Dancing with the Clown: de setembre 2015\n"Quan observes Elizabeth Taylor i la princesa Margaret en un concert dels Who o dels Stones, bevent champagne al backstage amb els teus ídols, i tu has fet cua durant sis hores per una entrada caríssima i els vigilants de l'estadi et tracten com si fossis escòria i a la teva noia li trenquen el cap amb una ampolla i l'aristocràcia del rock es va bevent el teu sou damunt d'un núvol, només pots fer una cosa. No importa l'edat que tinguis, només pots fer una cosa: vomitar".\n"En realitat, el terme punk rock és tan sols la manera com els periodistes més ganduls han anomenat una genuïna nova onada ('new wave' en el text original). Al capdavall, què té a veure Patti Smith -que suma influències tan diverses com Burroughs, la Velvet, Dylan, els Stones o el fet de masturbar-se amb els Grans Èxits d'Arthur Rimbaud- amb rockers directes i nihilistes com Joey Ramone, Dee Dee Ramone, Tommy Ramone i Johnny Ramone? Què tenen en comú "Birdland" i "Now I Wanna Sniff Some Glue"? Res de res. A mi m'agraden tots dos, però presuposar que són el mateix, anomenar-ho punk rock i afegir-hi totes les bandes de new wave que estan sorgint aquí (pel Regne Unit) són collonades".\nDos fragments d'un dels primers articles d'opinió mai escrits sobre el punk i la New Wave, signat per un jove Tony Parsons, publicat el 2 d'octubre de 1976 per NME i recentment recuperat per Uncut en una edició de The Ultimate Music Guide dedicada als Sex Pistols. Doncs no, Patti Smith, Ramones i els propis Pistols no eren ben bé el mateix, però tenien més coses en comú entre ells que amb moltes de les bandes punk que porten dècades invocant l'esperit del 77 en va. I això ens torna a les declaracions de Lenny Kaye i la pròpia Smith a les quals em vaig referir dies enrere des d'aquest blog. Al capdavall, la clau es troba en ser un mateix.\nEtiquetes de comentaris: Lenny Kaye, New Musical Express, New Wave, NME, Patti Smith, punk, Ramones, Sex Pistols, Tony Parsons, Uncut\nUn moment de la FIREPEMU 2014 a la NAUB1 - Foto Àlex Falcó.\nEl recinte de Roca Umbert Fàbrica de les Arts, a Granollers, acollirà aquest dissabte, 3 d'octubre, la quarta edició de la Fira de Recursos Pedagògics Musicals (FIREPEMU). Una iniciativa de Brubaker que vol donar a conèixer les múltiples aplicacions de la música en l'àmbit educatiu. Un espai de formació i d’intercanvi d’idees, coneixement i eines pedagògiques. Una plataforma a través de la qual professionals, empreses i institucions poden presentar els seus projectes i donar a conèixer els seus recursos. L'epicentre de la fira serà un any més el Centre de Creació i Difusió Musical NAUB1.\nBrubaker / Pàgina web\nPublicat per Oriol S. a 17:32 Cap comentari:\nEtiquetes de comentaris: Brubaker, Fira de Recursos Pedagògics Musicals, FIREPEMU, NAUB1, Roca Umbert Fàbrica de les Arts\nEls països nòrdics. Aquells grans desconeguts on fa fred, les nits d’hivern són insuportablement llargues -tant com els dies d’estiu- i, diuen, es registren les taxes de suïcidis més elevades d’Europa. I més enllà dels tòpics, tot un univers de ple dret que amaga secrets tan fascinants com els que ens descobrirà aquest mes d’octubre el festival multidisciplinari Días Nórdicos. Una iniciativa de Zona de Obras que porta cinc anys difonent la cultura nòrdica a l’Estat Espanyol i a l’Amèrica Llatina -en el marc d’un programa d’intercanvi cultural-, i que enguany arriba per primera vegada a Barcelona.\nHo farà a la sala Apolo i al Museu Europeu d’Art Modern (MEAM), que els propers dies 9 i 11 d’octubre veuran desembarcar algunes de les propostes sonores més atrevides del nord d’Europa. Electrònica, post-rock, avantguardes, experimentació, pop avançat i folk gens ortodox conformaran una programació que celebrarà la creació contemporània més atrevida de Suècia, Noruega, Islàndia, Finlàndia i Dinamarca.