Cubillot, L'École Rénovée, Hors du Troupeau, L'Idée Libre, L'Insurgé, Le Libertaire, Les Réfractaires, Les Temps Nouveaux, etc. Durant la Gran Guerra, encara que donat de baixa pel servei militar i inscrit amb el «Carnet B» dels antimilitaristes, es refugia amb sa companya a la Creuse (centre de França), intentant fugir dels maldecaps que els reporten les seves idees antimilitaristes. Entre 1915 i 1917 publicarà en els periòdics d'Émile Armand Pendant la Mêlée i Par-delà la Mêlée. Després de la guerra reprèn les seves activitats militants i particularment les seves col·laboracions regulars en la premsa anarquista (L'En Dehors, Le Libertaire, Les Temps Nouveaux, L'Anarchie, Le Combat, Controverse, L'Émancipateur, Germinal, Le Réfractaire, Le Semeur de Normandie, La Vie Universelle, La Voix Libertaire, etc.) i en la redacció de l'Encyclopédie Anarchiste, de Sébastien Faure. Denunciat com a jueu durant la Segona Guerra Mundial –que, dit de passada, era fals– és de bell nou obligat a deixar ca seva amb Mary. Després de la II Guerra Mundial col·laborarà en el primer número de L'Unique, en Contre-Courant i en Le Monde Libertaire. Humanista i amant de la natura, escriurà nombrosos llibres i fulletons contra la vivisecció –va ser membre fundador de la Lliga Francesa contra la Vivisecció–, així com de temes educatius i de salut: Vers l'éducation humaine: la laïque contre l'enfant (1911), Révoltes et sanglots: poèmes (1913), La fable: étude (1927), De Fourier à Godin: le Familistère de Guise (1928), Le problème du logement: du logis des siècles à l'habitat normal (1930), La chanson des urnes et des lois (1939), À l'enseigne du Christ: les histrions de la foi (1952), Un genre mineur qu'a touché le génie, la fable: joyau des ans à travers les peuples et les âges... (1963), Propos sans égards (1964), Les facultés animales (1967), La vivisection, ce crime: science dévoyée, médecine meurtrière (1969), L'histoire devant l'homme et devant l'enfant: pauvreté et nocivité de l'histoire (1972), etc. Dos dies abans de morir participà en una reunió de la Unió Pacifista de Chartres, de la qual era membre. Mac Say va morir el 14 de març de 1972 a Morancez (Centre, França) i fou enterrat al cementiri de Beaurepaire.\n- Umberto Ceccotti: El 15 d'octubre de 1894 neix a Lari (Toscana, Itàlia) –algunes fonts citen Bagni di Cascina (Toscana, Itàlia)– l'anarquista i anarcosindicalista Umberto Ceccotti. Sos pares es deien Eugenio Ceccotti i Teresa Burgalassi. Durant la Gran Guerra serví de soldat en una unitat d'Infanteria. En 1921 trobà feina a les «Oleifici Nazionali» (Tafones Nacionals) de Liorna (Toscana, Itàlia). Membre de la Cambra del Treball Sindicalista de Liorna, destacà per les seves conviccions anarquistes. Posteriorment passà a fer feina als Ferrocarrils de l'Estat, però va ser acomiadat per participar en la vaga general d'agost de 1922. Després d'haver estat apallissat en diverses ocasions pels escamots feixistes i malalt de tuberculosi, en 1923, amb sa companya i sos tres infants, emigrà clandestinament a França i s'establí a Marsella (Provença, Occitània), on treballà de transportista de mercaderies i de cap de colla per a la Companyia de Navegació «Fraissinet» i d'ajustador mecànic. El novembre de 1925 va ser multat amb 25 francs per infracció a la llei sobre residència d'estrangers. En 1925 el seu nom aparegué en un quadern de notes de Camillo Berneri, juntament amb el d'altres llibertaris (Ersilio Belloni, Isidoro Bertazzon, Bixio Sorbi, Idilio Volpi, etc.), i en 1929 una carta seva dirigida a son germà Alfredo Ceccotti va ser interceptada pels feixistes. A finals de 1929 va ser inscrit com a anarquista en busca i cerca en el Bolletino dell Ricerche. Representà la Liga Italiana dei Diritti dell'Uomo (LIDU, Lliga Italiana dels Drets de l'Home) en una reunió a principis de 1931 del Comitè de Concentració Antifeixista de Marsella i va ser inclòs en una llista de «subversius perillosos residents a l'estranger». El 18 de març de 1931 va ser nomenat conseller del Comitè Local de la LIDU, juntament amb els republicans Carlo Alberto Bartolena i Osvaldo Pesce. El febrer de 1933 assistí a la conferència d'Emilio Lussu «Rivoluzione italiana» durant la qual Luca Bregliano lloà l'atemptat d'Angelo Sbardellotto contra Benito Mussolini. En aquesta època va militar en el Grup Comunista Anarquista «Belle de Mai» de la Federació Anarquista del Sud-est, amb Edoardo Angeli Giulio Bacconi, Marcelo Cicero, Celso Persici i altres. També participà en la fundació d'un Comitè d'Acció Antifeixista, que proposà ajudar l'anarquista Pietro Cociancich, condemnat a cinc anys de presó per una atemptat amb bomba contra la «Casa dels Italians» d'Aubanha (Provença, Occitània), seu l'Associació d'Excombatents i cau dels feixistes enviats des de Roma per a controlar i provocar l'exili antifeixista. El gener de 1934, quan treballava de contramestre a la «Companyia Paquet», va ser naturalitzat francès. En aquesta època, amb Giulio Bacconi i Celso Persici, creà una cooperativa de treball al barri de La Capelette de Marsella, on donaven feina a exiliats llibertaris italians. El 20 de gener de 1935 assistí a la conferència de Silvio Trentin Crepuscolo del diritto dello Stato borghese a la Universitat Proletària de Marsella. En 1936 fou responsable de la Unió Anarquista Italiana (UAI) i el 6 d'agost d'aquell any participà en una reunió sobre la guerra d'Espanya, celebrada a la seu de la Universitat Proletària, on a la proposta de Francesco Volterra de crear un Comitè Unitari per donar suport als combatents republicans espanyols, respongué que els anarquistes ja estaven reunits en un comitè italofrancoespanyol. També marcà les diferències, amb Giulio Bacconi, Luca Bregliano, Antonio Girelli i altres anarquistes, amb el moviment «Giustizia e Libertà» fent una declaració conjunta. Posteriorment dedicà cos i ànima a recaptar fons en nom del «Comitè Anarquista Pro Espanya» de Marsella (Giulio Bacconi, Carlo Alberto Bartolena, Mazzino Chiesa, Ovidio Pessi, Rinaldo Purisiol, etc.) per als llibertaris que lluitaven al front d'Aragó, publicant una crida en nombrosos periòdics anarquistes, com ara L'Adunata dei Refrattari. Membre de la Federació Anarquista Provençal (FAP), participà regularment en les reunions i xerrades de l'Ateneu Llibertari. En aquesta època vivia al número 26 del carrer Samatan de Marsella. Les autoritats el consideraven un dels membres més actius del moviment anarquista marsellès i mantingué estrets contactes amb Giuseppe Pasolli, que havia creat un xarxa de passatge d'antifeixistes cap a la Península des de Perpinyà (Rosselló, Catalunya Nord). Juntament amb Giulio Bacconi, Renato Castagnoli, Marcello Gregori i Pio Turroni, redactà el Bolletino d'Informazioni dell'Unione Anarchica Italiana, que va publicar 14 números entre març de 1938 i desembre de 1939. En 1939 fou un dels creadors, amb altres companys italians i francesos (Giulio Bacconi, Renato Castagnoli, Étienne Chauvet, Italo Del Proposto, Ferruccio Girolimetti, Marcello Gregori, Frédéric Lambert), del Comitè Anarquista Pro Víctimes Polítiques (CAPVP) de Marsella. El 16 de juny de 1939 va ser inscrit en el registre de la policia de fronteres amb l'ordre de detenció i en 1940 aparegué en les llistes de subversius italians perillosos residents a França amb l'ordre de detenció i d'extradició a Itàlia (Reniero Cecili, Enea Del Papa, Pietro Fantazzini, Aldo Fiamberti, Roberto Stanchi, etc.), enviades per les autoritats feixistes a la policia nazi d'ocupació. Després de la II Guerra Mundial refundà amb altres companys (Dino Angeli, Giulio Bacconi, Macello Gregori, etc.) el Grup Anarquista de Marsella i s'adherí a la Federació Anarquista Italiana (FAI); també fou el responsable a Marsella de la coordinació dels militants italians exiliats a Bèlgica, França i colònies. Umberto Ceccotti va morir el 15 de setembre de 1972 a Pisa (Toscana, Itàlia).\n- Jesús de Diego Delgado: El 15 d'octubre de 1900 neix a Tudela de Duero (Valladolid, Castella, Espanya) l'anarquista, anarcosindicalista i naturista Jesús de Diego Delgado, conegut com El Cojo de Tudela, a causa d'arrossegar la cama dreta inútil per un accident. Sos pares es deien Bernardo de Diego Franco i María Delgado Llopis. Fill d'una família nombrosa –Jesús tingué vuit germans (Ovidio, Acindina, Vicenta, Cristina, Juliana, María, Eustaquio i Herminia)–, acomodada i il·lustrada, la seva biblioteca particular comptava 400 llibres. En 1929, fugint de la guerra del Marroc, s'exilià a Saint-Denis (Illa de França, França), on ja vivia son germà Ovidio de Diego Delgado, militant anarquista qui li va introduir en el moviment llibertari. A finals de novembre de 1931 retornà a la Península. A Madrid (Espanya), entrà en contacte amb la Confederació Nacional del Treball (CNT) i a Carabanchel (Madrid, Castella, Espanya) conegué Luz Araujo, amb qui es casa civilment uns mesos després a l'ajuntament d'aquesta localitat. De bell nou a Tudela de Duero, mort el pare, començà a treballar en un forn familiar, reconegut a tota la comarca, on elaborava pa integral, novetat en aquella època, que venia pels pobles de la zona i per Valladolid. Just arribar a Tudela de Duero va ser detingut per la Guàrdia Civil per portar unes octavetes sobre els «Fets de Casas Viejas». També treballà despatxant benzina en un dels primers sortidors de la província, propietat de sa família. A més de la CNT, milità en la Federació Anarquista Ibèrica (FAI), encara que mantenia bones relacions amb totes les forces d'esquerra. Propagandista del naturisme, organitzà excursions campestres, banys solars i de fang, etc. També es dedicà a l'alfabetització dels jornalers a la Casa del Poble de Tudela de Duero, on tenia un despatx. Amic de Frederica Montseny Mañé, aquesta va estar allotjada en tres ocasions a casa seva. A començament de 1936 formà part del grup cultural anarquista «Francisco Ferrer». Quan l'aixecament feixista de juliol de 1936, es refugià a casa d'una família amiga val·lisoletana. Quatre falangistes de Tudela de Dero, però, seguiren sa companya i el 19 d'agost de 1936 va ser capturat a Valladolid. Portat al seu poble, va ser torturat brutalment a l'ajuntament i per tot el poble. Gairebé mort, Jesús de Diego Delgado va ser traslladat el 21 d'agost de 1936 de l'Ajuntament de Tudela de Duero al lloc anomenat Las Maricas, a un pinar proper a Boecillo (Valladolid, Castella, Espanya), on una dona falangista li donà un tret de gràcia. El seu cadàver va ser rescatat per un dels seus cunyats i aconseguiren enterrar-lo clandestinament al cementiri de Tudela de Duero. Sa família, que va cremar la biblioteca al forn, va perdre la benzinera i sa companya, embarassada de set mesos en el moment del seu assassinat, va haver de marxar cap a Villabáñez (Valladolid, Castella, Espanya), on son fill major Helios va ser obligat a canviar el nom per un de més «cristià» (Ramón). Anys més tard, sos fills Helios i Jesús en dignificaren la fossa, on els seus restes reposen actualment.\nJesús de Diego Delgado (1900-1936)\n- Amparo Poch y Gascón: El 15 d'octubre de 1902 neix a Saragossa (Aragó, Espanya) la militant anarcofeminista i propagandista de la llibertat sexual Amparo Poch y Gascón. Nascuda en una família modesta, després d'estudiar Magisteri, va ser una de les primeres dones a llicenciar-se en Medicina a la Universitat de Saragossa, premi extraordinari de llicenciatura en Medicina (1928-1929). Després dels seus estudis de Medicina i sociologia, va posar la seva saviesa al servei de les dones. Especialitzada en puericultura, imparteix cursos sobre educació sexual i maternitat responsable a ateneus i universitats. Cofundadora de «Mujeres Libres», juntament amb Mercedes Comaposada i Lucía Sánchez Saornil entre otras, en 1936, escriu nombrosos articles en diverses revistes llibertàries (Revista Blanca, Tiempos Nuevos, Tierra y Libertad, Generación Consciente, Estudios, Mujeres Libres, etc.) i fundarà el Grup Ogino. En 1936 va participar en la creació de la Lliga Hispànica contra la Guerra, secció espanyola de la Internacional de Resistents contra la Guerra (WRI). Durant la Revolució va ser nomenada directora de l'Assistència Social a València i s'ocuparà dels nins refugiats a les granges escoles a Madrid, col·laborant estretament amb Frederica Montseny en el Ministeri de Sanitat –el càrrec de ministra de Sanitat s'havia pensat per a ella, però finalment va ser rebutjada per la seva pertinença a la Federació Anarquista Ibèrica (FAI). El desembre de 1937, a Barcelona, participa en el projecte del Casal de la Dona Treballadora, lloc de trobada, intercanvi i educació per a les dones. En 1939, durant el seu exili a França, intentarà ajudar a milers de refugiats confinats als camps de concentració enquadrada en la Creu Roja República Espanyola. Establerta a Tolosa de Llenguadoc, dirigirà l'Hospital de Varsòvia de la ciutat, on passaran nombrosos guerrillers espanyols. Sempre disposada a socórrer refugiats i practicar la solidaritat li va sorprendre la mort quan es disposava a traslladar-se a Algèria per atendre els ferits de guerra en lluita contra l'imperialisme francès. Va publicar, a més de la novel·la breu Amor, La cartilla de consejos a las madres (1931), La vida sexual de la mujer (1932) i Elogio del amor libre (1936), entre altres obres. Amparo Poch y Gascón va morir el 15 d'abril de 1968 a Tolosa (Llenguadoc, Occitània). El 15 d'octubre de 2002, data del centenari del seu naixement, el rector de la Universitat de Saragossa, Felipe Pétriz, va descobrir la placa que batejar una de les sales del Paranimfs Universitari amb el nom d'Amparo Poch; un carrer de Saragossa també porta el seu nom.\n- André Prudhommeaux: El 15 d'octubre de 1902 neix al Familisteri de Guisa (Picardia, França) –comunitat fourierista fundada per son besoncle Jean-Baptiste André Godin– el militant, primer comunista revolucionari, després anarquista, André Jean Eugène Prudhommeaux, també conegut com André Prunier i Jean Cello. Era fill de Jules Jean Prudhommeaux, enginyer agrònom, professor universitari a Nimes (Costiera de Nimes, Llenguadoc, Occitània), editor i publicista llibertari, i de Marie Jeanne Dallet. El 10 d'octubre de 1928 es casà al XX Districte de París (França) amb la suïssa Dora Esther Ris (Dori). Amb sa companya va obrir a París la «Librairie Ouvrière», una llibreria especialitzada en història social i també emprada com a lloc de debats dels grups comunistes dissidents. Entre 1929 i 1930, amb Jean Dautry, va editar L'Ouvrier Communiste, òrgan dels grups d'obrers comunistes. A començaments dels anys trenta, després d'un viatge a Alemanya (Berlín i Leipzig) i d'establir contactes amb grups llibertaris, la parella va esdevenir anarquista i van col·laborar en la premsa llibertària, denunciant-hi la política dels bolxevics a Alemanya. Prudhommeaux va participar activament en 1933 en el comitè de defensa del company Marinus van der Lubbe, i va animar, amb Volin, el periòdic Terre Libre, òrgan de la Federació Anarquista Francesa (FAF). En 1936 va marxar a Barcelona, on va publicar, amb Aristide Lapeyre, els primers números del periòdic L'Espagne antifasciste i La Nouvelle Espagne Antifasciste, i van participar amb el grup «Los Amigos de Durruti». De tornada a França, va publicar a Nimes L'Espagne nouvelle (1937-1939), molt crítica amb la participació ministerial de la Confederació Nacional del Treball (CNT) i de la Federació Anarquista Ibèrica (FAI). Durant la II Guerra Mundial es va refugiar a Suïssa a casa de sos sogres, realitzant tasques literàries (crítica, traducció, emissions radiofòniques, etc.), ja que tenia prohibides les activitats polítiques. Amb l'Alliberament, va tornar a França en 1946, establint-se a Versalles, i va col·laborar amb Le Libertaire i, a partir de 1954, amb Le Monde Libertaire, òrgan de la nova Federació Anarquista (FA). En aquells anys va fomentar el Cercle Llibertari d'Estudiants (CLE). Entre 1948 i 1958 va ser secretari general de la Comissió de Relacions Internacionals Anarquistes (CRIA) i des de 1956 secretari de relacions internacionals de l'FA. Va escriure nombrosos articles en la premsa anarquista internacional (L'Unique, Contre-Courant, Pages Libres, Défense de l'homme, Volontà, Freedom, L'Adunata dei Refrattari, Pensée et Action, etc.) i és autor d'Spartacus et la commune de Berlin (1934), Catalogne (1936-1937) (1937), Catalogne libertaire (1946), Espagne libertaire (1955), etc. André Prudhommeaux va morir el 13 de novembre de 1968 a Versalles (Illa de França, França) després de patir llargament la malaltia de Parkinson. El seu arxiu personal i familiar es troba dipositat des de 1987 a l'lnternational Institute of Social History (IISH) d'Amsterdam.\n- Rino Graziani: El 15 d'octubre –algunes fonts citen el 5 de gener– de 1904 neix a Lugo (Emília-Romanya, Itàlia) l'anarquista Rino Graziani. Sos pares es deien Giacomo Graziani i Apollonia Martini. Es guanyava la vida fent de cambrer. En 1930, fugint de la policia feixista, es refugià a França i s'instal·là a París. El novembre de 1936 passà a Barcelona (Espanya) i s'enrolà en la Secció Italiana de la «Columna Ascaso», organitzada per la Confederació Nacional del Treball (CNT) i la Federació Anarquista Ibèrica (FAI). L'abril de 1937, al front d'Osca (Aragó, Espanya), va ser greument ferit al braç i a l'espatlla dreta, restant no operatiu per al combat. Sa companya Regina hi va anar de París a la Península per assistir-lo. El febrer de 1939, amb el triomf franquista, passà a França i va ser tancat al camp de concentració d'Argelers i després al de Gurs. En aquest últim camp, malgrat la seva incapacitat per a la feina, va ser obligat a enrolar-se en la 253 Companyia de Treballadors Estrangers (CTE) i va ser destinat a la construcció de fortificacions defensives contra la més que evident invasió alemanya. Algunes fonts diuen que aconseguí fugí del camp de Gurs, establir-se als suburbis de París i integrar-se en la Resistència. Quan l'Ocupació, va ser detingut pels nazis i deportat a Alemanya. Rino Graziani va morir el 7 de maig de 1941 al camp de concentració de Mauthausen (Alta Àustria, Àustria) on havia estat traslladat.\n- Juan Antonio Gallego Bravo: El 15 d'octubre de 1907 neix a Múrcia (Múrcia, Espanya) l'anarcosindicalista Juan Antonio Gallego Bravo. Sos pares es deien Tomás Gallego i Fuensanta Bravo. Emigrà a Barcelona (Catalunya). Es guanyava la vida com a fogoner del dipòsit ferroviari del Poblenou i milità en la Secció de Xofers de Locomotores del Sindicat de Ferroviaris de la Confederació Nacional del Treball (CNT). En 1939, amb el triomf franquista, passà a França. Quan l'Ocupació va ser deportat pels nazis a un camp de concentració a Alemanya, del qual va retornar en 1945 molt afeblit i invàlid per al treball. Posteriorment milità en la Federació Local de Roanne de la CNT. Sa companya fou Antonia Fenore. Després d'una llarga malaltia, Juan Antonio Gallego Bravo va morir l'11 de juny de 1966 a l'Hospital de Roanne (Forêz, Arpitània) i fou enterrat dos dies després.\n- Arseni Olcina Esteve: El 15 d'octubre de 1909 neix a Alcoi (Alcoià, País Valencià) el periodista, escriptor i militant anarcosindicalista Arseni Olcina Esteve, conegut sota el pseudònim A. Rolcest, on va fer servir les primeres lletres del seu nom i llinatges. Son pare es deia Arseni Olcina Miralles, periodista i mestre d'escola alcoià influït per la pedagogia moderna i amb inclinacions poètiques, i sa mare Amàlia Esteve Durante. Durant la dictadura de Primo de Rivera fou corresponsal per diferents periòdics alacantins i menorquins (El Luchador, Diario de Alicante, El Bien Público, etc.), on publicà els primers contes. Arran de les seves cròniques sobre la vaga tèxtil de la primavera de 1927 i de les seves crítiques a les autoritats locals es va veure obligat el juliol d'aquell any a fugir d'Alcoi i instal·lar-se a València. A la capital valenciana col·laborà en el diari Las Provincias, en una secció infantil titulada «Lecturas para Niños». A València també, en 1932, nasqué sa filla Amàlia. Després milità en les Joventuts Llibertàries i en la Confederació Nacional del Treball (CNT) d'Alacant (Alacantí, País Valencià). En 1933 publicà el fullet Nieve i el setembre de 1934 va fer un míting amb Serafín Aliaga Lledó i Sebastià Ballesta Castelló a Alacant. Quan esclatà la guerra civil s'enrolà en la «Columna de Ferro» i fou redactor del seu portaveu, Línia de Fuego, el qual codirigí des de La Pobla de Valverde (Terol, Aragó, Espanya). En 1938 la Federació Ibèrica de Joventuts Llibertàries (FIJL) li publicà el seu llibre de memòries Dum-Dum. Trazos de la revolución y la guerra. Trobem articles seus en diferents publicacions llibertàries, com ara Al Margen, Fragua Social, Libre Studio, Nosotros, Nervio, Umbral, etc. En 1940 va ser processat pel franquisme. Entre finals dels anys quaranta i els vuitanta visqué, com molts altres militants llibertaris (Juan Francisco Abad Fornieles, Juan Gómez Casas, Eduardo de Guzmán Espinosa, Cristóbal Vega Álvarez, etc.), de la redacció de, com a mínim, 642 novel·letes populars bèl·liques, policíaques, d'espionatge i de l'oest, publicades gairebé sempre sota el pseudònim A. Rolcest, en les editorials Bruguera i Valenciana, i en algunes llatinoamericanes. Arseni Olcina Esteve va morir el 17 d'octubre de 1997 a València (València, País Valencià) i va ser enterrat al cementiri d'aquesta localitat. Sa neboda Amèlia Lucil·la Mataix Olcina va escriure novel·la rosa sota els pseudònims Celia Bravo i Lucila Mataix.


