Circumstàncies personals em porten a parlar de la mort, un tema tan absent a les nostres aules com present a les nostres vides, si bé tots ens entestem a desterrar-la de la nostra quotidianitat. Ens fa por parlar de la mort, o de determinades malalties o processos patològics que hi condueixen, i si en parlem és per parlar de la mort dels altres, dels que moren a la carretera (perquè conduïen massa de pressa), de cirrosi (perquè bevien massa) o a la guerra (perquè es posaven sota les bombes).\nA les cases no se´n parla i a l´escola, ben just. A l´escola parlem de l´educació viària, de drogues, sexe i rock-and-roll. Ara mateix, parlar del sexe, a l´escola, ja no és cap tabú, però sí que ho és en canvi parlar de la mort. Perquè la mort, més enllà de ser un tòpic literari, una qüestió metafísica o religiosa i la xifra resultant d´un conflicte bèl.lic, és allò que tots compartim de més viu i més íntim. Cal un ètica raonada on es parli amb claredat de la mort i de com encarar-la. I qui diu de la mort, d´allò que hom anomena eufemísticament mals dolents i morts dignes. No evitarem els incendis evitant parlar del foc. Amb més raó deixarem d´esquivar la mort negant-li la paraula o canviant-li el nom. Expressions com expirar, anar-se´n, fondre´s, traspassar, acabar-se, tancar els ulls ... ens permeten parlar de la mort sense esmentar-la, no fos cas que en dir-ne el nom en conjuréssim la presència. A propòsit d´això, tots sabem que l´única llei que no admet excepcions és la llei de vida, o sigui, la mort.\nD´altra banda, mai els nostres alumnes no havien presenciat tantes morts com ara, si bé la pantalla del cinema, la televisió o l´ordinador converteixen, als ulls dels adolescents, la mort en un espectacle virtual, mecànic i absent de qualsevol estremiment humà. Si proposo parlar de la mort és per insistir, també, en la necessitat que la mort ens arreplegui vivint i que mai ningú no pugui dir de nosaltres que vam morir sense encara haver nascut. I per evitar mals majors, com el que s´esdevingué ja fa anys a Ciutat Badia quan, obtinguda la independència de Cerdanyola del Vallès, es plantà com a municipi a part. No feia ni dos dies que havien estrenat ajuntament que la mort d´un veí posà a prova els beneficis de la independència: a ningú no se li havia acudit que, així com calien un codi postal i una escola, també calia un espai on allotjar els clients del Dr. Rip.\nJordi Estrada, Benvingut Doctor Rip, Regió 7, 26/06/2010\nj. estrada vida


La UIB vol salvar de l'extinció una planta que sols viu al Puig de Massanella\ndilluns, 27 de gener de 2020 00:17h\nUn equip d’investigadors de la Universitat de les Illes Balears compta amb el suport de la Fundació Biodiversitat, que depèn del Ministeri per a la Transició Ecològica, per dur a terme un projecte de recerca sobre la lletrera del Massanella (Euphorbia fontqueriana), una planta endèmica de l’illa de Mallorca que està catalogada en perill d’extinció. El projecte té l’objectiu general d’obtenir informació sobre l’estat demogràfic d’aquest endemisme, millorar-ne els coneixements sobre l’hàbitat i estudiar-ne aspectes bàsics de la biologia.\nLa lletrera del Massanella només es troba en una àrea reduïda, al massís del Massanella, a la Serra de Tramuntana, un paratge natural protegit i declarat Patrimoni de la Humanitat per la UNESCO. Els darrers anys, el Servei de Protecció d’Espècies de la Direcció General d’Espais Naturals i Biodiversitat ha dut a terme una prova pilot de translocació de l’espècie a la zona del Puig Major, però l’estat de conservació i la manca de coneixements sobre molts d’aspectes de la seva biologia fan molt necessari un estudi científic, que, a més, contribuirà a millorar la gestió de l’espècie.\nEl projecte, que duu per títol «Aproximació multimetodològica per a la conservació d’Euphorbia fontqueriana Greuter, un endemisme de l’illa de Mallorca en perill crític d’extinció», és d’un any de durada i té un vessant triple: recerca, gestió i conscienciació ciutadana. Quant a la recerca, es pretén analitzar els patrons de distribució de l’espècie, caracteritzar-ne l’hàbitat, estudiar-ne la biologia reproductiva i analitzar-ne les defenses químiques front a l’herbivorisme. Quant a la gestió, es farà el seguiment i reforçament de la població introduïda al Puig Major, per a la qual cosa es compta amb la col·laboració del Servei de Protecció d’Espècies. Finalment, es pretén conscienciar la societat de la importància d’aquesta espècie i de les espècies endèmiques amenaçades de les Balears.