\nVeus com les de M-Band, Hisser -nou projecte de Miikka Koivisto (Disco Ensemble)-, Tomorrow We Move To Hawaii, Vita Bergen, Therese Aune o els sorprenents i inclassificables Gooms, tots ells ferms candidats a fer soroll durant els propers mesos -alguns han estat aclamats per mitjans com la BBC, d’altres han arribat a actuar en certamens de renom internacional com SXSW-. Discursos eixoplugats sota un ampli paraigües geogràfic i, a la vegada, connectats per valors com el risc, la innovació i la singularitat. Una colla de noms a descobrir i un festival que ja és molt més que una marca. Més informació aquí.\nPublicat per Oriol S. a 12:45 Cap comentari:\nEtiquetes de comentaris: Brubaker, Días Nórdicos, Gooms, Hisser, M-Band, Therese Aune, Tomorrow We Move To Hawaii, Vita Bergen, Zona de Obras\nRecomanació: Steven Munar presenta "15 Years of Songs"\nUna dècada i mitja de cançons, ni més ni menys. La que repassa el recopilatori "15 Years of Songs" (2015) i la que celebrarà STEVEN MUNAR aquesta mateixa setmana amb un concert molt especial. Presentació oficial del recopilatori a Barcelona amb l'acompanyament d'una renovada Miracle Band i una àmplia llista de convidats -no hi faltaran vells coneguts com el guitarrista Jonny Owens-. Cita imprescindible, de les que prometen esdevenir memorables, aquest dijous 1 d'octubre (21,30h.) al Marula Cafe i en el marc d'A Wamba Buluba Rock ‘n’ Roll Club. Altament recomanable, no en tinguin cap dubte.\nSteven Munar (web oficial)\nSteven Munar (Bandcamp)\nEtiquetes de comentaris: A Wamba Buluba Rock'n'Roll Club, Marula Cafe, Miracle Band, Steven Munar\nMinutemen, Sonic Youth, Meat Puppets, Hüsker Dü o Dinosaur Jr. Bandes de procedència i sonoritat diverses però amb un comú denominador: els Estats Units a l'equador de la dècada dels 80. Formacions que van deixar enrere els postulats del punk per a mantenir-ne viu l'esperit i de passada donar forma a corrents com el noise o el post-hardcore. El pont de múltiples carrils que enllaça Black Flag amb Nirvana. La revista britànica Mojo dedica deu pàgines de la seva edició d'octubre a analitzar aquell moment clau en el naixement del rock alternatiu tal i com l'hem acabat coneixent. Entre les aportacions més destacades s'hi troba el relat en primera persona d'un dels grans protagonistes de tot allò, Thurston Moore. "No existia internet i per tant havies de descobrir les bandes a través dels Fanzines i les botigues de discos, que eren molt importants", recorda l'aleshores component de Sonic Youth, "Pier Platters, de Hoboken, era l'única botiga de discos de l'àrea de Nova York on podies escoltar aquella nova música, hi anàvem per trobar-nos els uns amb els altres, escoltar discos i descobrir qui era qui". La botiga de discos com a epicentre del procés de gestació d'una escena musical. Potser per això -perquè actualment sí que existeix internet, perquè tots ho sabem tot o com a mínim ens ho pensem i perquè de disqueries cada vegada n'hi ha menys- el més semblant que trobem ara a una escena són likes en un perfil de Facebook i grups tocant per als seus amics en sales de concerts pràcticament buides.\nLenny Kaye i Patti Smith.\nAbans del noise, el post-hardcore i el rock alternatiu hi havia hagut el hardcore, i abans del hardcore el punk, que tenia i segueix tenint entre els seus pilars fundacionals el primer àlbum de Patti Smith, "Horses" (1975). Enguany se'n commemora el quarantè aniversari, i tant la pròpia Smith com el seu inseparable Lenny Kaye en parlen en un altre article publicat a la mateixa revista. "El que més m'alegra", diu el guitarrista, "és que aquells que veritablement van escoltar 'Horses', aquells que hi van trobar inspiració i un camí a seguir, no sonen com nosaltres en absolut". "Quan escolto les lletres de Michael Stipe li tinc enveja", afegeix Smith, "'It's the end of the world as we know it and I feel fine' és un dels grans versos del rock'n'roll. Em fixo en aquesta gent a qui suposadament hem influït i els veig extremadament independents. Jo més aviat diria que hem inspirat la gent a ser ells mateixos". Ser ells mateixos, aquesta és la clau. Aquest món nostre està ple de grups que no són ells mateixos sinó recreacions de discursos pretèrits -algunes amb més gràcia que d'altres, és clar-. I això ens torna al principi d'aquestes línies, a artistes que sí van ser ells mateixos -i en algun cas encara ho són-. Minutemen, Sonic Youth, Meat Puppets, Hüsker Dü o Dinosaur Jr. Bandes de procedència i sonoritat diversa però amb un comú denominador: cap d'elles hauria existit de no haver estat per "Horses".