Troben un colombià, acusat per assassinat el 2017, en Alacant\nEls fets dels que se l'acusa van passar el 2017 en Cali, Colòmbia.\ndissabte, 11 de maig 2019 - 16:00h\nCotxe de Policia Nacional | Europa Press\nAgents de la Policia Nacional han detingut en Alacant a un fugitiu internacional, de 24 anys, buscat presumptament per ordenar l'assassinat d'un ciutadà francés en Cali, Colòmbia, el 2017.\nLa investigació va començar quan els agents adscrits a la Brigada Judicial de la Comissaria d'Elx van rebre un comunicat de la Interpol, sobre la possible entrada en territori europeu d'un fugitiu de la justícia colombiana, segons ha informat la Policia en un comunicat.\nEl pròfug de la justícia colombiana està acusat de ser el responsable intel·lectual de l'homicidi ordenat a un ciutadà francés en la ciutat de Cali el 2017. La víctima va ser abordada per un individu desconegut que li va agredir amb una arma de foc i va fugir en una motocicleta. Va morir en el lloc dels fets, a causa de la gravetat de les ferides.\nBuscat des del 2018\nL'ara detingut va ser posat en ordre de busca, a finals de l'any 2018, per la justícia colombiana a causa de la seua presumpta implicació en l'assassinat del ciutadà francés.\nEls agents de la Policia Nacional espanyola encarregats de la busca van realitzar una sèrie d'indagacions per a poder localitzar al pròfug en Espanya, concretament, en la província d'Alacant.\nEls investigadors van conseguir trobar al fugitiu en la ciutat d'Alacant gràcies a les proves recaptades, per la qual cosa van procedir a la detenció del reclamat, ja que constava en vigor una OIDE (Ordre Internacional de Detenció i Extradició). El detingut, de 24 anys, va ser posat a disposició del jutjat Central d'Instrucció de Madrid.\n"D'esta manera et controlarà l'empresa les hores extra a partir de demà" "ÚLTIMA HORA: Mor Alfredo Pérez Rubalcaba als 67 anys"