El Celler Cooperatiu de Gandesa | Inventari del Patrimoni Cultural Immaterial de les Terres de l'Ebre (IPCITE)\nInici » El Celler Cooperatiu de Gandesa\nMembres de la Cooperativa Agrícola de Gandesa\ndimarts, January 17, 2017\nGandesa és la capital comarcal de la Terra Alta i ocupa una zona amb característiques específiques pel que fa a la producció de raïms per fer vi. El territori agrícola es distribueix en petites parcel·les de propietat familiar que fan produccions en poques quantitats.\nL’edifici del Celler Cooperatiu de Gandesa, juntament amb el del Pinell de Brai, té un gran valor patrimonial com a obra arquitectònica modernista de començaments del segle XX i les dues edificacions són considerades unes de les anomenades catedrals del vi de Catalunya, totes construïdes majoritàriament entre els anys 1915 i 1930. Aquest terme va ser utilitzat per primera vegada per l’escriptor Àngel Guimerà, un dels referents de la literatura catalana, en una visita al celler de l’Espluga de Francolí.\nL’edifici gandesà és una obra encarregada el 1919 que va ser finalitzada el 1920, dissenyada i construïda per l’arquitecte Cèsar Martinell Brunet, al mateix temps que el molí d’oli. Amb Martinell va treballar en el projecte l’enòleg Isidre Campllonchper; el celler i el molí d’oli també van comptar amb l’experiència del tècnic oleícola Emili Rovirosa, l’ajut econòmic del Banc de Valls i el suport de la Mancomunitat de Catalunya (1915-1925), que impulsava el cooperatisme agrari arreu de Catalunya.\nEntre el 2011 i el 2014 va ser rehabilitat amb l’objectiu de mantenir l’edifici en bon estat i donar-lo a conèixer en fer-lo visitable.\nL’any 2007 el Celler Cooperatiu de Gandesa va ser escollit una de les Set Meravelles de Catalunya per votació popular, a iniciativa promoguda per l’organització Capital de la Cultura Catalana i Catalunya Ràdio, i també ha estat declarat Bé Cultural d’Interès Nacional per la Generalitat de Catalunya.\nEl conjunt arquitectònic del celler consta d’un cos principal format per tres naus paral·leles i unes altres dues naus transversals.\nCèsar Martinell va tenir com a mestres dos grans arquitectes del modernisme català: Josep Puig i Cadafalch i Antoni Gaudí. Per fora, la seva façana d’obra vista li dóna una aparença d’un edifici molt sobri, però la seva coberta de voltes catalanes de rajola plana, construïda sobre arcs parabòlics de maó li dóna un caràcter diferent. També destaquen dos dipòsits d’aigua sota la coberta, les rajoles amb el nom i les peces de terrissa envernissades de color verd.\nEl Celler de Gandesa està configurat per trulls subterranis, una sala de premses i tines en aeri. Aquest darrer sistema d’elaboració de vi en aeri és una de les principals innovacions que l’arquitecte va introduir en l’arquitectura de cellers i facilitava una major regulació de la temperatura de fermentació perquè permetia ruixar les tines si pujava massa la temperatura i regular-la aprofitant els sistemes de ventilació. Martinell va aprendre a elaborar vi i això li va permetre l’aplicació de tècniques constructives concretes que n’optimitzaven el procés, com ara la separacions entre tines i entre trulls per tal que la temperatura no s’elevés massa.\nEntre els trulls i les tines es podien produir entre un milió i mig i dos milions de litres de vi en una temporada.\nLa coberta prescindeix de la fusta i es construeix amb volta catalana feta amb maó procedent del Pinell de Brai, població amb una llarga tradició de producció de teuleria, sostinguda amb arcades catenàries, lligades entre si amb tirants de ferro forjat. Tota la coberta de les tines està configurada per un entramat d’arcs de mig punt amb orificis que creen corrents d’aire per a la ventilació dels vapors generats de la fermentació del vi. També incorpora finestres de ventilació a la part de sota de l’emplaçament per tal d’eliminar els gasos més pesats. La ventilació era una de les característiques clau de la construcció, ja que les condicions de fermentació del vi produïen gasos que consumien l’oxigen i a l’espai es generaven condicions anaeròbiques que podien posar en risc la vida dels treballadors.\nLa nau està també equipada amb un circuit de vies per on es desplaçaven les vagonetes que transportaven la rapa del raïm xafat fins a les premses i van ser utilitzades fins a mitjans dels anys cinquanta del segle XX. Les premses originals van deixar d’utilitzar-se a la dècada de 1960, moment en què es van introduir les premses de sistema continu, i es troben conservades en el mateix emplaçament original de l’edifici.\nLes ceràmiques de la façana són obra de l’artista i col·laborador de Cèsar Martinell, Xavier Nogués. Durant la Guerra Civil espanyola del 1936, la ceràmica principal va ser destruïda perquè estava escrita en català i apareixia la bandera de Catalunya i va ser substituïda per un escrit on es llegia «Sindicato de cooperación agrícola de Gandesa desde 1919». Aquesta pintada va ser-hi fins el 1981, any en què es va fer una rèplica del cartell ceràmic original i on es llegeix «Celler de la Soc. Cooperativa Agrícola de Gandesa». A la façana també hi ha dues torres situades als extrems de la coberta que tenen la funció de sostenir l’estructura a més de ser utilitzades com a dipòsit d’aigua per a l’antic ús del celler.\nEl Museu Nacional de la Ciència i la Tècnica de Catalunya (mNACTEC) té inventariats 150 elements del Patrimoni Industrial de Catalunya, i descriu així l’edifici del Celler Cooperatiu de Gandesa a la seva fitxa corresponent:\nEl celler cooperatiu de Gandesa és un edifici modernista obra de l’arquitecte Cèsar Martinell. L’edifici es va acabar de construir l’any 1920 i entre el 2011 i el 2014 va ser rehabilitat.\nEl cos principal de l’edificació consta de tres naus paral·leles d’alçada diversa amb una coberta de voltes de maó de pla carregades directament sobre arcs de diafragma parabòlics. La coberta, a diferents nivells, deixa petites obertures d’il·luminació intercalades entre les voltes. Hi ha dues naus més, transversals a les anteriors: en la primera, amb arcs, s’hi ubica la sala de màquines; l’altra, amb dos pilars centrals i voltes força complexes, serveix com a sala d’exposició dels productes del celler. Les obertures són finestres d’arc de mig punt i cadascuna està dividida per dos pilarets de maó. Aquestes finestres es repeteixen harmònicament al llarg de les façanes, emmarcades amb maó vist.\nA l’exterior, el conjunt combina el sòcol de pedra vista amb el paredat arrebossat i pintat de blanc. Les cantonades i el coronament de tot l’edifici estan emmarcats amb maó vist, que també s’utilitzà en els pilars que aguanten les torretes i en l’ornament de les torretes mateixes.\nEn aquest edifici es va prescindir per primera vegada de la fusta a la coberta i s’hi va utilitzar el sistema de voltes i arcs equilibrats. L’èxit del sistema va fer que Martinell apliqués el mateix mètode a d’altres cellers, com ara al de Pinell de Brai. El celler de Gandesa està declarat Bé Cultural d’Interès Nacional des de l’any 2002.\nA l’altra banda del carrer, Cèsar Martinell hi va construir un edifici que es pot considerar com a annex del celler.\nEn el discurs d’inauguració de la rehabilitació el llavors conseller de Cultura, Ferran Mascarell, va afirmar que l’acte feia un:\nReconeixement al sector del vi i al cooperativisme per tot el que representen per a l’economia del nostre país i fem un homenatge a l’esforç col·lectiu que va fer la societat civil ara fa gaire bé 100 anys. Avui reconeixem també l’arquitectura del Celler de Cèsar Martinell, on forma i funció s’unifiquen. […] Posar en valor la riquesa del nostre patrimoni fa que la nostra visibilitat s’incrementi notablement. Fa que es desperti l’interès en els visitants.\nActualment, la producció es duu a terme en l’espai remodelat a principis del segle XXI, equipat amb tines d’acer inoxidable i maquinària moderna. L’antiga nau del Celler es reserva a les visites turístiques i activitats de promoció del vi, principalment. La cooperativa organitza actualment diverses visites guiades al Celler els caps de setmana i els dies festius, i també organitza tastos dels vins i vins generosos que elabora.\nAltiplà de la Terra Alta\nLa Cooperativa de Gandesa es va fundar l’any 1919 i aquell mateix any van començar les obres de construcció del celler modernista. Aquesta data coincideix amb una època d’expansió del cooperativisme català, impulsat per la Mancomunitat de Catalunya amb l’objectiu d’articular el territori agrícola, sobretot la vinya, que passava per la crisi de la fil·loxera. Actualment, l’activitat principal de la cooperativa és el celler, que es posa en ple funcionament a partir del setembre, mes en què comença la verema del raïm. La resta de l’any, la cooperativa es dedica a les tasques de manteniment del celler i a altres activitats agrícoles com la recepció d’olives per fer oli i ametlles, que juntament amb el raïm són els productes tradicionals del territori. Aquesta activitat, però, es destina majoritàriament al consum domèstic i no té un impacte molt important en l’activitat econòmica de la cooperativa.\nEls cellers modernistes configuren bona part de l’arquitectura rural catalana de les zones amb tradició vitivinícola, creats a l’empara de les accions de la Mancomunitat de Catalunya per tal de difondre el cooperativisme arreu de Catalunya.\nAls anys vuitanta del segle XX es va crear el distintiu de Denominació d’Origen Terra Alta, amb l’objectiu de posar en valor el sistema de conreu tradicional i les varietats autòctones com la garnatxa blanca, negra i peluda, la caranyena, el macabeu i la parellada, tot i que darrerament s’hi han incorporat altres varietats com el moscat, el sauvignon blanc, chardonnay, sirà, cabernet sauvignon, merlot i ull de llebre. El vi de la Terra Alta té, però, com a varietat principal la garnatxa, varietat que li confereix els seus trets més característics. La DO Terra Alta té més de quaranta cellers inscrits.\nEl procés d’elaboració del vi comença per la selecció de finques per a vins de més qualitat. Aquestes finques són amb ceps antics treballats amb sistema tradicional, que fan unes varietats de raïm determinades tradicionals de la Terra Alta, com la garnatxa blanca i negra, la carinyena i, en menor mesura el macabeu, popularment conegudes com vernatxa blanca i negra, caranyena o samsó, i macameu, respectivament. Amb vernatxa blanca i macabeu s’elaboren els vins Somdinou Blanc Jove i Somdinou Blanc Fermentat en bóta de roure. Amb vernatxa negra i samsó s’elabora el vi Somdinou Negre Criança. Per a l’elaboració d’aquests vins, la cooperativa contacta amb els agricultors de les finques escollides i es posen d’acord per determinar el dia concret de la recepció del raïm, en què el celler disposa les condicions per a l’elaboració d’un vi amb un tipus de raïm determinat. Aquests socis perceben un preu més alt per aquell raïm sota condició de mantenir les seves vinyes antigues i la qualitat del seu raïm. Per a la resta d’activitat vinícola o d’altres productes com les olives, no s’estableix un ordre d’entrada i cada productor pot veremar o fer la collita en el moment que desitja.\nEl sistema organitzatiu del Celler Cooperatiu de Gandesa s’inscriu en la Llei de cooperatives de Catalunya, concretament en la secció de regulació de cooperatives agràries. Està format per 455 socis, dels quals uns dos-cents són socis efectius en tant que aporten un volum de producció que garanteix l’activitat econòmica de la cooperativa. La Junta es configura pel Consell Rector i el Consell de Vigilància i hi participen 11 socis més 2 interventors de comptes. Aquests socis han de tenir com a activitat principal la vinya i no perceben salari per formar-ne part. El Consell Rector es reuneix setmanalment, funciona com a òrgan de representació i convoca les diverses assemblees i reunions. D’altra banda, alguns membres de la Junta compleixen funcions d’organització d’esdeveniments, ja que la necessitat d’adaptació al mercat actual ha generat noves formes de promoció del vi i, durant l’any, s’organitzen diverses activitats destinades exclusivament a la promoció. Al llarg de l’any se celebren diverses reunions que es distribueixen de la manera següent: una Assemblea o Junta General, obligatòria i amb la presència de tots els socis, per tractar l’aprovació dels comptes i que es duu a terme al mes d’abril. L’òrgan de l’Assemblea té el màxim poder de decisió; dues o tres Assemblees o Juntes Extraordinàries al llarg de l’any; i diverses reunions informatives.\nDes de fa dues dècades, la Cooperativa disposa d’una secció de crèdit que desenvolupa una funció relativa, ja que no té una estructura bancària.\nL’activitat del celler es desenvolupa per la coordinació de diverses seccions que l’integren, com l’Administració, on es fan totes les tasques administratives i financeres de l’entitat; el Punt d’Informació, des d’on s’articulen les visites guiades a l’edifici; l’Agrobotiga, destinada a la venda dels productes elaborats a la cooperativa des de vins fins a olis i olives en conserva; la Botiga de subministres, on els pagesos poden adquirir des de productes fitosanitaris fins a eines o planters; i el Celler, amb un espai d’elaboració del vi format per les màquines de recepció del raïm, les premses, les tines, els filtres i l’envàs, i un laboratori on hi treballen professionals de la química i l’enologia. El Punt d’Informació i l’Agrobotiga tenen actualment en el món cooperativista un paper que va més enllà de l’agrari i agrícola per complir una funció de promoció del producte, lligada tant al mercat com al turisme. La recepció del raïm gira al voltant dels dos milions de quilograms anuals, depenent de com són les collites, condicionades al clima i les possibles malalties dels ceps.\nLa relació amb el sistema de distribució s’estableix a partir de la figura del comercial, un professional que treball en la cerca i relació amb potencials clients dels productes de la cooperativa. La internacionalització és una de les opcions per les quals opta l’entitat, tot i que prioritza pel mercat local, ja que encara no s’ha aconseguit fer una distribució de quantitat a distribuïdors d’altres països. A més, un dels problemes d’ampliar el mercat és que, tot i que el vi produït és de molta qualitat, el celler té dificultats per produir-ne molta quantitat, per les característiques de les vinyes velles i per la dificultat de dedicació dels agricultors. El fet de tenir una producció de raïm a partir de vinyes velles fa que la qualitat del vi sigui molt bona, però, d’altra banda, limita la quantitat produïda, ja que aquestes vinyes fan menys quantitat de raïm que les vinyes noves. Avui dia, tot i que el cooperativisme parteix de la base d’aglutinar tota la producció formada per una estructura de petites produccions, aquestes produccions són cada vegada més petites pels canvis del caràcter de la pagesia. Actualment, les vinyes de Gandesa són en bona part cultivades per pagesos que s’hi dediquen els caps de setmana i en el temps lliure, que no poden abraçar la totalitat de la terra conreada i que tenen altres dedicacions com a principal font d’ingressos. El turisme és un factor clau per donar impuls als cooperativistes i les cooperatives modernistes s’han convertit en un dels principals atractius per als visitants de la comarca.\nLa fil·loxera va causar grans danys a la vinya catalana i a la Mancomunitat de Catalunya, fet que va propiciar l’agrupació dels agricultors de la vinya en sistema de cooperativa, ja que tenien la necessitat de trobar respostes operatives a la gran crisi que va generar aquesta malaltia dels ceps.\nLa fil·loxera és un insecte d’origen americà que es va estendre com a plaga per Europa al llarg del segle XIX. Actua com a paràsit dels ceps de l’espècie de vinya europea i els fa emmalaltir fins que moren, amb la consegüent desaparició dels ceps, que va arribar a gairebé el 100%. A la Terra Alta va arribar a finals del segle XIX.\nLa presència d’aquest insecte ha generat adaptacions del conreu i la replantació de nous ceps a les vinyes. Els nous ceps plantats des de llavors van començar a disposar-se empeltats sobre un peu de cep d’espècie americana, resistent a l’insecte.\nLa gran crisi de la fil·loxera va propiciar respostes que van fer canviar el panorama de l’agricultura vinícola i les estructures productives i organitzatives. Així, el context de petits productors que s’emmarcaven en el celler familiar esdevé un context de cooperativisme i agrupació dels pagesos en grans cellers.\nLa Mancomunitat de Catalunya impulsava en aquell moment un seguit de programes de vertebració del territori que anaven des de la construcció de biblioteques i escoles amb finalitats d’alfabetització fins a l’impuls al cooperativisme com a sortida a les crisis agrícoles que, en el cas de la Terra Alta i altres comarques, es manifestava en la construcció de grans cellers, bona part de les quals es troben situats a la meitat sud de Catalunya. L’avantguarda arquitectònica d’aquests edificis responia a un programa polític i havien de representar obres col·lectives amb valor comunitari, que funcionessin com a centres de l’activitat social local i retornessin la il·lusió a les zones agrícoles afectades per la crisi de la fil·loxera.\nArran de les agrupacions de pagesos, van sorgir els primers edificis cooperatius que, en el cas de les zones de vinya, es dissenyaven amb l’estil arquitectònic predominant de l’època, tot generant un paisatge de cellers modernistes que actualment marquen el paisatge vinícola català. Aquest sistema cooperatiu transformava la producció de petits cellers familiars a grans cellers que produïen vins a doll. La producció de vins a doll es va mantenir fins a la dècada dels anys setanta del segle XX, en què el sector a la Terra Alta va començar a produir vins embotellats. Aquest fenomen va propiciar la introducció de varietats de raïm estrangeres, principalment franceses. A finals del segle XX i començaments del segle XXI, però, es va iniciar un procés de posada en valor i recuperació de les varietats autòctones per elaborar vins d’alta qualitat amb processos de cultiu tradicional.\nCèsar Martinell va dissenyar 30 de les 44 catedrals del vi que hi ha a Catalunya i que van rebre l’impuls de la Mancomunitat de Catalunya, presidida en aquell moment per Josep Puig i Cadafalch, arquitecte modernista i mestre de Martinell. A Gandesa es va construir per la voluntat de 48 famílies pageses, algunes de les quals eren grans terratinents que van fer la petició de les aproximadament dues-centes mil pessetes al Banc de Valls, el qual va posar com a condició que fos Cèsar Martinell qui fes l’obra. La mà d’obra va ser aportada directament pels membres de les altres 44 famílies de petits propietaris que no disposaven de capital ni de capacitat de crèdit.\nL’espai que originàriament havia de ser la taverna no va acabar-se i va ser utilitzat com a magatzem fins els anys vuitanta del segle XX. L’any 1986 es va acabar de construir el sostre amb els plànols originals de Martinell. Actualment aquest espai s’utilitza com a punt d’informació i rebuda de visitants i és on es troben també les oficines de la Cooperativa. Entre l’any 2003 i el 2004 es trasllada la producció a unes noves instal·lacions situades enfront del celler, amb totes les aplicacions tecnològiques necessàries i adaptades al context i al mercat.\nPer a l’elaboració del vi, s’entrava el raïm per la nau de recepció de l’edifici modernista, on era passat per dos caragols de fusta per xafar-lo. Una vegada xafats els passaven directament a les tines, on fermentaven a temperatures que podien arribar als 30 graus centígrads i feien vins molt alcohòlics. Després de la primera fermentació, feien un sagnat i passaven el vi als trulls per a una segona fermentació. La pasta residual que quedava a les tines la passaven per les premses. Avui dia, la recepció es fa a les noves instal·lacions, dotades de sistemes de xafat i premsa sofisticats.\nUna altre canvi important és en relació amb l’elaboració de vins negres. Antigament s’elaboraven amb la fermentació del most juntament amb el bris (o rapa), que era la fulla, la pell i la rama i tot el que quedava després del premsat i l’obtenció del most. Avui dia s’elaboren amb la fermentació del most amb la pell, únicament, que és el que dóna la coloració del vi negre. Els vins que es produïen amb el bris s’anomenaven vins brisats i tenien un sabor herbaci i un grau alcohòlic més elevat.\nEines i documents organitzatius\nDocuments de registre\nLlibre de balanços\nLlibre de socis\nCaragols de xafat del raïm\nFiltres de vi\nPremsa de raïm\nEls 455 socis del Celler Cooperatiu de Gandesa són agricultors de vinya de la població de Gandesa, bona part dels quals supera l’edat de cinquanta anys. La poca presència de pagesos joves és vista com un problema per garantir la continuïtat de l’activitat cooperativa.\nWeb del Celler Cooperatiu de Gandesa\nAntic Celler Cooperatiu de Bot\nPoblat ibèric Coll del Moro\nMuseu de la Ceràmica Popular de l’Ametlla de Mar, amb un itinerari d’atuells tradicionals de terrissa dedicats al vi.\nMuseu de les Terres de l’Ebre, amb una col·lecció de 227 objectes directament relacionats amb el cultiu de la vinya i l’elaboració del vi a les Terres de l’Ebre.\nLes catedrals del vi de la Terra Alta\nLa creació del Celler Cooperatiu respon a una necessitat productiva de principis del segle XX. La crisi de la fil·loxera afectà gairebé la totalitat de les vinyes catalanes i provocà una greu davallada de la producció de raïms. La Mancomunitat de Catalunya impulsà diverses polítiques que responien a una idea d’articulació del territori català basades en l’alfabetització i el desenvolupament del territori que es manifestava en la creació d’escoles, biblioteques, foment de la llengua i la literatura catalanes i programes de millora de l’agricultura. La construcció dels cellers modernistes encarregats a arquitectes com Cèsar Martinell responia a la creació d’una arquitectura rural majestuosa que, d’alguna manera, articulés l’activitat social i econòmica de les zones rurals, optimitzés la producció i representés un retorn a la dignitat pagesa. La creació de cooperatives significava la unificació de la producció, fins llavors dispersa en cellers familiars, per convertir les zones vitivinícoles en motors econòmics.\nLa participació al Celler Cooperatiu de Gandesa s’ha anat transmetent al llarg del segle XX en el si de les famílies pageses, on s’ha anat aprenent l’ofici d’agricultor. Tots els coneixements lligats a l’ofici s’han anat aprenent tradicionalment per transmissió entre les generacions, tot i que, avui dia, existeix la possibilitat de formar-se en escoles especialitzades. A Gandesa hi ha una Escola Agrària, l’EA Gandesa, des fa més de quaranta anys. Va obrir les portes el curs escolar 1973-1974 i, des de llavors, i de manera ininterrompuda, ha impartit formació reglada i continua al món agrari. Forma part de la xarxa d’escoles agràries del Departament d’Agricultura, Ramaderia i Pesca de la Generalitat de Catalunya i s’hi imparteix formació específica de cicles formatius relacionada amb el món agrícola de l’olivera i la vinya i l’elaboració del vins i olis d’oliva. Aquesta forma de transmissió dels coneixements conviu amb l’aplicació de coneixements que vénen de la tradició.\nUn dels riscos més evidents per a la continuïtat del Celler Cooperatiu de Gandesa és l’edat molt avançada dels socis i la manca de relleu generacional, reflex de la realitat agrícola general del país. La indústria emplaçada a la població juga un paper clau en el desenvolupament professional de molts joves que opten per una opció de major seguretat salarial que la que dóna actualment l’agricultura. La dificultat de viure de l’agricultura fa disminuir la quantitat de terres treballades i els quilos de raïm i, avui dia, el perfil del pagès respon a persones que desenvolupen altres activitats econòmiques principals i es dediquen al treball de la terra durant el temps lliure i caps de setmana. D’altra banda, s’observa una falta motivació a l’hora de formar part de l’ens organitzatiu de la cooperativa, pel fet que requereix molta dedicació a tasques no remunerades. Al mateix temps, i pel que fa al vi produït, el Celler Cooperatiu passa per un moment que pot generar oportunitats, ja que el vi ha assolit uns nivells de qualitat molt elevada. En relació amb el mercat, la distribució del vi del Celler Cooperatiu es basa en una cartera àmplia de clients i, a diferència d’altres zones productores, no depèn d’altres grans cellers, que compren grans produccions o produccions completes. Aquest fet proporciona una activitat comercial que prioritza la distribució local, de poc abast territorial, però segura.\nEn general, la comunitat coincideix en la idea que la manca de rendibilitat econòmica que sofreix l'agricultura fa que cada vegada siguin menys els pagesos que dediquen la seva activitat principal a la vinya. I això també limita la producció i les possibilitats d'obrir-se per abastir nous mercats. També observen que falta invertir esforços a donar a conèixer els canals de distribució del vi, que moltes vegades es presenta en activitats com tastos, però on falta facilitar informació sobre on adquirir aquell vi un cop finalitza l'activitat de promoció.\nPer tal de promocionar els vins, el Celler Cooperatiu participa o organitza diverses activitats al llarg de l’any com la Festa del Vi de Gandesa, celebrada una vegada a l’any, cap a finals del mes d’octubre, quan l’elaboració de vi està a ple rendiment. En el marc d’aquesta festa també es fa l’anomenada Nit de les Garnatxes, una vetllada dedicada a la degustació de vins. El Celler Cooperatiu també participa de l’esdeveniment Garnaches du Monde, un concurs internacional que l’any 2018 se celebrarà a la seu del Celler Cooperatiu de Gandesa. D’altra banda, la DO Terra Alta promociona els vins de garnatxes amb esdeveniments com Garnatxa 100%, on es presenten vins de composició monovarietal, per donar valor a aquesta varietat de raïm autòctona i característica dels vins de la comarca. Al municipi de Gandesa, es consumeix vi del Celler Cooperatiu en molts dels restaurants, i alguns locals d’oci nocturn han introduït el vi com a beguda de consum tradicional en lloc dels còctels de destil·lats.\nL'edifici modernista del Celler Cooperatiu de Gandesa va ser declarat Bé Cultural d’Interès Nacional per la Generalitat el 14 d'octubre de 2002. Protecció: BCIN (DOGC 18/09/2002)\n"La Mancomunitat", "Les lleis cooperatives" i "L'obra de César Martinell"\nLes catedrals del vi. De la Terra Alta. Fruit de la Unió.\n<iframe src="https://player.vimeo.com/video/149127946" width="640" height="360" frameborder="0" webkitallowfullscreen mozallowfullscreen allowfullscreen></iframe>\n<p><a href="https://vimeo.com/149127946">El celler cooperatiu de Gandesa i el vi de garnatxa blanca</a> from <a href="https://vimeo.com/ipcite">Immaterial TE</a> on <a href="https://vimeo.com">Vimeo</a>.</p>\nPer a l'elaboració d'aquest registre hem tingut com a referència el Celler Cooperatiu de Gandesa, l'organització del qual ha aportat tota la informació sol·licitada i ha participat activament en les entrevistes.