\nEtiquetes de comentaris: Horses, Lenny Kaye, Mojo, Patti Smith, Sonic Youth, Thurston Moore\nFa cosa d'un parell d'anys, mentre enfilaven els Rolling Stones el tram europeu de la gira amb què van commemorar mig segle damunt dels escenaris, no van trigar a sortir les veus de sempre carregant contra la banda britànica i tot allò que l'envoltava. Alguns fins i tot van arribar a dir que l'estat de forma de Keith Richards era tan pèssim, que el grup havia optat per amagar un guitarrista darrere de l'escenari perquè toqués mentre el riff humà es limitava a fer mímica -sí, els prometo que vaig arribar-ho a llegir en alguna banda-. Doncs bé, resulta que Richards no tan sols es troba en boníssima forma, sinó que a sobre li va tant la marxa que va aprofitar una breu aturada de l'activitat stoniana per a enregistrar el seu tercer disc en solitari. I si bé resulta cert que a aquestes alçades ni Richards ni els Stones tornaran a canviar la història de la música -de fet, quan va ser l'última vegada que algú va canviar la història de la música en el mateix grau que ho havien fet els Stones?-, també hi resulta que "Crosseyed Heart" (2015) és tot un senyor disc. Un treball que no neix de cap altra necessitat que els impulsos vitals i creatius del propi guitarrista. Un combinat de blues, country, folk i rock marca de la casa, i l'enèssima declaració de principis de qui ha viscut 71 intensos anys i encara li queda corda per viure'n uns quants més. Un àlbum que no canviarà res, però que precisament per això mai envellirà. És clar que alguns preferiran pensar-se que no és ell qui toca, que hi ha algú amagat darrere l'amplificador i que Richards es dedica a fer mímica...\nEtiquetes de comentaris: Keith Richards, Rolling Stones\nLinn Osterberg aka Sea Lion.\nStockholm Boat Sessions és el blog d'un melòman suec que es dedica a filmar músics i bandes emergents actuant a l'interior d'un vaixell en marxa, a Estocolm -anteriorment havia fet el mateix als tramvies de Göteborg-. Jo hi vaig arribar dies enrere tot buscant a la xarxa vídeos de Sea Lion -alter ego de Linn Osterberg, una jove escandinava a qui la crítica d'arreu del món ja ha comparat amb Cat Power o Mazzy Star-, i hi vaig descobrir altres propostes més obscures però gairebé sempre fascinants. Ara bé, el que més em va cridar l'atenció va ser l'entorn on tenen lloc les actuacions.\nD'acord, em poden dir vostès que una cosa semblant va tenir lloc recentment en el marc d'un festival celebrat a Banyoles, però no és el mateix. El que va passar a Banyoles va ser que un artista conegut va oferir una actuació de petit format a la coberta d'un vaixell en marxa i per a un públic que prèviament havia pagat entrada. Una iniciativa digna d'aplaudir, sens dubte, però en una línia diferent a la que ens ocupa. Al moment de programar una actuació, Stockholm Boat Sessions no busca un públic sinó un espai singular on situar els músics. I són les persones que en aquell moment es troben en aquest espai les que acaben conformant un improvisat públic.\nSi tot plegat em va cridar l'atenció va ser perquè entre aquestes persones n'hi ha de totes les edats i condicions, i per norma general no s'estranyen quan la seva rutina es veu alterada per una colla de músics. I no tan sols això, la majoria fins i tot escolten i deixen escoltar, i alguns mostren fins i tot senyals d'estar passant-s'ho bé. A la qual cosa cal afegir que ni els músics ni el propi operador de càmera semblen preocupats per una possible intervenció de les autoritats amb les conseqüències que aquesta podria comportar. I que ningú -insisteixo, ningú- pregunta als vocalistes per què canten en anglès i no en suec.