Rajoy reactiva la declaració d’independència - El Temps\nRajoy reactiva la declaració d’independència\nEl 12 d'Octubre -dia de la Hispanitat- arriba amb la declaració d'independència i l'article 155 preparats però en suspens, a l'espera de nous moviments.\nEl president del Govern espanyol, Mariano Rajoy, continua enganxat al seu discurs. En la seva intervenció al Congrès ha defensat la intervenció policial per aturar el referèndum i ha rebutjat qualsevol mediació o taula de diàleg. Cap moviment per part de l'Estat després que el president Puigdemont apostés per enèsima vegada per cercar un diàleg “sense condicions”, motivat per la demanda de la comunitat internacional. Si l’estratègia de la declaració d’independència en diferit era perquè el món coneixès l’actitud de l’Estat, només han calgut unes poques hores per fer-la evident.\nA més, tot i el temps mort que va proposar el president català, l’ofensiva espanyola continua. Rajoy ha enviat un requeriment en el qual dóna un termini de cinc dies al president Puigdemont per aclarir si va declarar la independència en la secció parlamentària de dimarts. Passat aquest termini, el Govern espanyol aplicaria l’article 155 de la Constitució per suspendre l’autonomia. Una decisió que avalarien tres dels quatre principals partits de l’Estat: PP, PSOE i C’s.\nEn la seva intervenció, Rajoy ha enviat un ultimàtim a Catalunya: "La resposta de Puigdemont al requeriment marcarà els esdeveniments". Per la seva banda, el líder de C’s, Albert Rivera, ja dóna per activat l'article 155 després de la declaració de dimarts: "Hem d'actuar sense complexos, amb fermesa i prudència per fer complir la Constitució. Estem obligats a ser els primers a defensar la llei. No podem dialogar amb aquells que estan trencant la llei. No podem fiar a un mediador internacional el que correspon a aquesta cambra i al poble espanyol".\nDe fet, dimarts es va declarar la independència i va entrar en funcionament la llei de transitorietat jurídica i fundacional de la República, a través d'un acte polític i la firma dels diputats de Junts pel Sí i la CUP. Ara bé, la Mesa del Parlament va suspendre els seus efectes en pro d’una negociació bilateral. Una decisió presa sota la campana i que va provocar algunes esquerdes i dubtes en el bloc independentista, al mateix temps que era aplaudida per aquells que reclamaven diàleg, calmar la tensió dels darrers dies i proclamar la independència amb les màximes garanties possibles. Les converses amb els més alts dirigents i líders de la Unió Europea van ser clau perquè el president optés per la via eslovena. La declaració d’independència transforma la demanda catalana en un afer europeu, i la posterior suspensió obre una darrera porta de diàleg amb l’Estat.\nCom era previsible, i més tenint en compte l’arribada del dia de la Hispanitat, el govern de Rajoy i els principals partits polítics espanyols s’han centrat en la declaració política que proclama la independència i es preparen per suspendre l’autonomia, negant qualsevol idea de diàleg. Ara caldrà veure si després del 12 d’octubre algun líder internacional pot forçar una mediació, de la mateixa manera que es va forçar dimarts una declaració en diferit, postposant la independència “diverses setmanes”.\nLa victòria i la repressió patida el referèndum de l’1 d’Octubre no han comportat una declaració d’independència immediata però han servit per portar la reivindicació catalana a l’àmbit internacional. De tota manera, si en els propers dies la repressió de l'Estat espanyol continua i cap líder mundial aconsegueix l’objectiu de seure en una taula el govern espanyol, la reactivació de la declaració d’independència podria ser una realitat.\nCrònica d'un pas (gairebé) definitiu cap a la República catalana\nPuigdemont proclama la independència i la suspèn temporalment\nEufòria interrompuda a l’Arc del Triomf\nEl president de la Generalitat ajorna la proclamació de la independència de Catalunya\nDeclarar la independència de Catalunya\nLes raons i la legitimitat


L'Ajuntament de Calonge i Sant Antoni aposta per un teletreball segur\nReunió telemàtica de l'equip de govern calongí. (Foto: Ajuntament de Calonge i Sant Antoni).\nL'Ajuntament de Calonge i Sant Antoni ha implantat una sèrie de mesures de seguretat en el teletreball dels regidors i del personal municipal, per prevenir possibles atacs informàtics. El consistori va començar a aplicar el sistema de teletreball des del 13 de març passat, per garantir que la major part dels treballadors puguin continuar fent les seves funcions confinats a casa, mentre duri l'emergència sanitària del nou coronavirus.\nEn aquest sentit, la Unitat TIC i de Gestió Territorial de l'Ajuntament de Calonge i Sant Antoni es va fixar com objectiu prioritari posar a disposició de l’equip de govern, tècnics i personal de l’Ajuntament de Calonge i Sant Antoni un conjunt d’eines segures de col·laboració i teletreball. Amb un objectiu doble. D'una banda garantir el funcionament dels serveis tècnics municipals i del govern, i de l’altra garantir que el sistema que s’utilitza és segur davant de possibles atacs informàtics.\nEntre aquestes eines hi ha un servidor corporatiu propi de conversa que permet crear sales privades de vídeoconferència. També s’ha desenvolupat un sistema d’escriptoris remots segurs perquè tot el personal necessari pugui teletreballar des de la seva llar.\nDes del primer moment, el personal tècnic de la Unitat TIC està efectuant tasques de suport directe als usuaris. Per exemple la reprogramació de la centraleta telefònica perquè el personal de l’Oficina d’Atenció Ciutadana faci l’atenció no presencial en les màximes condicions de seguretat que recomanaven les autoritats.\nL'equip de govern municipal, amb l’alcalde Miquel Bell-lloch al front, manté reunions virtuals de coordinació diàries per valorar les actuacions que s’estan desplegant i les necessitats que es van generant cada dia.\n23/03/2020 - Societat Calonge i Sant Antoni pren mesures econòmiques contra el coronavirus