La gravetat d´Espriu – Article a El Temps | Vicenç Villatoro\nQualsevol lector del conjunt de l’obra de Salvador Espriu observarà que una part important d’aquesta obra –al meu parer, la central i més significativa– es caracteritza per un to greu, que alguns han arribat a qualificar de sever. Al marge de la seva lectura cívica o patriòtica, aquesta part de l’obra d’Espriu conté una mirada eixuta, aspra, i sense concessions damunt de la pròpia peripècia individual, damunt de la vida i de la mort. Tot i que de vegades es poden confondre, l’Espriu greu o sever no és l’equivalent a l’Espriu patriòtic.\nÉs probable que aquesta gravetat d’una part important i significativa de l’obra d’Espriu hagi estat en els últims anys una dificultat per a la seva valoració i influència i sigui en part responsable d’un cert menysteniment de l’herència literària i moral del poeta. Ja en vida d’Espriu, però encara més en els anys que han passat des de la seva mort, ha esdevingut hegemònic no tan sols en el discurs literari, sinó també en el polític o el periodístic: un corrent que rebutja qualsevol tendència a la gravetat –que ha estat considerada en ocasions un imperdonable pecat literari– i opta per l’humor, considera gairebé obligatòria la ironia i celebra la conyeta, la broma i la rialla.Certament, a l’obra d’Espriu també hi ha humor, a estones. Un humor molt personal, més aviat àcid, que impregna la Primera història d’Esther, bona part de l’obra en prosa i alguns poemes més aviat sarcàstics. Però hi ha tota una part de l’obra –i no em refereixo especialment a La pell de brau o a la seva poesia cívica– on l’humor ni és present ni vol ser-ho. I el mateix Espriu s’horroritzava per qualsevol deriva cap a la barrila i la banalitat.\nEl contrari de severitat no és humor, sinó més aviat frivolitat i banalitat. Però el recurs a l’humor i la lleugeresa, el rebuig frontal de qualsevol cosa que es digui amb un to massa greu, ha anat associat ben sovint a aquesta frivolitat i a aquesta banalitat.Ara, amb motiu del centenari, sembla una obligació lògica recuperar la figura d’Espriu. però ens trobem que la gravetat d’una part de la seva obra esdevé un obstacle, un problema, perquè no lliga amb el que ha esdevingut hegemònic en el nostre espai públic. La gravetat d’Espriu sembla anacrònica en un temps com el nostre que ha decretat la inconveniència de la gravetat i ha fet l’elogi de la lleugeresa, que de vegades conflueix amb la frivolitat. Què podem fer, davant d’aquesta dificultat? Hi ha tres opcions que sembla que s’han anat dibuixant de manera desigual. Una és no recuperar Espriu, o recuperar-lo arqueològicament, com el producte d’un temps passat que ja no ens interessa.\nLa segona, per tal de recuperar-lo, reconvertir-lo en un poeta al gust del nostre temps: oblidar tot allò que té de greu i de sever, de vinculat a una vivència i a una mirada obscura, i celebrar-ne només la part de l’obra que permet ser llegida en clau d’humor o de costumisme, la més grata al gust neonoucentista, potser la prosa, o potser els versos més sarcàstics. En aquesta possibilitat s’inclou la relectura d’alguns textos d’Espriu com si fossin el que no són, com si estiguessin escrits en clau irònica o festiva, tal com va passar en algunes de les interpretacions d’Espriu a l’acte d’inici del centenari, al Palau de la Música.Queda una tercera opció. Diria que és la del comissariat d’en Xavier Bru de Sala o la de la magnífica biografia que ha escrit l’Agustí Pons: recuperar Espriu amb la seva gravetat incorporada. Recuperar-lo no malgrat ser una veu greu i severa, sinó precisament per ser una veu greu i severa, i per tant recuperar amb ell els valors de la severitat i la gravetat. No pas per convertir-los en valors exclusius, com una mena de monocultiu literari, sinó per convertir-los en valors possibles, no caducats, vigents. Entre la frivolitat i la gravetat, entre l’humor i la severitat, hi ha un ampli ventall de gradacions. No es tracta ara de substituir un monopoli per un altre. Es tracta de reobrir el ventall.\nDe no considerar obligatòria la ironia ni donar categoria de superior a la frivolitat. No creure que fer riure és la principal virtut de la paraula. Sense renunciar ni a l’humor ni a la ironia. Només es tracta de compensar. I si compensem, si tornem a obrir la porta a la possibilitat de gravetat en contra de la frivolitat, Espriu ens tornarà a entrar amb tots els honors. Si no l’obrim, o Espriu en quedarà fora o ens haurem d’inventar un altre Espriu perquè pugui passar per la porta petita que ens queda.\narticle Vicenç Villatoro , El Temps , literatura