Eduard Pla - Investigador al CREAF\nL'adaptació al canvi climàtic: un procés social en què els ambientòlegs tenim molt a dir!\nTal i com reflecteix el darrer informe sobre Bases Físiques de l’IPCC (2013), fins i tot si avui mateix tots els països del món deixessin d’emetre gasos d’efecte hivernacle (GEH), moltes de les conseqüències del canvi climàtic, com ara l’escalfament, perdurarien unes quantes dècades més, a causa de la inèrcia pròpia del sistema climàtic. Això vol dir que, malgrat els esforços locals i globals per reduir les emissions de GEH (mitigació) cal dirigir els esforços a impulsar estratègies, plans i mesures que ens facin més robustos y ens ajudin a ser menys vulnerables als impactes previstos. L’adaptació al canvi climàtic inclou tot aquest seguit d’actuacions. De fet, al darrer informe sobre Impactes, Vulnerabilitats i Adaptació (2014), es fa una crida a aprofundir en els co-beneficis i les sinergies entre l’adaptació i la mitigació.\nEl risc que un país, una comunitat o un individu es vegi afectat per un fenomen climàtic determinat (sequera, onada de calor, pluja torrencial...) no només depèn de la probabilitat que aquest fenomen s’esdevingui, sinó també de la seva vulnerabilitat. Al seu torn, el grau de vulnerabilitat està relacionat de forma directa i positiva amb la combinació de la sensibilitat al fenomen climàtic i l’exposició al fenomen en qüestió, però aquesta vulnerabilitat serà menor com major sigui la capacitat adaptativa –és a dir, l’habilitat per adaptar-se satisfactòriament a un medi canviant–; una capacitat que depèn del nivell de vida, la xarxa de relacions, el coneixement acumulat, la flexibilitat estructural, i la creativitat individual i col·lectiva. Les accions i polítiques ambientals poden incidir en dos d’aquests factors que determinen la vulnerabilitat, per una banda, reduint l’exposició al fenomen, i per l’altra, augmentat la capacitat adaptativa en àmbits diversos (sistemes naturals, socials, econòmics, infraestructures, etc).\nLa regió de la Mediterrània pot convertir-se en una de les zones més vulnerables d'Europa i el món pel que fa al canvi global (IPCC 2007, IPCC 2014). De fet, els estudis observacionals han constatat unes condicions progressivament més càlides i canvis en els patrons estacionals de pluges durant les darreres dècades (EEA 2012). Els efectes previstos a la Mediterrània també apunten a un clima més càlid i sec a finals del segle XXI, amb canvis en la distribució estacional de la precipitació (IPCC 2013). Com a conseqüència, es preveuen impactes relacionats, entre d’altres, amb la disponibilitat dels recursos hídrics, amb l’augment de sequeres, inundacions i incendis; i amb afectacions de la biodiversitat, l’agricultura i la pesca.\nA més, els canvis socioeconòmics i d’usos del sòl podrien agreujar els impactes del canvi climàtic a la regió, provocant diferències significatives entre els països del nord i els països del sud de la Conca Mediterrània (Margat 2004). Cal comptar, doncs, que els problemes derivats de l’escassetat d’aigua a la regió mediterrània, on actualment es troben el 60% dels països del món pobres en aigua (Birot et al. 2011), tendiran a agreujar-se severament.\nSegons Corbera i Besnard (2010), a la Mediterrània, les estratègies d’adaptació al canvi climàtic hauran de passar, al menys, per:\nGarantir el subministrament d’aigua.\nReduir l’impacte de les inundacions.\nTenir en compte el futur augment del nivell de mar.\nPromoure programes de gestió i conservació activa d’espècies animals i vegetals, i de millora de la qualitat d’hàbitats.\nRepensar el model turístic.\nInvertir més recursos en la prevenció i la lluita contra els incendis forestals.\nPreparar-se per les onades de calor.\nMillorar l’eficiència energètica i l’aïllament dels habitatges.\nA casa nostra, l’Estratègia Catalana d’Adaptació al Canvi Climàtic (ESCACC 2012) constitueix una eina pionera en l’àmbit de les polítiques d’adaptació a escala territorial; una eina que té un potencial de desplegament i d’incidència transversal a molts sectors econòmics i sistemes biofísics.\nPerò aquestes estratègies, plans i mesures d’adaptació no seran efectives, ni aconseguiran els objectius de transformació social que persegueixen, si no integren la participació ciutadana al llarg de tot el procés, des de la seva gènesi i fins a la seva implementació. En aquest sentit, la construcció de polítiques públiques mitjançant el diàleg entre la ciència i la societat és un dels àmbits de recerca aplicada més urgents i interessants. Com a exemple, i a la Mediterrània, cal esmentar el projecte en curs BeWater; que promou processos participatius a diferents conques hidrogràfiques de cara a enfortir la resiliència social a partir de la capacitació de la ciutadania.\nEn aquest context, els ambientòlegs tenim molt a dir a diferents nivells i en diferents àmbits. A més, es tracta d’un procés que tot just s’engega i que requereix d’un professional sensible amb tots els temes que s’han anat desgranant en els paràgrafs anteriors. Un professional capaç de fer una anàlisi global de la situació i de dialogar amb molts àmbits i sectors és una peça indispensable durant totes les etapes del procés social de d’adaptació: des de la diagnosi de vulnerabilitats ambientals, fins al disseny de mesures concretes per fer front a determinats impactes, passant per la definició d’estratègies territorials i la coordinació de processos participatius. I tot això sense perdre de vista les polítiques ambientals a nivell global i local, i sense deixar de contemplar els aspectes de divulgació i transferència científica i d’educació ambiental que han d’assegurar la capacitació de tots els ciutadans en aquesta transició.\nEls ambientòlegs podem i hem d’assumir tasques de lideratge i coordinació en l’impuls de totes aquestes accions emprant uns ingredients que ens són molt propis i que ressonen amb força quan parlem d’augmentar la capacitat adaptativa del nostre país: la creativitat, la facilitat per treballar fent xarxa i la flexibilitat per repensar solucions i estratègies. Un cas més on podem aplicar allò de…“actuar localment tot pensant globalment”.\nEduard Pla és llicenciat en Ciències Ambientals per la Universitat Autònoma de Barcelona (1996) i doctor en Ecologia (UAB, 2002). Des del 2002 treballa com a investigador al CREAF estudiant els efectes del canvi global en els ecosistemes forestals i també en l’àmbit de l’ecologia del foc. Ha participat en diversos projectes europeus de recerca sobre canvi climàtic i canvi global (SilviStrat, ATEAM, ALARM). Durant els cursos 2003/04 i 2005/06 va combinar la recerca amb la docència, com a professor associat, a les llicenciatures de Biologia, Ciències Ambientals i Biotecnologia de la UAB. En l’actualitat, la seva recerca s’orienta a l’anàlisi de la vulnerabilitat al canvi global en l’ús de l’aigua i la definició de mesures d’adaptació. Ha participat recentment en els projectes ACCUA i CLICO. Actualment, col·labora en el projecte FP7 BeWater i participa en la coordinació tècnica del projecte LIFE+ MEDACC.


La BBC | Català, castellà i anglès a la universitat. Quin rol per a cadascuna? - La BBC\nCatalà, castellà i anglès a la universitat. Quin rol per a cadascuna?\n29 oct., 2011\nafrikaans, anglès, castellà, català, danès, eleccions municipals, finès, hebreu, plurilingüisme, política lingüística, txec, universitat\nLa pugna per l’ús de les llengües a la universitat té un llarg recorregut a casa nostra. La tradicional dualitat entre el català i el castellà en tots els àmbits de la nostra societat, es veu agreujada a la universitat per la irrupció de l’anglès. És així com el català entra en competència directa amb dues de les principals llengües internacionals, amb l’afegitó que una d’elles, el castellà, també fa funcions de llengua local. En aquest entorn multilingüe, quina posició ocupa una llengua demogràficament mitjana com la nostra?\nAquest és un dels temes que s’ha tractat al Workshop: Language Policy in Higher Education. Challenges for Medium-Sized Language Communities celebrat a la UB. En aquests moments, a Catalunya hi ha 16 universitats. Les dades provisionals facilitades per la Generalitat apunten que el català és la llengua del 61% de les classes, que el castellà ho és del 21% i que l’anglès ho és del 6,6%. Pel que fa a les llengües en què s’escriuen les tesis, l’any 2006-2007, el 25% van ser escrites en català, mentre que el castellà i l’anglès dominen àmpliament en els estudis de les ciències tècniques. Aquestes dades són bones o ens han de preocupar? Per respondre amb més precisió cal comparar la situació del català amb altres llengües demogràficament semblants a la nostra.\nA les universitats daneses hi ha una pressió molt important per a la utilització de l’anglès. Paradoxalment aquesta pressió no es promou des de les esferes governamentals –com fem nosaltres–, sinó que prové des de baix, és a dir, dels estudiants, que veuen en aquesta llengua un capital simbòlic molt important de la seva cultura (juvenil). Perquè ens en fem una idea, l’any 2009, el 40% dels estudiants de la Copenhaguen Business School van triar cursar els estudis en anglès en detriment del danès; i a la Universitat de Roskilde les publicacions en anglès doblen les del danès. De manera que hom ja ha apuntat que caldria regular una distribució complementària de l’anglès i del danès perquè hi ha una part de la població estudiantil que demanda la presència de l’anglès en segons quins àmbits universitaris. A Finlàndia es considera que si la instrucció és en finès (o suec) i no en anglès, la universitat no és tan competitiva ni interessant per als estudiants. En els últims 40 anys, la mitjana de tesis llegides en anglès se situa al voltant del 70% i en finès del 25%. La situació ha arribat a tal punt que ja s’han fet pronunciaments per salvaguardar el finès com a llengua de recerca en les ciències tècniques. Ah, i per cert, en grups de professionals, el finès sovint és substituït per l’anglès si entre els presents hi ha alguna persona no competent en finès. Us resulta familiar la situació?\nSi recorrem uns quants milers de quilòmetres cap al sud arribem a Sud-àfrica. La Constitució reconeix 11 llengües oficials i en preveu un tracte igualitari (vaja, que defensa el mateix que la Constitució espanyola respecte de les llengües no castellanes). Les disposicions universitàries també promouen el multilingüisme, però la realitat que s’ha imposat és un anglès que senyoreja pertot amb alguna escletxa per a l’afrikaans i cap, per exemple, per a les dues llengües demogràficament majoritàries del país: la zulu i la xhosa (la llengua inicial de Nelson Mandela). Actualment, a Sud-àfrica, no hi ha pràcticament ni tesis ni màsters que no siguin en anglès. I si les universitats monolingües en anglès representaven el 58% l’any 1994, deu anys més tard ja eren el 68%.\nA Israel la situació és diferent. L’Estat ha impulsat una política monolingüe favorable a l’hebreu que ha servit perquè sigui la llengua majoritària d’instrucció i perquè prop del 90% de les tesis s’escriguin en aquesta llengua. Els professors universitaris, però, pràcticament només publiquen en anglès (90% enfront de només el 10% d’articles en hebreu) i fan les conferències en llengua anglesa amb independència de la disciplina que es tracti. Txèquia té punts de contacte amb Catalunya, en el sentit que l’ús de l’anglès encara és molt baix per la manca de competència lingüística tant d’estudiants com de docents. Amb tot, el debat pel que fa a la presència de l’anglès és present, i s’ha polaritzat en dues posicions: els favorables a internacionalitzar la recerca a partir de l’anglès, i els favorables a potenciar el txec com a llengua que pot complir totes les funcions.\nEn comparació, doncs, amb els diversos casos internacionals que he presentat, segurament podem concloure que la situació del català és raonablement bona (o si ho preferiu, tan dolenta com altres llengües mitjanes), això sí, amb l’enorme diferència que pertanyem a un Estat no favorable a la diversitat lingüística. En un context de globalització ara com ara irreversible, les llengües mitjanes han de cedir àmbits a favor de les més potents, ens agradi o no. Els nostres investigadors han de donar a conèixer la recerca que es fa aquí, i això passa per l’anglès –i només secundàriament pel castellà i el català–. Vol dir això que el català no ha de tenir lloc a la universitat? En absolut. El català ha de ser la llengua principal en els estudis de grau i cedir espai a mesura que s’avanci en l’especialització. Idealment, aquesta distribució complementària permetria arribar a un consens pel rol que han de desenvolupar les tres llengües a les universitats catalanes.\nI encara un darrer apunt: cal ressaltar el capital lingüístic que representen les llengües mitjanes. En un moment on el repertori lingüístic de cada individu sembla que s’homogeneïtza a l’entorn de les grans llengües, el fet de saber una llengua mitjana aporta un plus diferenciat dins el mercat laboral que repercuteix positivament sobre la persona i l’empresa que el contracta.


Per molts anys, Lleonet de Tarragona!\nEl Lleonet en una imatge de les festes de Santa Tecla de l'any passat.\nEls portadors del Lleonet de Tarragona.\nEl Lleó petit celebra quinze anys de vida amb una samarreta commemorativa\nActualitzada 23/07/2018 a les 19:56\nL’any 2003, en el marc de les Festes de Santa Tecla, es presentava en societat el Lleonet de Tarragona. El seu padrí va ser l’Aligueta de Vilafranca del Penedès perquè, tal com s’explicava en el programa de les festes, el de Tarragona era el primer Lleó petit del país. Per al Lleonet, aquella seria la primera Cercavila de la Santa Tecla petita. Des de llavors ja han passat quinze anys, i la bèstia segueix mostrant la seva grandesa –en la seva dimensió infantil– a les festes de la ciutat.\nPer celebrar-ho, l’Associació de Portants del Lleó de Tarragona ha editat una samarreta commemorativa, que aquests mesos d’estiu es pot comprar a la botiga Emmarcalia/Ribest Art del carrer Ramon i Cajal de Tarragona, i que per Festa Major estarà disponible a l’Estand de les Festes. Té un preu de deu euros i està disponible en totes les talles infantils, fins a la 14. El motiu són els ulls del Lleó, un dels trets més singulars de la bèstia Tarragonina.\nLa celebració oficial, però, serà al mes de setembre, per Santa Tecla, quan es convidarà algun altre lleonet perquè acompanyi el de Tarragona durant la cercavila petita. «Encara no podem anunciar quin lleonet vindrà», assenyala el cap de colla del Lleó de Tarragona, Francesc Martorell, alhora que no pot evitar donar algunes pistes: de Lleonets només n’hi ha al Vendrell i a Reus, i a la capital del Baix Camp el Lleó petit no es presentarà fins a les festes de la Misericòrdia, també al mes de setembre.\nLa colla del Lleonet de Tarragona està dirigida per Verónica Cortijo, que fa les funcions de Cap de colla. En formen part una dotzena de nens i nenes d’entre 4 i 12 anys, tot i que, expliquen des de l’entitat, no hi ha una edat fixa per entrar o sortir-ne, sinó que ho marca la mateixa constitució del nen: quan és massa gran per fer de portador, ha arribat l’hora d’abandonar la colla. «Funciona una mica a mode de pedrera», assenyala Francesc Martorell, per bé que hi ha un petit impàs, entre el moment en què els nens abandonen la colla del Lleonet fins que poden entrar a la del Lleó, perquè l’edat mínima per formar part dels portants adults és de 18 anys.\nEn qualsevol cas, el Lleonet és una reproducció exacta del seu germà gran. En difereix només en les dimensions i en detalls petits, com el fet de lluir una corona de llautó en lloc de la corona de bronze del gran, o en la pintura que el decora, que té algun matís lleugerament diferent.\nEn paral·lel a l’aniversari del Lleonet, els de Tarragona també estan planejant la festa dels 25 anys del Lleó. Una efemèride que tindrà la seva celebració per Santa Tecla, però que a hores d’ara, expliquen, encara no pot ser desvetllada. El Lleó de Tarragona és també un dels més veterans del país, superat en edat, i només per uns mesos, pel Lleó de Barcelona: si el nostre fa anys al setembre, el de la Ciutat Comtal els celebra al mes de març. L’Associació de Portants del Lleó de Tarragona està associada al Barri del Carme.\nComenta el contingut : Per molts anys, Lleonet de Tarragona!


Peta vol que el nfl doni la mà al psicòpata | CAT.Superenlightme.com\nA més d'una petició de l'organització ens està instant a signar, PETA (Persones pel Tracte Ètic dels Animals) per fax recentment una carta al comissionat de la NFL Roger Goodell demanant-li que requereixen estrella de la NFL Michael Vick a sotmetre a avaluacions psiquiàtriques i escàners cerebrals als caiguts determinar si Vick té un trastorn antisocial de la personalitat i / o parts del cervell de mida irregular i, amb base en els resultats, per si mateix Goodell per determinar si és o no s'ajusta a la personalitat Vick model jugadors de la NFL hauria.\n(Aquesta no és la primera vegada que PETA ha incursions en el món del cervell i la salut mental. A prop de fa un any, l'organització va enviar una carta a Britney Spears en relació amb l'efecte dels productes lactis en el trastorn bipolar i l'esquizofrènia, i al juliol es van oferir a pagar per un escàner cerebral de Sharon Stone).\nPETA Fundador i President Ingrid Newkirk van escriure el motiu de dues pàgines a si mateixa, i mentre que s'utilitza per mantenir a aquesta dona en alt respecte, la meva admiració ha disminuït.\nLa carta de Newkirk a Goodell comença abordant tota la cooperació Vick ha mostrat en l'últim any i mig (és a dir, que ha fet tot el que - que PETA - han suggerit), però cau en picat greu després d'això. A l'assabentar-comportaments encara més cruels de Vick (cortesia del seu veïnat informe del USDA), PETA, bàsicament, va tirar de les regnes del seu suport de la seva capacitat de canviar una vegada que van decidir que s'ajusta als criteris de trastorn antisocial de la personalitat. Newkirk va desenterrar la seva còpia del ol 'Manual Diagnòstic i Estadístic dels Trastorns Mentals i va explicar a Goodell que el comportament de Vick segons l'informat pel USDA s'ajusta a la d'una persona amb trastorn antisocial de la personalitat segons el DSM.\nI, per si de cas Goodell és completament analfabeta, Newkirk va decidir embrutir per ell i li diu que les persones amb trastorn de personalitat antisocial es refereixen sovint com "psicòpates". (Traducció: "Anem a fer servir aquesta paraula de debò desagradable que evoca imatges realment horrible i falta l'esperança que va a espantar a Goodell en assegurar-se que Vick mai toca la pell de porc de nou!")\nAra, no em malinterpretar. Jo sí crec que Vick té seriosos problemes i crec que necessita algun tipus d'ajuda. Les coses que va fer a aquests animals em fa violentament enutjat. No tinc cap simpatia pels abusadors d'animals i, francament, no m'importa si Vick mai juga a futbol de nou.\nNo obstant això, també sóc un defensor de la salut mental, i em nego a signar una petició o d'una altra manera ser part d'una acció que no només insta a altres a donar l'esquena a les persones amb problemes de salut mental, però també utilitza la malaltia mental per espantar i manipular a la gent en l'elecció o actuar d'una manera determinada.\nÉs a dir, anem a oblidar per un moment que no és PETA - l'última vegada que vaig revisar - un grup de psiquiatres capacitats. Anem a, per ara, se centren en el fet que estan utilitzant malaltia mental per infondre por a la gent. Anem a reconèixer que un suggeriment per instar Vick a buscar més tractament de salut mental si és que té trastorn de personalitat antisocial està sospitosament absent d'aquesta carta i petició. Donem-nos compte que PETA està demanant amb eficàcia Goodell per tallar tots els llaços i donar l'esquena a Vick si una avaluació psiquiàtrica determina que té trastorn de personalitat antisocial.\nPerquè, això és el que tots hem de fer quan es tracta dels malalts mentals, oi? I per què aturar-se en negar-se a emprar-los? Per què no portar-una mica més enllà? Seguirem endavant i els neguen l'habitatge, el transport, i l'infern, mentre estem en això, el menjar, també.\nSóc conscient que sovint hi ha un vincle entre la crueltat i els problemes d'animals com ara el comportament violent i la malaltia mental, però no em donen aquesta tonteries sobre Vick estar en una posició de "model a seguir". No tracti de dir-me Vick ha de ser prohibit en els camps perquè el seu comportament passat - i el potencial comportament futur - poden posar les idees en els caps dels altres. Si algun nen decideix sortir i vèncer els gossos perquè Michael Vick està fent, llavors els pares d'aquest noi i els proveïdors de salut mental necessiten per manejar la situació. Si algun adult fa el mateix, es que els proveïdors d'advocats i de salut mental, han de manejar la situació.\nNo és la NFL.\nSóc un gran defensor de drets dels animals. Em seriós he de seure i fer alguns càlculs per dir-li quants gossos de carrer que he pres durant els meus 27 anys. Em Spay, el neutre, no em desgast de la pell o de cuir i només compro productes d'empreses lliures de crueltat.\nI, fins avui, que havia planejat per renovar el meu pertinença amb PETA per a l'any 2009. Ja no és així.\nLes reaccions al globus daurat de Jodie Foster varien de veu