Barcelona manté una posició destacada entre les principals ciutats europees i competeix sense ser capital d'Estat ni tenir BOE per atraure companyies internacionals\nper Germà Bel Queralt Catedràtic d’Economia a la Universitat de Barcelona Barcelona. 04 de setembre de 2018 13:30\nSemblen passats els pitjors moments, aquells en què semblava que Catalunya s'encaminava a una economia ben bé preindustrial (o això induïen a pensar alguns analistes, per així dir-ne), quan deien que l'única activitat que quedaria en peu seria la de la celebració de manifestacions. I ara assisteixen bocabadats a una altra manifestació diferent, la de les empreses que anuncien la instal·lació d'una seu regional o d'un centre d'activitats a Barcelona, especialment del sector tecnològic. Vegin si no els darrers mesos: Microsoft, Facebook, Allianz, Siemens, Media Markt....; s'ha convertit en un no parar. I mirat amb calma, i tranquil·litat, tot considerant les tendències de fons que determinen les decisions de localització de les empreses, fa molt temps que seguim un patró identificable.\nAlguna gent pensa que les empreses s'instal·len on diu el Butlletí Oficial de l'Estat. Recorden allò que Franco va fer instal·lar la Seat a Catalunya? Si, allò. I una part de raó tenen. En estats molt centralitzats, algunes empreses, les que depenen de la regulació o dels contractes i concessions de les institucions centrals (i a Espanya es regula, es contracta i es concessiona moltíssim), les empreses que viuen de les relacions amb el poder s'instal·len on es fa el BOE (no fa falta que ho digui el BOE). En aquest sentit, el que vam tenir a la tardor de 2017 va ser una acceleració de la marxa a Madrid d'empreses de sector regulades, propiciada pels moments i per algunes que altres modificacions normatives i impulsos polítics. Tanmateix, les empreses que operen en mercats competitius i oberts no segueixen mansament al BOE, sinó que decideixen en funció de les característiques de cada localització que són més propícies per la seua productivitat i el seu negoci.\nMés info: Tu a Palma i jo, a València\nI resulta que hi ha empreses que es dediquen a elaborar estudis sobre els factors que atrauen per localitzar activitats, i fan el més normal per aquest objectiu, que és preguntar als que prenen les decisions de localització: els directius. Una empresa que ho fa des de 1990 és Cushman & Wakefield, que ha elaborat diferents productes en el temps. Un d'especialment il·lustratiu va ser l'European Cities Monitor que va fer el 2011, a partir d'enquestes a directius de 501 empreses europees, per elaborar el rànquing d'empreses atractives pels negocis. Barcelona era la sisena entre les principals europees, i destacaven com els seus punts forts la qualitat de vida dels empleats, les condicions de vida familiar, l'autopromoció de la mateixa ciutat, la disposició d'espais d'oficina i el sistema de transport metropolità (s'entén que no tenien en compte rodalies ferroviàries). La cosa es tornava una mica més matisada pel que fa a la qualitat de connexions externes, l'accés a personal qualificat, i la qualitat mediambiental, entre altres, que sense ser els pitjors factors, no passaven de mediocres.\n"L'atracció d'activitats innovadores no es fonamenta en una institucionalitat rígida"\nÉs molt probable que la connectivitat internacional de Barcelona, que ha millorat molts en els deu darrers anys, hagi millorat l'atractiu de Barcelona. I que l'accés a personal qualificat s'estigui suplint amb la vinguda de gent qualificada d'altres llocs (probablement el principal element singular de pressió sobre la demanda de lloguer residencial). La qüestió és que Barcelona manté una posició destacada entre les principals ciutats europees, i competeix -sense ser capital d'Estat ni tenir BOE dels de veritat- amb capitals d'Estat importants com Berlín i Madrid (Londres, París queden lluny), juntament amb ciutats no capital com Amsterdam i Munic. I un informe més recent de la mateixa empresa, Cushman & Wakefield, de 2015, situava Barcelona entre les ciutats destacades en qualitat de vida (això ja ho sabíem)... i com a hub tecnològic. Això ja era més sorprenent, però qui ho sàpigues fa uns anys estarà menys sorprès de la processó d'empreses tecnològiques que van arribant a Barcelona, on s'ha creat ja fa un temps un eixam d'startups tecnològiques.... I com una ciutat en l'aspecte econòmic és, sobretot, un clúster de persones que es troben, discuteixen, intercanvien idees i innoven, doncs una de les coses que s'ha clusteritzat a Barcelona és la innovació tecnològica.\nI l'atracció d'activitats innovadores no es fonamenta en una institucionalitat rígida, ni en les cotilles regulatòries a la innovació. Ans al contrari, un ambient de llibertat per crear és fonamental. I la capacitat d'accés a les darreres idees i innovacions. Només una ciutat oberta al món pot aspirar a tenir un lloc en aquest segment d'activitat que determinarà, més que qualsevol altre, la posició de les ciutats i els seus territoris d'influència en les properes dècades. Una ciutat que aculli als que vénen a explorar i desenvolupar les seves idees, perquè això és un impuls també pels que ja són aquí, hagin arribat quan hagin arribat.\n"Els governs han de tenir clar que la vocació desaforada de control és el pitjor obstacle al camí d'inserció de Barcelona i Catalunya al context global"\nÉs imprescindible que els governs que actuen sobre el territori entenguin i tinguin clar que la vocació desaforada de control, i precisament per això de posar restriccions a tot allò que no poden controlar com voldrien, és el pitjor obstacle que poden interposar al camí d'inserció de Barcelona (i de Catalunya) al context global que es defineix de forma tan accelerada. Inserció de la qual dependrà en gran mesura la capacitat de crear oportunitats de més valor afegit pels locals en aquest i en altres sectors.\nAixò no vol dir que els governs no hagin de fer algunes coses al respecte, i molt importants. ¿Recorden de més amunt la situació relativament mediocre de Barcelona en accés a personal qualificat, i qualitat mediambiental, per exemple? Doncs aquests són qüestions que el mercat mai ha sabut resoldre molt bé, i on hi ha molts espais per governs que sàpiguen coses com que cal millorar la capacitat i competències dels joves locals pel tipus d'ocupacions que es creen a una Barcelona que no és una Venècia, per molt posats que es posin alguns amb el romanç. I que sàpiguen que la qualitat ambiental, amenaçada pel gran volum de trànsit en vehicle privat pel centre urbà i metropolità, ja demana acció decidida, eficaç, i eficient. Perquè això és el que cada vegada miren més els qui decideixen on instal·len activitats econòmiques d'alt valor afegit que no busquen l'aixopluc d'un Estat intervencionista. Aquest el camí per Barcelona.\nHistòries d'elefants blancs


Jordi Sànchez: “Si el 29-S Rajoy fa una oferta seriosa per plantejar un referèndum l'any 2019, seré el primer que aplaudiré”\nEl president de l'ANC afirma a RAC1 que la seva opinió és compartida per bona part dels polítics independentistes\n2 min. Barcelona 11/09/2017 12:09\n651x366 Els presidents de l'ANC i Òmnium, Jordi Sànchez i Jordi Cuixart, en declaracions al Palau de la Generalitat / PERE VIRGILI Els presidents de l'ANC i Òmnium, Jordi Sànchez i Jordi Cuixart, en declaracions al Palau de la Generalitat / PERE VIRGILI\n“Si el 29 de setembre a les 12 de la nit Rajoy fa una oferta seriosa per plantejar un referèndum l'any 2019, jo seré el primer que aplaudiré. Perquè l'1 d'octubre no ens agrada tal com ens han obligat a plantejar-lo”. Jordi Sànchez, president de l'Assemblea Nacional Catalana, ha fet aquestes declaracions en una entrevista a RAC1.\nSànchez creu que la seva opinió no és només personal, sinó que la comparteix molta més gent: “No tinc cap mena de dubte que la majoria que ha fet possible l'aprovació de la llei del referèndum [accepti parar l’1-O per seure a negociar un referèndum acordat]. No és ni un retrocés ni por, és per evidenciar una voluntat de diàleg que ha sigut permanentment sobre la taula”.\n“Si l'estat espanyol neutralitza les institucions, acaba amb l'autogovern i fa inviable el referèndum, només en aquest moment ens reservem el dret de manifestar-nos pacíficament però d'una manera visible per tot el món”, afirma.\nRespecte a la polèmica del cap de setmana, amb el registre del setmanari 'El Vallenc' per part de la Guàrdia Civil, el president de l'ANC diu: "A partir de demà poden ser habituals aquest tipus de registres. Ens volen fer por i la millor resposta és l'alegria i el bon humor".\nPer aquest motiu afirma: “El ‘Passi-ho bé’ és el nostre himne. S'ha convertit en el nostre himne revolucionari. Totes les revolucions han tingut la seva cançó. Popularment dissabte ens vam guanyar un lloc en la història”.\n“Les inscripcions [per a la manifestació] han anat pujant, i les últimes hores són una bogeria. Ara ja superem els 450.000 inscrits”.\nI sobre els qui auguren possibles aldarulls durant la manifestació d'aquesta tarda: “No hi cap indici, cap risc, cap alarma sobre aquest tema. La gent ha desbordat amb el civisme totes les mobilitzacions, i aquesta serà igual. Cada any circulen per la xarxa missatges anònims que intenten desmobilitzar fent por. No en fem cas”.\nEn declaracions als mitjans, el president de l'ANC també ha explicat que l'1-O hi haurà "6.400 espais electorals". Fa unes setmanes, Puigdemont ja va anunciar que la Generalitat disposava de "més de 6.000 urnes". En les darreres eleccions al Parlament, es van fer servir 8.200 urnes en 2.700 col·legis electorals.\nPle tècnic a la manifestació de la diada de l'Onze de Setembre\nTot el que has de saber sobre la Diada\nLes grans mobilitzacions que han canviat les prioritats del país\nPuigdemont avisa que només el Parlament pot inhabilitar-lo\nEl Barça Lassa, campió de la Lliga Asobal per novè any seguit\n'A la contra', per Ferreres (23/03/2019)\nSOS Costa Brava fa un 'escrache' a Custo Barcelona


Aquest matí el Departament de Medi Ambient de l’Ajuntament de Sant Llorenç des Cardassar s’ha assabentat d’un gran abandonament de residus de taules i matalassos en el camí de na Gatera provinents probablement d’una activitat turística del municipi. Des de l’Ajuntament es treballa a diari destinant gran quantitat de recursos humans i materials per tal de tenir el municipi el més net possible i perquè els ciutadans que hi vivim poguem gaudir-ne.\nAra bé, fets incívics com aquests, més enllà de les possibles sancions que poden suposar, poden provocar el desànim dels qui els patim i cada dia lluitam per un municipi millor.\nPer això, vos demanam a tots els ciutadans que no vos conformeu, i que mos ajudeu tant per mantenir el municipi net com també, denunciant les accions incíviques que es puguin produir (com aquesta que vos mostram).\nEl Departament de Medi Ambient de l’Ajuntament està a la vostra disposició per a qualsevol consulta o dubte que pugui sorgir en matèria de recollida de residus i de qualsevol altre aspecte mediambiental. Recordau que el número de telèfon és 971812083 i el correu electrònic mediambient@santllorenc.es\nAquest article s'ha catalogat com a Ecologia, Educació i s'ha etiquetat amb brutor, deixalles, incivisme, medi ambient, turisme per Neus Andreu. Afegeix a les adreces d'interès l'enllaç.\nPau Quina Jaume el 7 de maig de 2014 a les 13:11 ha dit:\nLo des sector turístic és gros; no només ens priven de tenir una ecotaxa per pal·liar els perjudicis mediambientals que provoquen sinó que a més ens tiren el seu fems damunt.\nPD: No vull generalitzar. Per sort no són tots que ho fan.\nantonio el 7 de maig de 2014 a les 17:40 ha dit:\nmes control per gent incontrolada\nProfessor frustat el 9 de maig de 2014 a les 14:36 ha dit:\nCom diu un amic meu…això s’ha de tallar d’arrel: FOOOOC A TOTS AQUESTS!!!


El Govern planeja adjudicar a una empresa privada l'hospital d'Inca\n14 maig 2021 12:33\nEl projecte s'inspira en una experiència pilot de la Generalitat Valenciana a Alzira\n30 desembre 1998\nAra que l'Insalud es planteja la reconversió de tots els seus hospitals en fundacions públiques sanitàries com és el cas de Manacor, el Govern balear estudia un nou model de gestió que segons el conseller de Sanitat, Francesc Fiol, podria ser la fórmula gestora utilitzada en el futur hospital d'Inca, que ha de ser cofinançat per totes dues administracions. Aquest model consisteix en l'adjudicació de la construcció i l'explotació del centre hospitalari públic a una empresa privada.\nAquesta fórmula ha estat aplicada per primera vegada al País Valencià per dur endavant la construcció de l'Hospital Públic d'Alzira, que s'inaugurarà dia primer de gener. Aquest centre va ser adjudicat a l'empresa d'assegurances mèdiques Adeslas, que s'encarregà de la construcció de l'hospital i ara també ho farà de la gestió, tot i que els fons seran públics. De l'èxit d'aquesta experiència pionera dependrà l'aplicació d'aquest model al futur hospital d'Inca, va assenyalar Fiol, que considera aquesta opció com a molt interessant i engrescadora, i va anunciar que serà seguida de molt a prop pels tècnics de la sanitat balear.\nAixò sí, el conseller reconeix que per poder assumir aquesta fórmula s'haurà de consensuar amb l'Insalud, ja que l'Hospital d'Inca serà un consorci. Un consens que a priori no sembla fàcil d'aconseguir, ja que l'Insalud aposta obertament pel model de les fundacions i mai no han estat gaire partidaris d'aquestes altres fórmules, va indicar Fiol. S'ha de recordar, en aquest sentit, que l'hospital d'Alzira no depèn de l'Insalud, sinó del Servei Valencià de Salut, perquè les competències sanitàries estan transferides. No és el cas de Balears. No obstant això, hi ha molt bones relacions entre el Govern Matas i el Ministeri de Sanitat, encapçalat per Romay Beccaria, que dóna suport a la construcció de l'hospital a Inca.


L’Espiga d’Or | ets el que menges\nC/Rovira i Virgili, 7\nCOMPRA ECOLÒGIC, MENJA SA: EL TEU COS T’HO AGRAIRÀ\nDurant 35 anys hem estat treballant per oferir salut i benestar. Actualment tenim una xarxa integral de serveis destinats al benestar i a la cura de la salut.\nEl nostre objectiu és que trobis a la nostra botiga tot allò que et pugui ajudar a dur una vida saludable. Hi pots trobar molts productes i tots són ECOLÒGICS: fets per nosaltres, d’herboristeria, complements dietètics, sense gluten, sense sucre, sense ou, sense llet, productes d’higiene i bellesa, productes de neteja i complements.\nQuan entris a la nostra botiga t’impactaran els colors i aromes que s’hi respiren. L’olor de les herbes, del pa acabat de fer, del cereal que s’està coent… Aquest és el nostre valor afegit, que a la nostra botiga també disposem d’obrador on elaborem pa i rebosteria ecològica i cuinem plats diaris perquè et puguis endur a casa o menjar en el nostre espai “el racó del plat i la cullera”.\nT’ensenyem a menjar bé amb els tallers de cuina que programem quinzenalment: monogràfics, personalitzats i de cuina en família. (http://www.lespigador.net/tallers)\nCol·laboren amb nosaltres diferents professionals que ofereixen serveis per al benestar, com una metgessa especialitzada en PNIE, una terapeuta psicocorporal i una esteticista.\nAmb el carnet de soci, t’obsequiarem amb pa d’elaboració pròpia si fas una compra superior a 50 €.\nC/ Rovira i Virgili,17.\n977 22 55 08\n15% de descompte en qualsevol producte\n5€ descompte en la primera comanda amb el codi: DOCTORVEG5


SI TU VOLS, POTS!: DEDICAT ALS "GINÉS"\nDEDICAT ALS "GINÉS"\nJa no em podia aguantar més, tenia ganes de sortir, de probar el genoll, de saber com estic, els dies van passant i ja sumo 6 setmanes K.O.\nAvui tocava fer una sortideta per la via verda, a ritme suau, i fent uns 15km. Al final s'apropa fins a Bot l'amic Robert de Flix, amb qui començarem junts la ruta i en trobarem aviat amb els cosins Ginés.\nSortim desde la Plaça de Bot i anem a buscar la via verda direcció la Fontcalda, només portem 2km i ja ens trobem amb els Ginés, salutacions, ara canviem el sentit per tornar direcció Horta de Sant Joan. A mi em preocupa el genoll, anem portant un ritme prou bo que ens permet parlar i disfrutar.\nCap al km 9 una paradeta per fer la foto i continuar, el genoll em va força bé, de cames em noto molt bé, em sento molt animat al veure que tot i les 6 setmanes la maquinària funciona correctament.\nAl final no voldira parar de córrer, jo torno sol cap al poble ja que tots ells volen arribar a fer-ne uns 30km, jo arribo al poble i n'he fet 22km, el genoll aguanta molt bé, ja quasi toco el taló al glutis sense que em faci mal, o molt poc mal, veig que la recuperació està sent lenta però bona.\nQue puc dir de la companyia i de la ruta; la veritat és que el dia a dia ja anem sempre cap aqui i cap allà, no parem mai, ja sigui per la feina o pel que sigui, aguantem la pressió del que et passi. Aquest matí ha estat fantàstic en tots els sentits, han faltat alguns components que no han pogut venir, segur que ja saben qui són. Teniem aquesta sortida pendent.\nMentres corríem, li he dit a Ginés, això val milions! la veritat és que m'han fet sentir molt bé i gràcies als cosins Ginés i al Robert de Flix he pogut fer aquests 22km tant i tant còmode.\nEncara recordo aquell dia que vam anar a Bràfim, jo anava amb els germans Ginés, si mal no recordo va ser l'any 2007 i vaig correr amb el dorsal d'un amic seu. Van ser i són la meva primera família dintre d'aquest món i això mai s'oblida. I sí, després vam anar a Montblanc, que ens caure un aiguat de mil dimonis, durant tota la cursa! van ser una de les meves primeres experiències dintre d'aquest mon, i les vaig viure amb ells. Avui i després de tant de temps allí tornavem a estar, entrenant junts i vivint un altre moment, jo en aquests moments amb la lesió, i coincideix en que ells em tornen a iniciar. Amb el Robert de Flix, no n'he compartit tantes, però segur que en viurem moltes!\nPublicat per robert a 2/21/2011 08:51:00 a. m.\nEi Robert! ara feia dies que no mirava el teu blog, cel.lebro que estiguis millor. Una abraçada i fins aviat que has d'explicar-me moltes coses. Ah! la ruta del Carrasclet del cap de setmana passat va estar força bé i durilla, per cert vam possar-te falta.\n21 de febrer de 2011, a les 19:22\nhola Ramon, ja m'hagues agradat fer la ruta del carrasclet en tots vosaltres pero encara no estic al 100%.\nClar que si, a veure si podem quedar molt aviat i t'explico tot! Una abraçada Ramon!\n21 de febrer de 2011, a les 21:00


Confluència d’interessos entre Bastidas i Morote (UCV) | Més Alzira\nConfluència d’interessos entre Bastidas i Morote (UCV)\nBy mesalzira 3 Juliol 2013 ucv\nAmistats perilloses a Alzira\nCompromís denuncia la confluència d’interessos entre Bastidas i Morote.\nA la ciutat d’Alzira estem vivint una història d’amistat mútua que, per la seua dimensió, aconsegueix el nivell per a ser examinada i estudiada amb una certa profunditat. No coneixem molt bé l’origen però la veritat és que el pas del temps ha assentat entre ambdós una relació d’amistat relacionada amb el treball i, com a conseqüència d’això, beneficis econòmics importants i projecció acadèmica i professional per a ambdós amics.\n‘La Catòlica’ només ha pagat enterament un edifici dels tres construïts. La resta han estat promoguts o pagats amb diners dels veïns d’Alzira. Morote va facilitar la requalificació des de l’Ajuntament a favor d’esta Universitat, per aconseguir després una excedència i dedicar-se a ‘La Catòlica’. La Universitat ha rebut un edifici d’un milió d’euros pagat amb el Pla E, i ha aconseguit l’ús de les instal·lacions de la Ciutat Esportiva\nParlem, clar, de la unió existent entre José Vicente Morote i Elena Bastidas Bono. El primer, jurista, degà de la Facultat de Dret de la Universitat Catòlica Sant Vicent Màrtir i membre actual d’un important despatx d’advocats a València i, la segona, Alcaldessa d’Alzira pel PP, Presidenta de la FVMP i doctorada recentment en dret en l’esmentada Universitat Catòlica.\nPoc després de l’arribada d’Elena Bastidas a l’alcaldia d’Alzira, sobre l’any 2005, es va produir un canvi en la direcció del servei d’urbanisme que va ser ocupada pel flamant opositor José Vicente Morote, jove llicenciat vinculat ja en aquella època al PP i que anava a convertir-se en la persona de màxima confiança de l’Alcaldessa per a la tramitació i aprovació de les múltiples operacions urbanístiques que s’han dut a terme en la seua ja dilatada trajectòria a l’ajuntament alzireny.\nAl poc de temps, la UCV aconsegueix, a través d’una operació de requalificació urbanística duta a terme en una parcel•la del sector Tulell que una empresa promotora finançara la construcció del primer edifici de l’esmentada Universitat a Alzira per un import de 1.800.000 €. Amb aquesta operació, informada favorablement per José Vicente Morote, la UCV inicia l’expansió a la capital de la Ribera que, amb el pas del temps, ha aconseguit centralitzar les facultats de magisteri i infermeria a Alzira, desplaçant a la veïna població de Carcaixent – governada per Lola Botella, també del PP- de comptar amb una seu pròpia.\nMentre, José Vicente Morote aconseguia una excedència de la seua plaça de funcionari per a tenir major llibertat per poder exercir la seua professió d’advocat, a més d’ocupar el càrrec de degà en la facultat de Dret de la Universitat Catòlica i on el seu germà, Juan Morote, és Gerent i Vicerrector de Planificació Estratègica i Qualitat.\nAmb l’aprovació del Pla E del govern de Zapatero, Elena Bastidas va destinar un milió d’euros per a construir el segon edifici de la Universitat Catòlica a Alzira. A continuació, signa un conveni per a que els alumnes de la Universitat puguen fer ús de les instal•lacions esportives del Poliesportiu Jorge Martínez Aspar. En juliol del 2011, aprova l’adjudicació directa i gratuïta de la concessió d’ús privatiu del domini públic dels dos edificis construïts. I, per a completar el Campus Universitari, es fa la construcció d’un tercer edifici pagat, aquest sí, amb fons de la pròpia universitat.\nParal•lelament, José Vicente Morote aconsegueix, a través d’un expedient de contractació directa, negociat i sense publicitat, situar al despatx de què és titular com el responsable de l’assessorament jurídic i defensa en juí de l’Ajuntament d’Alzira. A més, en temes puntuals com els contenciosos sorgits del sector Vilella, de quantia molt important, José Vicente Morote ha estat directament anomenat responsable de la defensa municipal. És a dir, percep uns honoraris a pesar que el seu despatx porta la defensa per contracte dels mateixos.\nPerò l’amistat és corresposta. José Vicente Morote, en la seua qualitat de degà de la Facultat de Dret de la Universitat Catòlica Sant Vicent Màrtir ha dirigit durant els anys que esmentem anteriorment, la tesi doctoral de l’Alcaldessa d’Alzira Elena Bastides Bono, llicenciada en dret. A més, entre altres, el germà Juan Morote va formar part del tribunal avaluador. Suposem que haurà aprovat amb molt bona nota.\nNo sembla que aquesta siga la última mostra d’aquesta estreta relació entre ambdós, perquè compaginen ambdós les seues labors de defensa jurídica de l’Ajuntament amb la docència universitària, confonent-se ambdós interessos. Continuarem informant.\nNota de premsa: Executiva Local de Compromís per Alzira\nAlzira, 26 de juny de 2013.\nFotografia pertany a una entrada de Levante-EMV, podeu consultar ací l’entrada\nPosted in Adelaida Pau, ajuntament, Carcaixent, Carles Aranda, Compromís, corrupció, crisi, cultura, Diego Gómez, economia, educació, eleccions 08, eleccions 2011, Elena Bastidas, esport, Generalitat, Govern d'Espanya, igualtat, infraestructures, justícia, La Ribera, opinió, patrimoni, PP, societat, urbanisme