L'economia ebrenca resisteix durant 2020 gràcies a les bones xifres dels sectors agroalimentari i turístic. - Ràdio Tortosa\nEscrit per Xavi Falcó el 18 d'octubre de 2021\nEls sector agroalimentari i el turístic han estat els sectors que han ajudat l’economia ebrenca a resistir durant aquest 2020. Ho confirma l’Informe d’Economia Local i Regional elaborat per la URV, que destaca les bones dades d’aquests àmbits econòmics respecte la mitjana catalana. L’estudi també apunta que les Terres de l’Ebre han guanyat població durant la pandèmia\nSegons l’informe d’economia local i regional de la URV, a l’estiu del 2020 s’han mantingut el 67% dels visitants i el 72% de pernoctacions a les TE, mentre que la indústria agroalimentària ha incrementat un 5,5% les exportacions de productes no transformats respecte l’any anterior. El director de la Càtedra d’Economia Local i Regional (CELIR) de la URV, Juan Antonio Duro, ha destacat la resiliència del conjunt de les Terres de l’Ebre davant l’embat de la pandèmia en comparació a la mitjana catalana….\nL’atur va pujar un 19,93% respecte al 2019, especialment en els sectors de la construcció i els serveis. L’informe apunta que els sectors més castigats per la desocupació són la construcció i els serveis, mentre que el sector de l’atur al sector de la indústria també ha pujat, però en menor mesura, en un 8% més respecte l’any anterior. Segons els economistes, les dades actuals de desocupació són similars a les del 2017. Estadísticament, les comarques del Montsià i Baix Ebre son les que acumulen més persones sense feina.\nPel que fa a la població, la pandèmia ha comportat un increment d’habitants en totes les comarques ebrenques, a excepció de la Terra Alta. Segons el director de la CELIR, els municipis ubicats a l’interior o a la costa, així com també les capitals de comarca, son els que s’han beneficiat d’un creixement més gran de la població. “\nEspai d’art 02/12/2021\nLa Fira de Nadal, la pista de gel i l’enllumenat reclams de la campanya de Nadal a Tortosa\nFem 1 tast 01/12/2021\nEl carrer Sabina canvia el sentit de circulació i serà d’entrada des de l’Avinguda de la Generalitat\n🎄Tots els detalls de la Fira de Nadal i la pista de gel de #Tortosa 👇🏼\n@Tortosa @Tortosames @Sisco_72\n🥇📃 Entrevistem als guanyadors dels Premis de Recerca 2021 del @CCBaixEbre\nNo us ho perdeu👇🏼\nNúria Aragonés té 18 anys i ja ha publicat un llibre 'El fotògraf tortosí de Mauthausen'. L'obra va nèixer arran el seu treball de recerca i s'inclou a la col·lecció 'Ebrencs al camp de concentració que edita Amics i Amigues de l'Ebre. Ens ho explica 👇🏽\n🎙Per als més nostàlgics vam entrevistar a Jaume Cordorniu, autor del 📘 'Històries de la #Harlem ' 🎶\n⚠ Atenció. El Meteocat alerta que durant les pròximes hores encara hi poden haver precipitacions molt intenses, que poden anar acompanyades d'altres episodis violents. Eviteu barrancs i zones inundables.\nReply on TwitterRetweet on Twitter18Like on Twitter14\nEtiquetes Economia Terres de l'Ebre\nEl Pressupost de Tortosa per al 2022 destina 675.000 € a millorar la via pública i per a la supressió de barreres arquitectòniques


Informació de la Ribera: 20é ANIVERSARI D´AIGÜES DE CULLERA\n20é ANIVERSARI D´AIGÜES DE CULLERA\nEnguany es complixen 20 anys des que l’empresa mixta Aigües de Cullera va començar a donar servici al municipi. Esta empresa és la concessionària del cicle integral de l’aigua i està participada per l’Ajuntament de Cullera i Aquagest Llevant, del grup Aigües de Barcelona.\nPer a celebrar-ho, la reunió del Consell d’Administració corresponent al mes de juny s’ha celebrat hui 14 de juny en la Sala d’Armes del Castell de Cullera.\nEn orde del dia s’ha abordat el Pla d’Inversions de 2013 i l’avanç de l’any 2014. Des de l’any 2011 Aigües de Cullera hi ha invertit més de 1,5 M d’euros en la millora de les instal·lacions. Recentment ha finalitzat l’execució de la nova depuradora del Brosquil, la qual dóna servici a uns 300 abonats i permetrà una millora en la conservació de l’entorn mediambiental d’esta pedania. També s’ha invertit en la posada en marxa d’un sistema de telelectura. També Aigües de Cullera té en marxa un programa de control de la qualitat de l’aigua de bany (COWAMA) que compta amb dos pantalles de grans dimensions ubicades en el passeig marítim de Cullera a través de les quals es difon informació actualitzada sobre l’estat de les platges i també sobre esdeveniments i actes programats. Esta informació estarà disponible en breu també a través d’una aplicació per a telèfons intel·ligents, denominada iBeach.\nDurant el pròxim mes de setembre Aigües de Cullera celebrarà unes jornades de portes obertes a fi de donar a conéixer l’activitat de l’empresa i algunes de les seues instal·lacions.


Després del pas de la borrasca Glòria que ha deixat baix d'una capa de neu a la comarca dels Ports, Palanques torna a poc a poc a la normalitat\nL'acumulació de neu ha arribat en aquest xicotet municipi als 70 centímetres en alguns punts. No obstant això, el treball i esforç dels veïns i veïnes ha fet possible que ja es puga recórrer la localitat amb total normalitat.\nTal com ha assenyalat l'alcaldessa, Lucía Martí, els serveis de llum i telèfon ja s'han restablit. Així mateix, els vehicles ja poden circular i entrar i eixir del municipi. Martí ha assenyalat que les màquines llevaneu van estar en la localitat el dilluns. La resta de dies, han sigut els propis veïns i veïnes de Palanques qui amb esforç i tenacitat han netejat la neu que impedia el pas.\nEncara que ja es poden realitzar les activitats quotidianes, es recomana extremar la precaució en els trajectes a peu. La neu s'ha acumulat en les teulades i pot caure.\nAixí mateix, demà divendres el metge passarà consulta a la localitat. Els únics que segueixen afectats pel temporal de neu són els alumnes del CRA Els Ports (Forcall) i l'IES Morella, ja que el transport escolar continua suspés.


Associació Catalana de Bioespeleologia: 23/05/21 - 30/05/21\nNº 349: Fauna subterrània amenaçada de l’illa de Lanzarote\nEl cranc cec, característic del Jameo del Agua, Lanzarote\nNOTA: les fotografies inserides, són tretes del vídeo, com a escena fixe.\nEl nostre habitual col·laborador, en Pere Oromí, ens ha fet arribar la notícia d'un reportatge de la televisió canària, sobre alguns espècimens de fauna de Lanzarote, a les illes Canàries, precisament els més amenaçats, on apareix el grup subterrani colonitzador del Jameo del Agua i el Túnel de la Atlántida.\nEl programa emissor és Los últimos del Paraíso-Noche de reporteros, 05-05-2021, You Tube, i l'enllaç, per si voleu veure-ho tot, cosa que us recomano:\nEl presentador és l'Armiche Díaz. Dins del capítol III és on es fa una entrevista al Pere Oromí, dins del Jameo del Agua.\nEl Dr. Pere Oromí, gran especialista en fauna subterrània, durant l'entrevista\nEl Dr. Pere Oromí Masoliver, catedràtic de zoologia de la Universitat de La Laguna, explica les particularitats de la presència d'una fauna molt particular i altament especialitzada d'aquest entorn. Tot seguit, fem un resum de què ens explica el Pere en el reportatje:\nSituació del volcà de la Corona, orígen dels Jameos i del tub de l'Atlàntida\nEl tunel de l'Atlàntida passa pel Jameo i s'endinsa al mar\nCanàries, posseeix unes 18.000 espècies entre flora i fauna, de les que 14.000 són endèmiques de les illes. Unes 80 estan catalogades com exposades amb perill d'extinció.\nEn una de les èpoques d'activitat, el volcà La Corona va llençar un torrent de lava que va ultrapassar la costa del mar, formant uns tubs volcànics que crearen uns conductes de gran desenvolupament. Quan el sostre es va ensorrar en alguns trams, van originar-se els Jameos, obertures que comuniquen l'exterior amb les galeries. Quan aquests ensorraments tenen lloc al nivell del mar, podem veure l'aigua salobre que ocupa les sales, formant llacs denominats anquialins, per la composició de l'aigua.\nUna clàssica vista del Jameo\nLa part de galeries submergides sota el nivell del mar, es denomina el Túnel de la Atlántida, estimat com a una de les entrades a la ciutat perduda del mateix nom. El seu desenvolupament és d'uns 1.600 m, arribant a la profunditat d'uns -64 m.\nLes galeries per sota del nivell del mar\nTant als llacs visibles com als túnels submergits, s'hi desenvolupa una fauna molt especialitzada en aquests ambients, caracteritzats per l'absència de llum (o penombra en els Jameos), subministraments tròfics a base d'algues, diatomees i uns pocs restes orgànics aportats pels corrents marins.\nLa duna de sorra\nA uns 700 m de l'inici del túnel, que s'inicia en el Jameo del Agua, hi ha una gran duna de sorra, infiltrada del fons marí a través de fissures i que constitueix un biòtop n s'hi agrupen moltes espècies adaptades al medi.\nLa cavitat es va formar fa uns 20.000 anys, quan el nivell del mar ara molt inferior i hi viuen més de trenta espècies, de les quals, tres són endèmiques i estan amenaçades en perill d'extinció. .\nEl crustàci decàpode Munidopsis polymorpha, descrit l'any 1892\nEls petits crustàcis cecs remipedis: (Remipedia) (20 a 30 mm de longitud)\n-El cranc cec: Munidopsis polimorpha, l'atracció de les visites al llac del Jameo.\n-Un cuc poliquet nedador\n-El Remiped, amb aspecte de centpeus, també bon nadador, que habiten en zones del Carib, Canàries i Austràlia, en cavitats anquialines.\nLa conservació del medi és difícil: s'ha d'evitar algicides, contaminacions pels visitants i, un fet típic que consisteix en el llançament de monedes a l'aigua, ja que esdevenen un verí directe per la fauna endèmica.\nQuan un ecosistema té tota una complexa sèrie d'espècies, l'ecosistema és més sostenible i es defensa millor de les agressions externes i del deteriorament.\nParlant de la covid-19, podria ser que la transferència del virus dels animals a l'home, sigui a conseqüència d'una pèrdua de biodiversitat.\nPer més lleis que es dictaminin i per més espais naturals protegits que acotem, si després la vigilància i el manteniment d'aquests espais no és efectiu, no arribarem gaire lluny.\nAconsellem la consulta del magnífic treball Guía interpretativa de los ecosistemas anquialinos de Los Jameos del Agua y Túnel de la Atlántida. Autores: Alejandro Martínez, Brett C. Gonzalez, Jorge Núñez, Horst Wilkens, Pedro Oromí, Thomas M. Iliffe y Katrine Worsaae. Cabildo de Lanzarote, 2016, en què s'exposa tot el contingut de fauna coneguda al lloc. L'enllaç és el següent:\nPublicat per Lluís Auroux a 20:44 Cap comentari:\nEtiquetes de comentaris: Bioespeleologia, Cavitats en tubs de lava, Jameo del Agua, Lanzarote, Medi anquialí\nNº 349: Fauna subterrània amenaçada de l’illa de L...


Les enginyeries aeroespacials continuen tenint les notes de tall més altes a la ciutat | Canal Terrassa\nEls estudis d’Enginyeria en Tecnologies Aeroespacials tornen a estar entre els que tenen la nota de tall més alta. Es van presentar 145 sol·licituds per fer aquestes estudis de la Universitat Politècnica però només hi ha 60 places. Per això, per entrar-hi cal una nota de 12,390, una de les deu més altes a Catalunya.\nUna mica més baixa és la nota que caldrà per estudiar Enginyeria en Vehicles Aeroespacials: cal un 11,822. També de la UPC és l’Enginyeria de Disseny Industrial, amb una nota de 10,380. Els segueixen els estudis en Cinematografia de l’ESCAC amb un 9,264 i els de Disseny, Animació i Art Digital, amb un 9,104. En aquestes cinc titulacions l’oferta de places no cobreix tota la demanda per part dels estudiants.\nJa per sota del 9 però per sobre del 5 mínim, hi ha els estudis en Disseny i Desenvolupament de Videojocs, amb un 8,806 si es fan en anglès, i un 7,548 si es fan en català. Per estudiar Infermeria, de la Creu Roja, cal un 6,933, per Multimèdia un 6,676, per les Enginyeries Industrials un 6,186 i per estudiar a l’Escola de Negocis Euncet un 5,026.\nLa resta de titulacions que es poden estudiar a Terrassa només necessiten i 5 per entrar. Són Enginyeria en Sistemes Audiovisuals, Enginyeria en Tecnologies Industrials, Òptica i Optometria, totes tres de la UPC, Gestió d’Empreses en Comerç i Distribució que imparteix l’Escodi i Teràpia Ocupacional de la Creu Roja.\nEtiquetes: Notes de tallPAAU


empatia – AQuAS Blog\nAquí prenem decisions junts\nFa poc vaig ser a Barcelona, parlant amb un grup de persones interessades en la presa de decisions compartides (#decisionescompartidas) en una jornada organitzada per la Societat Catalana de Gestió Sanitària (SCGS) i l’Agència de Qualitat i Avaluació Sanitàries (AQuAS). La meva visita era la tercera parada d’un viatge que primer m’havia dut a Polònia i després a Holanda. En els tres països es viu un intens interès per les decisions compartides i en els tres hi ha esforços de diferent calibre per promoure’n la seva pràctica.\nEl que motiva aquest interès també és comú: la sensació que la implicació del pacient en les decisions compartides ha de reduir costos i millorar els desenllaços clínics. També és un fenomen general el fet que els metges se senten acorralats davant d’aquesta nova expectativa que s’afegeix a les agendes ja existents que competeixen en els magres 7 minuts per pacient.\nAtesa aquesta realitat, les promeses sobre prendre decisions que reflecteixin millor la situació del pacient i com resoldre-la, en base a la participació informada del pacient, acaben delegant en el pacient la feina de prendre decisions a través d’eines en pàgines web o impreses. Compartir el procés de prendre decisions? Una poesia corporativa, un somni acadèmic.\nLes presa de decisions compartides requereix que pacients i clínics treballin junts fins arribar a la conclusió sobre com procedir per millorar la decisió del pacient. La conclusió d’aquest esforç és un pla de cura. Per determinar aquest pla és important entendre quina és la situació del pacient i quina acció demana aquesta situació, així com quines són les opcions disponibles i que responen de millor manera a les demandes que la situació imposa.\nLa conclusió ha de tenir sentit intel·lectual, emocional i pràctic. És a dir, el pla ha de reflectir la millor ciència mèdica, ha de caure bé dins de les circumstàncies biològiques i biogràfiques del pacient i s’ha de poder implementar amb la mínima impertinència possible en la vida del pacient. Aquest treball no és per al pacient o per al clínic, sinó per a tots dos. Es tracta d’una tasca feixuga, es basa en la relació clínic-pacient i requereix temps.\nMolts clínics em comenten que ells ja prenen decisions amb els seus pacients. Això no és evident quan veiem vídeos de visites mèdiques als Estats Units (durada d’entre 15-30 minuts). En aquestes visites mèdiques veiem clínics que interrompen pacients abans que hagin passat 11 segons des del moment que el pacient comença a parlar, que fan servir el sentit de l’humor per evitar situacions emocionals i que ofereixen recomanacions abans de conèixer la perspectiva del pacient.\nVíctor M. Montori a la Jornada Decisions Compartides (SCGS i AQuAS). Barcelona, 19 de maig de 2017\nQue els pacients vulguin participar o participin plenament en la presa de decisions tampoc no és evident i, malgrat això, els pacients reporten nivells alts de satisfacció pel que fa a la manera com es prenen les decisions. Una mirada crítica revela, però, que moltes decisions es prenen sense que els pacients se n’adonin, atès que es disfressen les decisions com els passos lògics en el maneig del problema i no com oportunitats per a què la veu del pacient, la seva perspectiva, experiència i coneixement contribueixin en el procés.\nL’esforç per convertir la presa de decisions compartides del que és (un unicorni) en allò que hauria de ser (una rutina en la cura dels pacients) és molt gran i ple de dubtes. No hi ha cap país, segons el meu criteri, ni cap sistema de salut que estigui a l’avantguarda d’aquest tema. La rereguarda, per descomptat, està poblada per sistemes que encara tenen un deute gran amb la seva població i encara no han pogut garantir l’accés universal a una sanitat amb uns nivells mínims de qualitat i seguretat.\nEl que han de fer aquells que estiguin a l’avantguarda té a veure, segons la meva opinió, més amb l’actitud i l’oportunitat que amb eines i programes d’incentius i d’entrenament. I això últim ha de ser-hi per quan l’actitud i l’oportunitat es presentin.\nEn la meva visita a Barcelona vaig veure una gran voluntat però limitacions importants quant a l’actitud i l’oportunitat. En l’actitud hem de valorar com a professionals de la salut el que el pacient sap sobre el seu context, sobre la seva biologia i biografia i sobre la manera com vol viure.\nHem de reconèixer com d’essencial resulta que els plans de tractament tinguin sentit i que puguin ser implementats, especialment en pacients crònics. I hem de saber que les guies pràctiques i les altres eines de gestió de la cura són útils per guiar el nostre tractament de “pacients com aquest” però no són suficients per determinar el tractament per a “aquest pacient”.\nPerò l’actitud no és suficient. Hem de treballar, a més a més, en crear oportunitats de converses entre clínics i pacients i que aquestes oportunitats es converteixin en relacions terapèutiques. Crec que el nostre intel·lecte ha evolucionat prou per a la presa de decisions amb els altres. Així com crec en la democràcia deliberativa per a problemes socials, crec en la presa compartida de decisions per a problemes clínics.\nEls problemes clínics no són senzills (com el problema de cuinar una galeta, amb recepta, ingredients coneguts i resultats esperats), no són problemes complicats (com volar un 747, amb algoritmes i retroalimentacions que permetin confiar en assolir el resultat desitjat) però són problemes complexos (com criar un fill, sense ingredients coneguts, sense receptes ni algoritmes, amb resultats a vegades inesperats).\nEls problemes complexos no es poden resoldre només amb inversions tècniques. Es resolen dins de les relacions humanes. No es poden esperar resultats específics però sí que es pot respondre a situacions adverses amb resiliència. Sense el combustible de l’oportunitat per fer-ho, la flama de l’actitud favorable a la presa de decisions compartides acabarà per extingir-se.\nLa presa de decisions compartides requereix relacions humanes entre clínic i pacient per resoldre els problemes humans dels pacients amb resiliència. La resolució d’aquests problemes requereix, al seu torn, de la presa de decisions compartides per tal que la solució tingui sentit intel·lectual, emocional i pràctic en la vida del pacient.\nA més de l’actitud i l’oportunitat, és important comptar amb les habilitats interpersonals (o entrenar-se per adquirir-les en la mesura del que és possible) per comunicar amb empatia amb el pacient, entendre la seva situació i avaluar cada opció raonable en el context d’una conversa.\nEn aquest context, eines basades en evidències dissenyades explícitament per donar suport a aquestes converses poden ser útils i facilitar la presa de decisions eficient en qualsevol context, des d’urgències fins a atenció especialitzada.\nSóc conscient que molts s’han motivat per participar en la presa de decisions compartides gràcies a l’entrenament o a l’ús d’eines per a la presa de decisions compartides, fet que fa important entendre què és necessari i on per motivar la “rutinització” de la presa de decisions compartides com a part de la cura dels pacients.\nI tot aquest esforç, què aconsegueix? Molts col·legues escriuen que la presa de decisions compartides és capaç de millorar els desenllaços clínics, l’adherència al tractament, l’ús dels serveis i els costos de l’atenció. Potser també la presa de decisions compartides ajuda a prevenir l’escalfament global.\nLa meva apreciació crítica de l’evidència no permet percebre cap d’aquests beneficis amb suficient nivell de certesa. Això ens obliga a considerar per què, aleshores, ens hem d’esforçar per crear les condicions per a la presa de decisions compartides i per implementar-la rutinàriament en la pràctica.\nPer a mi, com a clínic, la resposta passa per entendre l’objectiu del tractament, de la cura mèdica: permetre que cada pacient pugui aconseguir els seus somnis amb la menor interrupció patològica i la menor impertinència terapèutica. Per això hem de dissenyar tractaments que donin resposta a la situació del pacient -vista en alta resolució-, tractaments que tinguin sentit per al pacient. I això no ho pot fer el clínic sense el pacient.\nEntrada elaborada per Víctor M. Montori (@vmontori) Professor de Medicina a la Clínica Mayo (Estats Units), Unitat KER, http://shareddecisions.mayoclinic.org\nCatalà, General\tatenció centrada en la persona, Comunicació, decisions compartides, deliberació, empatia, evidència científica, Pacients, professionals de la salut, Societat Catalana de Gestió Sanitària, Víctor Montori\t1 Comment