Stuani, Ignasi Miquel, Riesgo i Juanpe són intocables en aquest retorn a la competició - Empordà\nStuani, Ignasi Miquel, Riesgo i Juanpe són intocables en aquest retorn a la competició\n?Tots quatre futbolistes han disputat els 360 minuts que el Girona col·lecciona des que es va reprendre la Lliga ara fa dues setmanes ?Pep Lluís Martí ha utilitzat 22 futbolistes durant aquest període, temps en què han debutat Ibra i Zeballos i ha reaparegut Valery\nEls jugadors del Girona celebren un dels dos gols contra el Numància. aniol resclosa\nEls jugadors del Girona celebren un dels dos gols contra el Numància.\nEl retorn a la competició s'acostava i la majoria dels jugadors del Girona, inclòs el tècnic Pep Lluís Martí, coincidien en una cosa. Davant un calendari tan apretat i condicionat per les circumstàncies, gaudir d'una plantilla àmplia com la que hi ha aquesta temporada a Montilivi podia ser un avantatge respecte d'altres equips, fins i tot rivals directes en la lluita per l'ascens. No han acabat d'acompanyar fins ara els resultats, malgrat que la línia és ascendent i el pessimisme de fa pocs dies ha quedat un xic ensorrat gràcies a la victòria i les sensacions del dimecres contra el Numància. Ara bé, és cert que Martí i el seu cos tècnic han aprofitat aquests quatre partits per fer aparèixer una bona colla de futbolistes, tot trobant la fórmula i l'encaix necessari per passar amb nota el present i afrontar amb garanties el futur a curt termini. S'han repartit minuts, però no per a tothom. Encara que els partits s'han anat succeint i així serà fins que la lliga abaixi la persiana, més d'un intocable es resisteix a marxar de la gespa. Passarà això factura?\nDes que la competició alçava de nou el teló ara fa just dues setmanes, el Girona ha jugat quatre partits: Las Palmas (0-0), Racing (0-0), Elx (1-0) i Numància (2-0). Ho ha fet amb una diferència de només 12 dies. En aquest periode de temps, Martí ha fet servir 22 futbolistes diferents. Quatre d'ells ho han jugat tot. Els 360 minuts, sense descansar-ne ni un. Es tracta del porter Asier Riesgo, els defenses Ignasi Miquel i Juanpe Ramírez, i el davanter i pitxitxi Cristhian Stuani. L'altre jugador que ha superat la barrera dels 300 minuts és Borja García, amb 304. El madrileny ha sigut sempre titular, però ha estat substituït en tres ocasions. Aquestes dues setmanes mal comptades han servit també per viure el debut de dos futbolistes amb la samarreta blanc-i-vermella. El migcampista Ibra Kebe va estrenar-se a Las Palmas, mentre que l'atacant uruguaià Joaquín Zeballos va tenir una estona al camp de l'Elx. Aquí se li pot sumar el retorn de Valery Fernández. Lesionat de gravetat el juliol passat a Anglaterra, l'aturada de la competició li ha anat bé per posar-se al mateix ritme dels seus companys. És un més al vestidor i acumula 59 minuts en aquesta represa del campionat.\nEl parèntesi també l'ha aprofitat Samu Sáiz per fer un reset. Cridat a ser important i una peça diferencial, fins al març s'havia mostrat bastant irregular, amb actuacions de tota mena. No va jugar a Las Palmas perquè estava sancionat, però un cop ha estat disponible Martí no s'ho ha pensat dues vegades. Suma 243 minuts i s'ha fet seu un lloc a l'onze amb actuacions de mèrit i també un gol. La línia creixent també la dibuixen Àlex Granell i Christian Rivera, cada cop més sòlids al mig del camp. Això ha jugat en detriment de Gumbau i Diamanka, titulars a Las Palmas però cada cop amb menys protagonisme. Aday i Jairo són els comodins per excel·lència; Gallar ha desaparegut del mapa (inèdit els dos últims partits) i Mojica ha estat un dels més assenyalats. Ara bé, això no s'atura i demà, nova prova de foc. I noves rotacions?


militar (1784–1792), polític\nPríncep de Bassano\nDucat de Sueca\nBaronía de Mascalbó (es)\nMaría Teresa de Borbón y Vallabriga (1797–)\nJosefina Tudó y Catalán (1829–)\n( María Teresa de Borbón y Vallabriga)\n( Josefina Tudó y Catalán)\n15 novembre 1792 – 28 març 1798\n← Pedro Pablo Abarca de Bolea-Ximénez de Urrea y Ponts de Mendoza – Francisco de Saavedra →\nEn l'última edició de les Memòries del Príncep de la Pau, el doctor Carlos Seco ofereix potser una de les versions més desapassionades i completes de l'origen de la privadesa del favorit. Admet la possibilitat d'amors amb Maria Lluisa, però els dona una importància secundària. L'origen del fervor d'ambdós sobirans - no de la reina sola - caldria trobar-lo en la recerca, quan eren Prínceps d'Astúries, d'algú que els hi degués tot a ells per tal de contraposar-ho als omnipotents ministres de Carles III, amb els qui no simpatitzaven.\nGodoy va acompanyar a Carles IV i Maria Lluïsa a Compenha, Marsella. El 1812 es va instal·lar amb ells a Roma, on van morir els reis (1819). Ferran VII, ja rei d'Espanya, el va perseguir constantment. El va obligar a renunciar al títol de Príncep de la Pau i al principat de Bassano, concedit pel Papa. Poc abans, havia mort la seva esposa legítima i Godoy es va afanyar a regularitzar la seva unió amb Pepita Tudó, encara que finalment aquesta també va optar per deixar-lo.\nObtingut de «https://ca.wikipedia.org/w/index.php?title=Manuel_Godoy&oldid=29958877»\nDarrera modificació: 12 abr 2022 a les 05:02\nLa pàgina va ser modificada per darrera vegada el 12 abr 2022 a les 05:02.