Els CAP Barri Antic i Les Bases vacunen contra la grip en espais comunitaris - Regió7 :: El Diari de la Catalunya Central\nEls CAP Barri Antic i Les Bases vacunen contra la grip en espais comunitaris\nPer tal d'acostar la vacuna antigripal a la ciutadania, professionals d'infermeria del CAP Barri Antic i del CAP Les Bases de la Fundació Althaia han planificat una campanya de vacunació fora dels respectius ambulatoris.\nDurant dos dies, professionals del CAP Les Bases s'han desplaçat a l'Ateneu les Bases per vacunar usuaris que així ho han volgut. En total, s'han administrat més de 40 vacunes de la grip, principalment a persones de més de 60 anys. En paral·lel, aquest dilluns i dimarts, s'han desplaçat a les farmàcies Oltra i Bonfills, on han vacunat 20 persones més. Pel que fa al CAP Barri Antic, els professionals s'han desplaçat a la seu de les associacions de Valldaura, els Comtals, el Xup i Vic-Remei per vacunar veïns. També s'ha vacunat els residents de les Llars Florinda d'Ampans, el Centre de Dia de Sant Salvador i el Centre Urpina d'Ampans. Mestres i altres treballadors escolars han estat vacunats a les escoles Pare Algué, Vall-daura, Joviat, Fedac i Muntanya del Drac. Fins ara les infermeres d'aquest CAP han vacunat unes 200 persones.


Dia 23 (2). Sobre els capvespres indeterminats de la vida humana – Xalandria\nBon profit! La. COca era bona?\nIdò bon capvespre de diumenge.\nTot el que anomenes en el teu escrit me fa ganes. Gràcies per exposar els teus gustos força coincidents amb els meu. Per a mi, el rock com mes clàssic millor…


Sant Fructuós de Cameles - Viquipèdia, l'enciclopèdia lliure\n(S'ha redirigit des de: Sant Fruitós de Cameles)\nSant Fruitós de Cameles\n42° 37′ 49″ N, 2° 41′ 01″ E / 42.6302°N,2.68372°E / 42.6302; 2.68372\n5 octubre 1964\nEstà situada a l'extrem nord del poble vell, de la cellera originària de Cameles.\nEsglésia esmentada per primer cop en l'acta de consagració de Sant Miquel de Montoriol d'Amunt, el 1011: S. Fructuosus de Castro Camelas, tenia un territori molt gran, ja que abraçava tot l'actual terme de Castellnou dels Aspres; aquesta dependència consta fins ben avançat el segle XIII. Així mateix, la possessió de Sant Fruitós de Cameles i el seu territori consta en mans del monestir d'Arles. No fou fins al 1451 que la possessió canvià de mans: el bisbe d'Elna la uní aleshores a Sant Joan de Perpinyà.\nL'església romànica del segle xi va ser profundament transformada a les reformes dels segles XIV i XVII. Va ser declarada monument històric de França el 1964.\nOriginalment es tractava d'un edifici de tres naus acabat en un absis preromànic rectangular i, banda i banda, les dues absidioles romàniques. La construcció actual consta d'una sola nau, construïda el 1380, a més de dues absidioles a banda i banda de l'absis principal i el campanar, de base quadrada, construït al segle xvii; la base del campanar amaga en bona part l'absidiola sud. Així mateix, la nord queda oculta per una construcció posterior. Un mur construït també al segle xiv amaga l'arc triomfal de l'absis central i els de les absidioles. Es pot veure la finestra de biaix únic de l'absidiola meridional.\nA la façana de migdia s'obre un bell portal del segle XII és esculpit en marbre rosat de Vilafranca revestit d'una pàtina daurada; al timpà, dins del marc format per tres arquivoltes, hi apareix una creu llatina envoltada per un cercle. En un dels carreus del muntant dret de la porta hi ha una inscripció: VIII KALENDAS MAI OBIIT GUILA / MATER PETRI DE / CAMELIS (el 8 de les calendes de maig -24 d'abril- morí Guila, mare de Pere de Cameles).\nLa porta de l'església conserva una ferramenta romànica molt rellevant, amb dues menes d'ornaments combinats: volutes contraposades, fent efecte de mirall, a partir d'uns eixos que són unes tiges que s'obren en els extrems formant dues volutes més. Aquesta ornamentació cobreix els dos batents sencers de la porta, però el detall fa veure que els batents són més moderns, amb la ferramenta muntada sobre els batents nous.\nSón remarcables els retaules que es conserven a l'interior. El de l'altar major és del 1644-1645, obra de Llàtzer Tramulles: dedicat a sant Fructuós. L'acompanyen les figures dels seus sants diaques, Auguri i Eulogi. A banda i banda de l'altar major hi ha els retaules de santa Agnès (de Francesc Ferrer) i de sant Nicolau; aquest darrer ha estat atribuït a un pintor anònim, que ens ha arribat com el mestre del Rosselló. Va ser realitzat el 1425, segons algunes fonts, o el 1407-1408, segons altres, i es compon de dotze panells d'estil gòtic internacional que narren la vida del sant.\nAltres peces d'interès són els retaules de la Immaculada Concepció (del 1644, també de Tremulles) i del Roser (1715), una bella marededéu romànica del segle xii i la capelleta de l'ermita de Sant Martí de la Roca. S'ha indicat que el 1687, l'escultor perpinyanenc Francesc Negre va rebre l'encàrrec d'un crucifix per a l'església. La porta del temple està decorada amb nombrosos ferratges. En els darrers anys s'han trobat unes pintures murals gòtiques amb imatges de la vida de Jesús.\nCortade, Eugène. Retables baroques du Roussillon. Perpignan: Association pour une meilleure connaissance du Roussillon, 1973.\nGavín, Josep M. «62. Sant Fructuós de Cameles». A: Capcir - Cerdanya - Conflent - Vallespir - Rosselló. Barcelona: Arxiu Gavín, 1978 (Inventari d'esglésies, 3**). ISBN 84-85180-13-5.\nPonsich, Pere; Puigferrat i Oliva, `Carles. «Cameles: Sant Fructuós de Cameles». A: El Rosselló. Barcelona: Enciclopèdia Catalana, 1993 (Catalunya romànica, XIV). ISBN 84-7739-601-9.\n↑ L'església de Sant Fruitós, en els ortofotomapes de l'IGN\n↑ Francesc Ferrer va ser deixeble de Pere Baró; encara que poc documentat, hom el situa a la fi del segle XIV\n↑ El mestre del Rosselló va ser un pintor que estigué actiu a la comarca del Rosselló a la primera meitat del segle XV. Se li atribueix el retaule de Sant Joan Baptista a Sant Andreu d'Évol (Conflent), un encàrrec que el vescomte d'Évol Guillem de So (mort el 1428) li va fer per a la seva casa de la Bastida. A més del retaule de sant Joan Bautista i el sant Nicolau de Cameles, també se li atribueix un de dedicat a sant Andreu que es conserva a Nova York, a the Cloisters. Alguns estudiosos han identificat el Mestre del Rosselló amb el pintor perpinyanenc Jaubert Gaucelm (Perpinyà, 1375 - Perpinyà, després del 1434).\nA Wikimedia Commons hi ha contingut multimèdia relatiu a: Sant Fructuós de Cameles\nDescripció i història (francès)\nBreus notes històriques i descripció (francès)\nObtingut de «https://ca.wikipedia.org/w/index.php?title=Sant_Fructuós_de_Cameles&oldid=21144816»\nLa pàgina va ser modificada per darrera vegada el 15 maig 2019 a les 15:45.


Sentits / Blog by @juanjofuster: sonimagfoto\nAhir vam anar a Sitges a sopar a casa de la germana de T. i ens vam quedar a dormir per poder anar al Sonimag.\nA mi veure tantes càmeres i tot l'univers d'accesoris que l'envolta m'agrada molt. I serveix per adonar-te com ha canviat el món de la fotografia, veient uns estands gegants dels que han anat creixent i altres anecdòtics dels que els hi ha costat fer el pas d'analògic a digital. Clars exemples de capdavanters Canon, fuji o Sony, mentre que la representació d'Agfa - de gran bon nom al passat anàlogic- era accidental.\nD'altra banda comença la guerra propagandística del Blue-ray, hi havia un estand enorme patrocinat per philips, sony, etc... si els gegants es decanten per aquest sistema, poca cosa tindrà a fer l'altres que ja ni recordo el nom.\nTambé seccións de representació informàtica, no hi havia cap d'Apple per si sol, però si en col·laboració amb altres, i molts estands tenien Macs com a clar exponent del retoc digital.\nA la fí he pogut veure la Cintiq, primera pantalla tàctic per al retoc digital de Wacom, quina passada.\nDesprés hem anat al Fnac, per mirar proper MAc que em vull comprar, però fins que no surti el nou sistema operatiu Mac Os X 10.5 Lepard, no em compro rés. Després hem mirat els HD per guardar info, em sembla ke mediamarkt els té més barats. La música la he trobat molt cara, jo no em gasto 18 euros en CD ni boig. I he acabat a la secció de llibres de disseny on m'he comprat aquests.\nPublicat per juanjofuster a 6:04 a. m.