Capítol 2 - La persecució dels primers segles\nQUAN JESÚS revelà als seus deixebles el destí de Jerusalem i les escenes de la segona vinguda, també predigué el que hauria de patir el seu poble a partir del moment en què ell s’apartés i fins al seu retorn amb poder i glòria per alliberar-los. Des de la muntanya de les Oliveres, el Salvador contemplà les tem-pestes que demolirien l’església apostòlica i, penetrant encara més en el futur, el seu ull descobrí les ferotges i desoladores tempestes que atacarien als seus fidels en els anys d’obs-curitat i persecució que havien de venir. En unes afirmacions breus però de contingut ter-rible, pronosticà el dolor que els governants d’aquest món imposarien a l’església de Déu (Mt 24.9,21,22). Els deixebles de Crist haurien de recórrer el mateix camí d’humiliació, deshonra i patiment que el seu Mestre havia recorregut. L’enemistat que sorgí contra el Redemptor del món es manifestaria contra tots aquells que creguessin en el seu nom. LGC 27.1\nLa història de l’església antiga testimonia que es van complir les paraules del Salvador. Els poders de la terra i de l’infern s’agermana-ren contra Crist i els seus seguidors. El paganisme predigué que si l’evangeli triomfava, els seus temples i altars serien enderrocats. Així doncs, reuní totes les forces per destruir el Cristianisme. El foc de la persecució s’encen-gué. Els cristians foren desposseïts dels seus béns i expulsats de les seves llars. Van «soste-nir un combat fort i dolorós” (He 10.32). Van «sofrir la prova d’escarnis i flagells i encara de cadenes i presons” (He 11.36). Molts segella-ren el seu testimoni amb sang. Nobles i es-claus, rics i pobres, savis i ignorants, tots eren morts sense cap mena de misericòrdia. LGC 27.2\nAquestes persecucions que començaren amb Neró, a l’època del martiri de L’apòstol Pau, continuaren amb més o menys violència durant segles. S’acusava calumniosament als cristians dels crims més monstruosos i se’ls considerava la causa de les majors calamitats: fams, pestes i terratrèmols. Com que esdevingueren l’objecte de l’odi i sospita del poble, hi havia delators que per propi interès estaven disposats a trair els innocents. Se’ls condemnava com a rebels en contra de l’imperi, com a enemics de la religió i com a la pesta de la societat. Molts d’ells eren lliurats a les feres o cremats vius en els amfiteatres. Alguns eren crucificats, altres coberts amb pells d’animals salvatges i llançats al circ perquè els gossos els trossegessin. Aquests càstigs sovint constituïen l’entreteniment principal de les festes populars. Grans multituds es reunien per gaudir d’aquests espectacles i reien, i aplaudien l’agonia dels que eren a punt de morir. LGC 27.3\nArreu on buscaven refugi, els fidels de Crist eren caçats com a animals de rapinya. Es veieren obligats a buscar amagatall en llocs solitaris i desolats. «Privats de tot, perseguits, maltractats; (ja que el món no era digne d’acollir-los); errants per deserts i muntanyes, per les coves i els forats de la terra” (He 11.37,38). Les catacumbes serviren de refugi a milers de cristians. Sota els turons, als afores de la ciutat de Roma, s’havien cavat llargs túnels subterranis a través de terra i pedra, i la xarxa obscura i intricada que formaven s’expandia més enllà dels murs de la ciutat. En aquests refugis subterranis els seguidors de Crist enterraven els morts, i també aquí, quan es sospitava d’ells i se’ls proscrivia, hi trobaven refugi. Quan el Dispensador de la vida desperti els que lluita-ren a la gran batalla, molts màrtirs de la fe de Crist s’alçaran d’entre aquelles cavernes tene-broses. LGC 28.1\nEn les persecucions més violentes, els testimonis de Jesús conservaren la seva fe en estat pur. Tot i veure’s privats de tota como-ditat, apartats de la llum del sol mentre vivien en l’obscura però benigne terra, no es queixaren. Amb paraules de fe, paciència i esperança, s’animaven els uns als altres per resistir la privació i la desgràcia. La pèrdua de totes les benediccions mundanes no pogué obligar-los a renunciar a la fe de Crist. Les proves i la persecució no eren sinó passos que els atansaven més cap al descans i recompensa. LGC 28.2\nCom els servents de Déu dels temps antics, alguns «es deixaren esquarterar, sense acceptar les propostes de llibertat, per obtenir la resurrecció a una vida millor» (He 11.35). Recordaven que el seu Mestre els havia dit que quan fossin perseguits per causa de Crist havien d’alegrar-se, ja que la recompensa que obtindrien seria gran al cel, perquè d’igual manera foren perseguits els profetes d’abans d’ells. S’alegraven de ser dignes de patir per la veritat, i d’entremig de fogueres crepitants s’alçaven cançons triomfants cap al cel. En mirar amunt amb fe, veieren Crist i els àngels que des dels baluards del cel, els observaven amb el major interès i apreciaven i aprovaven la seva fermesa. Una veu baixà des del tron de Déu: «Sigues fidel fins a la mort, i et dona-ré la corona de la vida» (Ap 2.10). LGC 28.3\nEls esforços de Satanàs per destruir l’es-glésia de Crist a costa de la violència foren en va. El gran conflicte on els deixebles de Jesús lliuraren les seves vides, no cessava quan aquests fidels que portaven els estendards queien de la seva posició. Mitjançant la derrota guanyaven. Els fidels de Déu eren sacrificats, però la seva obra sempre prosse-guia. L’evangeli seguia expandint-se i el nom-bre d’adeptes creixia. Arribà a regions inac-cessibles fins i tot per a l’àguila de Roma. Un cristià que intentava convèncer als governants pagans que fomentaven la persecució digué: «Turmenteu-nos, tortureu-nos, condemneu-nos [...] la vostra iniquitat prova la nostra innocència.” No era més que una instigació més poderosa per portar a altres a la seva fe. «Esdevenim més nombrosos cada vegada que ens segueu: és una llavor la sang dels cristians».1 LGC 28.4\nMilers foren empresonats i morts, però altres els reemplaçaven. I aquells que foren martiritzats per la seva fe, Crist els considera-va com a conquistadors. Havien lluitat a la gran batalla i rebrien la corona de glòria quan Crist vingués. Els patiments que suportaven feien créixer la germanor entre els cristians i amb el seu Redemptor. L’exemple que dona-ven en vida i del seu testimoni en morir eren un constant testimoni de la veritat i, allà on menys s’esperava, els súbdits de Satanàs abandonaven el servei i s’allistaven sota l’es-tendard de Crist. LGC 28.5\nAixí doncs, Satanàs es proposà oposar-se amb més afany al govern de Déu implantant la seva bandera a l’església cristiana. Si podia enganyar els deixebles de Crist i induir-los a ofendre Déu, la seva resistència, força i estabilitat decaurien, i es convertirien en una presa fàcil. El gran adversari s’esforçà per obtenir amb artificis allò que no aconseguí amb la força. La persecució cessà i el seu lloc l’ocuparen les perilloses seduccions de la prosperitat temporal i de l’honor mundà. Els idòlatres foren induïts a rebre part de la fe cristiana i alhora rebutjaren altres veritats essencials. Professaven acceptar Jesús com el Fill de Déu i creure en la seva mort i resurrecció, però no tenien cap creença del pecat ni sentien la necessitat de penedir-se o canviar de cor. Després de realitzar algunes concessions, proposaren que els cristians fessin les seves perquè tots poguessin unir-se en el terreny comú de la fe en Crist. LGC 29.1\nLlavors l’església es va trobar en un greu perill. En comparar-lo amb la presó, les tortu-res, el foc i l’espasa, tot això no eren sinó benediccions. Alguns cristians es mantingue-ren ferms i declararen que no podien trans-gredir les seves idees, altres estaven a favor de cedir o modificar alguns trets de la seva fe i d’unir-se amb els que havien acceptat part del cristianisme, insistint que això podria por-tar-los a una conversió completa. Fou un temps de profunda angoixa pels veritables deixebles de Crist. Sota una capa de cristianisme fals, Satanàs s’introduí a l’església per corrompre la fe dels creients i apartar-los de la paraula de la veritat. LGC 29.2\nLa majoria dels cristians finalment assen-tiren arriar la seva bandera i es formà la unió entre el Cristianisme i el paganisme. Tot i que els adoradors dels ídols professaven la conversió i unió amb l’església, continuaven aferrant-se a la seva idolatria, i només havien canviat els objectes del seu culte per imatges de Jesús, Maria i els sants. L’horrible influència de la idolatria, introduïda d’aquesta manera en l’església, continuà la seva funesta obra. Doctrines falses, rituals supersticiosos i ceri-mònies idòlatres entraren a formar part de la fe i del culte cristià. En unir-se els deixebles de Crist amb els idòlatres, la religió cristiana es corrompé i l’església perdé la seva puresa i la seva força. Tot i això, hi va haver creients que no es deixaren enganyar, i en adorar Déu únicament, es mantingueren fidels a l’Autor de la veritat. LGC 29.3\nEntre els qui professen ser fidels de Crist, sempre hi ha hagut dues categories: la dels que estudien la vida del Salvador i s’esforcen per corregir els seus defectes i assemblar-se al Model, i la d’aquells que rebutgen les veritats senzilles i pràctiques que posen de manifest el seus errors. Ni en la seva millor època, l’església estava formada enterament per fidels vertaders, purs i sincers. El nostre Salvador ens ensenyà que no s’ha de rebre a l’església aquells que pequen voluntàriament, però tot i això, s’uní a homes de caràcter defectuós i els concedí el benefici de les seves ensenyances i del seu exemple perquè tinguessin l’oportunitat de veure’s els errors i esmenar-los. Entre els dotze apòstols hi havia un traïdor. Judes fou acceptat, no pels defectes en el seu caràcter sinó malgrat aquests. Estava unit als deixebles per tal d’aprendre, mitjançant la instrucció i exemple de Crist, el que constitueix el caràcter cristià i així podés veure els seus errors, penedir-se i, amb l’ajuda de la gràcia divina, purificar la seva ànima «obeint la veritat.» Però Judes no caminà per aquella llum que tan misericordiosament l’il·luminà. Per satisfer el pecat, acceptà les temptacions de Satanàs. Els trets dolents del seu caràcter arribaren a predominar, lliurà la seva ment al poder de l’obscuritat, s’enfuria quan se li censuraven les faltes i fou induït a cometre l’espantós crim de trair el seu Mestre. I així actuen també tots els qui acaricien el mal sota una professió de pietat, i odien aquells que pertorben la pau quan els recriminen els pecats de les seves vides. Com Judes, quan se’ls presenti l’oportunitat, trairan qui els ha advertit pel seu bé. LGC 29.4\nEls apòstols s’oposaren als membres de l’església que, a la vegada que professaven te-nir pietat, secretament donaven la benvinguda a la iniquitat. Ananies i Safira formaven part d’aquests farsants; pretenien fer un sacrifici complet davant de Déu, però en realitat es guardaven per a ells, amb gran avarícia, part de l’oferiment. L’Esperit de la veritat revelà als apòstols el caràcter autèntic d’aquests pretensiosos, i el judici de Déu alliberà l’església d’aquella vil taca que embrutia la seva puresa. Aquest senyal evident de la perspicàcia de l’Esperit de Crist vers l’església portà el terror als hipòcrites i als que obraven amb malícia. Ja no podien continuar units a aquells que havien estat, en hàbits i disposició, representants fidels de Crist i quan les proves i la persecució els assenyalaren, només aquells que estaven disposats a deixar-ho tot per amor a la veritat, desitjaren convertir-se en deixebles de Crist. Així, mentre continuà la persecució, l’església romangué relativament pura. Però quan s’acabà, s’hi afegiren adeptes menys sincers i consagrats, i així es creà la base per l’entrada de Satanàs. LGC 30.1\nPerò no hi ha cap unió entre el Príncep de la llum i el príncep de les tenebres, i tampoc es pot donar entre els seguidors d’un i l’altre. Quan els cristians accediren a unir-se amb els pagans que només s’havien convertit a mitges, començaren a recórrer un camí que els allu-nyà cada vegada més de la veritat. Satanàs se n’alegrà molt ja que havia aconseguit enga-nyar un gran nombre de deixebles de Crist. Aleshores, els sotmeté encara més al seu poder i els induí a perseguir aquells que romanien fidels a Déu. Els qui una vegada foren defensors de la fe cristiana eren els qui millor sabien com oposar-s’hi, i aquests cristians apòstates, juntament amb els seus companys mig pagans, dirigiren els seus atacs contra els trets més essencials de les doctrines de Crist. LGC 30.2\nPels qui volien ser fidels i ferms fou neces-sari engegar una lluita desesperada contra els enganys i les abominacions que sota les vesti-mentes dels sacerdots s’infiltraven dins l’esglé-sia. La Bíblia no fou acceptada com a norma de fe. La doctrina de la llibertat religiosa rebé el nom d’heretgia i els seus defensors foren odiats i proscrits. LGC 30.3\nDesprés d’un llarg i dur conflicte, els pocs fidels decidiren dissoldre qualsevol unió amb l’església apòstata si continuava sense deslliu-rar-se de la falsedat i la idolatria. S’adonaren que la separació era absolutament necessària si volien obeir la Paraula de Déu. No gosaven tolerar errors fatals en les seves ànimes i donar així un exemple que posava en perill la fe dels seus fills i la dels fills dels seus fills. Per assegurar la pau i la unitat estaven disposats a fer qualsevol concessió de conformitat amb la seva fidelitat a Déu, però tot i això creien que sacrificar un principi per amor a la pau repre-sentava pagar un preu massa alt. Si només es podia preservar la unitat comprometent la ve-ritat i la justícia, valia més donar pas a la dife-rència i fins i tot a la guerra. LGC 30.4\nSeria bo per l’església i pel món que els principis que aquelles ànimes vigoroses man-tingueren revisquessin avui en els cors dels fills professos de Déu. Existeix una indiferència alarmant pel que fa a les doctrines que són els pilars de la fe cristiana. L’opinió que aquestes no són de vital importància està guanyant terreny. I aquesta degeneració del pensament enforteix les mans dels agents de Satanàs, ja que les falses teories i els enganys fatals que en altres temps rebatien els fidels posant en perill les seves pròpies vides, ara troben accep-tació en milers de persones que pretenen ser deixebles de Crist. LGC 30.5\nNo hi ha cap dubte que els cristians primi-tius foren un poble peculiar. La seva conducta impecable i la seva fe infrangible constituïen un blasme continu que torbava la pau del pe-cador. Encara que eren pocs, i no tenien ni béns ni posició ni títols honorífics, representa-ven el terror pels qui obraven en nom de la malícia, fos quin fos el seu caràcter i doctrina. Per això els malvats els odiaven, com Caín odià Abel. Per la mateixa raó que Caín matà Abel, els qui intentaven alliberar-se de la res-tricció de l’Esperit Sant mataven els fills de Déu. Fou per la mateixa raó que els jueus re-butjaren i crucificaren el Salvador, perquè la puresa i la santedat del caràcter d’aquest constituïen una repressió constant per al seu egoisme i corrupció. Des dels temps de Crist fins ara, els seus fidels deixebles han despertat l’odi i l’oposició dels qui segueixen i estimen els camins del pecat. LGC 31.1\nEntre els qui professen ser fidels de Crist, sempre hi ha hagut dues categories: la dels que estudien la vida del Salvador i s’esforcen per corregir els seus defectes i assemblar-se al Model, i la d’aquells que rebutgen les veritats senzilles i pràctiques que posen de manifest el seus errors. Ni en la seva millor època, l’església estava formada enterament per fi-dels vertaders, purs i sincers. El nostre Salva-dor ens ensenyà que no s’ha de rebre a l’es-glésia aquells que pequen voluntàriament, però tot i això, s’uní a homes de caràcter de-fectuós i els concedí el benefici de les seves ensenyances i del seu exemple perquè tin-guessin l’oportunitat de veure’s els errors i esmenar-los. Entre els dotze apòstols hi havia un traïdor. Judes fou acceptat, no pels defec-tes en el seu caràcter sinó malgrat aquests. Estava unit als deixebles per tal d’aprendre, mitjançant la instrucció i exemple de Crist, el que constitueix el caràcter cristià i així podés veure els seus errors, penedir-se i, amb l’ajuda de la gràcia divina, purificar la seva ànima «obeint la veritat.» Però Judes no caminà per aquella llum que tan misericordiosament l’illuminà. Per satisfer el pecat, acceptà les temptacions de Satanàs. Els trets dolents del seu caràcter arribaren a predominar, lliurà la seva ment al poder de l’obscuritat, s’enfuria quan se li censuraven les faltes i fou induït a cometre l’espantós crim de trair el seu Mestre. I així actuen també tots els qui acaricien el mal sota una professió de pietat, i odien aquells que pertorben la pau quan els recri-minen els pecats de les seves vides. Com Judes, quan se’ls presenti l’oportunitat, trairan qui els ha advertit pel seu bé. LGC 31.2\nEls apòstols s’oposaren als membres de l’església que, a la vegada que professaven tenir pietat, secretament donaven la benvin-guda a la iniquitat. Ananies i Safira formaven part d’aquests farsants; pretenien fer un sacri-fici complet davant de Déu, però en realitat es guardaven per a ells, amb gran avarícia, part de l’oferiment. L’Esperit de la veritat revelà als apòstols el caràcter autèntic d’aquests pretensiosos, i el judici de Déu alliberà l’església d’aquella vil taca que embrutia la seva puresa. Aquest senyal evident de la perspicàcia de l’Esperit de Crist vers l’església portà el terror als hipòcrites i als que obraven amb malícia. Ja no podien continuar units a aquells que havien estat, en hàbits i disposició, representants fidels de Crist i quan les proves i la persecució els assenyalaren, només aquells que estaven disposats a deixar-ho tot per amor a la veritat, desitjaren convertir-se en deixebles de Crist. Així, mentre continuà la persecució, l’església romangué relativament pura. Però quan s’acabà, s’hi afegiren adeptes menys sincers i consagrats, i així es creà la base per l’entrada de Satanàs. LGC 31.3\nPerò no hi ha cap unió entre el Príncep de la llum i el príncep de les tenebres, i tampoc es pot donar entre els seguidors d’un i l’altre. Quan els cristians accediren a unir-se amb els pagans que només s’havien convertit a mitges, començaren a recórrer un camí que els allunyà cada vegada més de la veritat. Sa-tanàs se n’alegrà molt ja que havia aconse guit enganyar un gran nombre de deixebles de Crist. Aleshores, els sotmeté encara més al seu poder i els induí a perseguir aquells que romanien fidels a Déu. Els qui una vegada foren defensors de la fe cristiana eren els qui millor sabien com oposar-s’hi, i aquests cristi-ans apòstates, juntament amb els seus com-panys mig pagans, dirigiren els seus atacs contra els trets més essencials de les doctrines de Crist. LGC 31.4\nPels qui volien ser fidels i ferms fou ne-cessari engegar una lluita desesperada contra els enganys i les abominacions que sota les vestimentes dels sacerdots s’infiltraven dins l’església. La Bíblia no fou acceptada com a norma de fe. La doctrina de la llibertat religi-osa rebé el nom d’heretgia i els seus defensors foren odiats i proscrits. LGC 32.1\nDesprés d’un llarg i dur conflicte, els pocs fidels decidiren dissoldre qualsevol unió amb l’església apòstata si continuava sense deslliu-rar-se de la falsedat i la idolatria. S’adonaren que la separació era absolutament necessària si volien obeir la Paraula de Déu. No gosaven tolerar errors fatals en les seves ànimes i donar així un exemple que posava en perill la fe dels seus fills i la dels fills dels seus fills. Per assegurar la pau i la unitat estaven disposats a fer qualsevol concessió de conformitat amb la seva fidelitat a Déu, però tot i això creien que sacrificar un principi per amor a la pau representava pagar un preu massa alt. Si no-més es podia preservar la unitat comprome-tent la veritat i la justícia, valia més donar pas a la diferència i fins i tot a la guerra. LGC 32.2\nSeria bo per l’església i pel món que els principis que aquelles ànimes vigoroses man-tingueren revisquessin avui en els cors dels fills professos de Déu. Existeix una indiferència alarmant pel que fa a les doctrines que són els pilars de la fe cristiana. L’opinió que aquestes no són de vital importància està guanyant terreny. I aquesta degeneració del pensament enforteix les mans dels agents de Satanàs, ja que les falses teories i els enganys fatals que en altres temps rebatien els fidels posant en perill les seves pròpies vides, ara troben acceptació en milers de persones que pretenen ser deixebles de Crist. LGC 32.3\nNo hi ha cap dubte que els cristians primitius foren un poble peculiar. La seva conducta impecable i la seva fe infrangible constituïen un blasme continu que torbava la pau del pecador. Encara que eren pocs, i no tenien ni béns ni posició ni títols honorífics, representaven el terror pels qui obraven en nom de la malícia, fos quin fos el seu caràcter i doctrina. Per això els malvats els odiaven, com Caín odià Abel. Per la mateixa raó que Caín matà Abel, els qui intentaven alliberar-se de la restricció de l’Esperit Sant mataven els fills de Déu. Fou per la mateixa raó que els jueus rebutjaren i crucificaren el Salvador, perquè la puresa i la santedat del caràcter d’aquest constituïen una repressió constant per al seu egoisme i corrupció. Des dels temps de Crist fins ara, els seus fidels deixebles han despertat l’odi i l’oposició dels qui segueixen i estimen els camins del pecat. LGC 32.4


Tornada de vacances amb castells de set a Manresa (31/8/2008) | El fet casteller vist pel TETE\n« De nou a Sant Fèlix\nPer informar malament millor no informar »\nUn cop ja he saludat el gran Antoñito, i després de dos pilars de quatre sim ultanis per a començar l’actuació, les rondes de castells ha començat amb el dos de set, castell del qual he estat l’encarregat de fer la pinya, una bona pinya amb mans bones i experimentades en totes les posicions, i on l’he parat a baixos. El dos presentava un canvi respecte a abans de vacances ja que des de la tècnica s’ha decidit girar l’agulla del dos ja que creíem que pot facilitar la feina del dos de vuit amb folre. El castell ha estat executat amb moltes bones maneres des d’un bon començament fins al final.\nA la segona ronda ha arribat el plat fort del dia, ja que provàvem el tres de vuit. El castell que ha pujat amunt al segon peu muntat presentava unes mides molt bones i donava bones sensacions, però aquesta sensació no l’ha tingut la canalla, la qual no ho ha vist clar i ha tirat avall el castell. A la repetició, cinc de set, castell que no presenta cap problema per a una colla com la nostra, i que degut a problemes a l’hora de buscar contrafort per a la rengla finalment hem hagut d’optar pel Vladi per aquesta posició, fet poc habitual, i que segurament ho feia per primera vegada.\nPer a acabar l’actuació el castell maleït per a molts, el quatre de set amb el pilar, que quan l’ha presentat l’speaker de l’actuació s’ha equivocat i ens ha canviat el nom pel de la colla de Vilafranca (ja ens agradaria a nosaltres fer els castells dels verds), dona que poc abans també s’havia equivocat al dir que la colla de Manresa intentaria el quatre de nou amb el pilar, quan era de set pisos. El castell presentava novetats a la pinya i també en el tronc ja que aquest era molt lleuger amb terços de castells de vuit parant el castell a segons. En un primer intent que pujava molt bé, l’aixecadora no ha volgut culminar el castell i s’ha hagut de desmuntar, després s’ha repetit i el castell s’ha descarregat sense problemes greus, tot i la incomoditat habitual en aquest castell pel que fa a la pinya del mateix.\nPel que fa al pilar, un de cinc ben lleuger sense cap problema.\nUn cop acabada l’actuació, la colla local ens ha obsequiat amb un refresc i una bossa de patates de la marca “Churruca”, marca de la qual no tenia coneixement que a més a més de pipes i crispetes també fes patates.\nLes altres colles han fet una bona actuació. Pel que fa als Tirallongues han descarregat uns correctes tres de set i quatre de set, i han carregat al segon intent el quatre de set amb el pilar, amb un primer intent previ que ha fet llenya. A la ronda de pilars un vano de cinc, amb el pilar de cinc aixecat per sota.\nPel que fa als Margeners han sorprès descarregant el seu primer quatre de set amb el pilar de la història, una setmana abans de l’actuació de la seva Festa Major on volen continuar pujant el seu nivell casteller. També han descarregat el quatre de set i el tres de set, i un vano de cinc, aquest últim també per primera vegada en la seva història.\nPoques conclusions se’n poden extreure de l’actuació, i aquestes ja les\nsabíem abans de començar la mateixa, queda molta feina per fer i poc\ntemps per a fer-la, però si tota la colla hi posem el millor de cadascú\nde nosaltres estic convençut que podem fer un bon segon tram de\ntemporada, començant pel gran repte de la Mercè.\nPer la meva part m’he quedat amb les ganes de saludar als components de Margeners dels quals tinc l’enllaç del seu bloc al meu bloc. Però entre que no m’he recordat i lo tímid que soc, doncs res, ja serà en una propera ocasió.\nLes fotografies les podeu veure aquí.\nArxivat a Cròniques actuacions | Etiquetat Castellers de Barcelona, Margeners de Guissona, Tirallongues de Manresa | Feu un comentari


Aquest cap de setmana arriba la Festa Major d’hivern de la Ràpita - Santa Margarida i els Monjos\nPortada > Actualitat > Notícies > Aquest cap de setmana arriba la Festa Major d’hivern de la Ràpita\nAquest cap de setmana arriba la Festa Major d’hivern de la Ràpita\nLa Ràpita celebra aquest cap de setmana la seva festa major d’hivern en honor del copatró Sant Raimon de Penyafort, amb activitats que s’allargaran tot el cap de setmana. Tots els actes, excepte l’ofici es duran a terme al Centre Cultural i Recreatiu Rapitenc (CCRR).\nLa Festa Major començarà aquest divendres dia 20 a les 9 de la nit, amb un sopar de Festa Major i l’actuació de les Escarteen Sisters. La venda de tiquets per al sopar es durà a terme el dilluns 16 i el dimarts 17, de 7 a 9 del vespre al CCRR.\nL’endemà dissabte les activitats s’iniciaran a dos quarts d’11 del matí amb una matinal infantil amb cançons, karaoke i xocolatada per esmorzar. A la nit, a partir de dos quarts de 12, es durà a terme un ball amb La Banda del Drac.\nEls actes continuaran diumenge dia 22 amb una missa a les 12 a l’església de la Ràpita, amb la participació de la coral l’Amistat. En acabar es farà el cant dels goigs a sant Raimon de Penyafort i a continuació es celebrarà un concert vermut amb tast del vermut Rapitenc i l’acompanyament musical de Roger Halfinger Trio.\nA la tarda, la festa finalitzarà amb la representació de l’obra Sentències, a càrrec del grup de teatre La Companyia és grata, a les dos quarts de set de la tarda, al CCRR. L’obra està inclosa dins la programació de la roda de Teatre de l’Alt Penedès.\nEls actes de la Festa Major estan organitzats pel Centre Cultural i Recreatiu Rapitenc, amb la col·laboració de l’Ajuntament de Santa Margarida i els Monjos.


Affittacamere Blank Livinallongo Itàlia - Ofertes d'hotels amb els MILLORS DESCOMPTES EN LÍNIA\nVeure tots els 58 allotjaments a Livinallongo.\nVia Mesdi, Livinallongo Del Col Di Lana, Livinallongo, Itàlia, 32020 - Molt bona ubicació - Veure al mapa\nMés informació sobre Affittacamere Blank\nSi el que està buscant és per un hotel ben situat a Livinallongo, no busqui més enllà de Affittacamere Blank. Des d'aquí, els viatgers poden gaudir d'un fàcil accés a tot el que aquesta viva ciutat ofereix. Amb la seva bona localització, l'hotel ofereix fàcil accès a les destinacions obligades de la ciutat.\nAffittacamere Blank ofereix un servei impecable i compleix amb totes les exigències dels més experimentats viatgers. Les carecterístiques més important de l'hotel inclouen instal.lacions per a minusvàl.lids, magatzem d'equipatge, servei de bugaderia.\nTotes les instal.lacions per als clients, ofereixen comoditats destinades a assegurar tot el comfort possible. L'hotel ofereix moltes oportunitats d'oci úniques, com camp de golf (a 3 km). Si buscau un allotjament còmode i adequat a Livinallongo, faci de Affittacamere Blank la vostra llar.


Pis de 4 habitacions amb terrassa i molta llum al Barri Vell, en rehabilitació i personalitzable | Monapart\nHomeHabitatges a GironaPis de 4 habitacions amb terrassa i molta llum al Barri Vell, en rehabilitació i personalitzable\nPis de 4 habitacions amb terrassa i molta llum al Barri Vell, en rehabilitació i personalitzable\n124m24 habitacions2 banys\nPassatge de l'Auriga, Barri Vell.Girona\nUn auriga era un esclau que conduïa un vehicle tirat per dos cavalls, que era el mitjà de transport d´alguns romans, principalment dels comandants militars. Com que d’ells depenia la seguretat dels seus amos, eren seleccionats acuradament entre els esclaus dignes de confiança.\nM’agrada imaginar l’auriga passant per aquest carrer, de tornada cap a casa després d´una dura jornada damunt de la seva quadriga... potser l’auriga del Girona ja duia el vermell i el blanc a la túnica, vaja, com els nostres ídols gironins de primera!\nEl pis es troba a la planta quarta d’un edifici antic actualment en rehabilitació.\nLa saleta té sortida a una terrassa de 9,40 m², amb bones vistes sobre la ciutat.\nLa rehabilitació d’aquest edifici es fa seguint el model INCOVI-ECO8, que contempla els paràmetres més exigents quant a sostenibilitat (procés i sistemes constructius, bons aïllaments, instal·lacions eficients…).\nS’aconsegueix una alta eficiència energètica i un alt nivell de comfort.\nUn dels trets diferencials és la possibilitat de personalització de l’habitatge.\nEls acabats són d’alta qualitat i es dona especial importància a l’aïllament i als sistemes instal·lats, que són els que proporcionen el comfort.\nL’orientació a tres façanes, nord-est-sud, dona molta llum al pis durant tot el dia i fa possible la ventilació creuada.\nEl pis té l’encant de pertànyer a un edifici antic, amb molta llum i sortida a l’exterior, des d’on contemplar la ciutat vella.\nL’escala és ampla i còmoda, amb una claraboia zenital que li dona molta llum.\nÉs interessant l’opció de poder personalitzar l’habitatge.\nPis per a reformar de 5 habitacions i 3 banys al centre-Plaça Marquès de Camps\nG.V./ Jaume I, Centre.Girona164m25 habitacions\nPis en construcció de 3 habitacions al centre, en el primer edifici amb autoconsum energètic de Girona\nSanta Eugènia 36, Centre.Girona126m23 habitacions\nPis Passivhaus de 3 habitacions amb terrassa al Barri Vell\nc/ Nou, Centre.187m23 habitacions