\nDiuen que avui pot ser un dia històric. Que tenim l'oportunitat d'iniciar la construcció d'un nou país. I jo animo a tothom a no desaprofitar-la. I a la vegada penso en la mena de país que m'agradaria construir més enllà de banderes, models econòmics i relats ideològics. I m'imagino quelcom molt semblant al que acabo d'explicar. Un país on escenes com les d'Estocolm puguin també formar part del nostre dia a dia. Un país on la música -i la cultura en general- deixi de ser una simple font d'anècdotes per a esdevenir part integral de la realitat. Un país que es faci gran a partir de moltes i diverses petites històries. Un país que es construeixi cada matí i no tan sols un cop cada quatre anys. Potser demano molt, però la part positiva és que tot això ho podem començar a fer demà mateix sigui quin sigui el resultat de les eleccions, i que si ens en sortim hi acabarem guanyant tots. Algú més s'hi apunta?\nEtiquetes de comentaris: Linn Osterberg, Sea Lion, Stockholm Boat Sessions\nDesprés de les textures orgàniques i la marca deixada per Jeff Tweedy a "The Invisible Way" (2013), va la banda de Duluth i es despenja amb tot un cop de volant. Un retorn a les seves essències més fosques i una decidida aposta per l'electrònica. Caixes de ritmes, atmosferes sintètiques i una constant sensació de claustrofòbia i desolació. Fred, penetrant i punyent com un hivern a Minnesota, "Ones and Sixes" (2015) no és ni molt menys el disc definitiu de Low i ni tan sols s'hauria de considerar com una porta d'entrada al conjunt de la seva obra, però de ben segur serà un bon company de viatge quan la tardor es manifesti en tota la seva plenitud, els rellotges endarrereixin l'hora i la nit hagi guanyat terreny al dia.\nEtiquetes de comentaris: Low\nPrimer divendres de tardor a la terrassa del Pla de la Calma i un clima propi de la data que marcava el calendari. Dit d'una altra manera, feia fred a la plaça Sant Corneli. Tot i això no van ser pocs els que van desafiar la meteorologia, i la seva gesta va tenir premi en forma d'escalfor, però també d'aquella frescor que tan bé entra en qualsevol època de l'any. La que transmeten Mundo Guerrero i el seu explosiu còctel de rumba, rock urbà i mestissatge d'herència funk. Una guitarra acústica, una altra d'espanyola i un vocalista que va cantar -i rapejar- a l'amor, a la lluita i a les bondats d'un vermut entre amics. Passejant-se entre el respectable, interactuant amb tots i cada un dels presents -o gairebé- i sense deixar mai de somriure, que la vida són dos dies i cal aprofitar-los. La recta final, amb el respectable totalment lliurat a la traca que venia de l'escenari, va ser de les que deixen empremta. I quan es va acabar la música, la temperatura va tornar a baixar fins a cotes francament molestes. Ara sí, l'estiu ja era aigua passada.\nEtiquetes de comentaris: Brubaker, Mundo Guerrero, Pla de la Calma\nEls Sex Pistols al Winterland de San Francisco, 14 de gener de 1978.\nHi ha experiències que poden canviar-li a un la vida o, com a mínim, impulsar-lo a prendre determinades decisions. En una entrevista publicada per Uncut a la seva edició d'octubre, John Lydon recorda la nit anterior al que durant 18 anys va ser recordat com l'últim concert dels Sex Pistols, el 14 de gener de 1978 a San Francisco -el propi Lydon va deixar la banda tot just acabada l'actuació-. "La nit abans del show vaig anar a Alcatraz amb el meu amic Rambo, que ara és el meu mànager. Havíem arribat a San Francisco cap a la una de la matinada, i tres hores després em va trucar. Em va despertar a les quatre per anar a Alcatraz. Li vaig dir que necessitava dormir i ell em va dir 'No, necessites més això altre. Vine, t'agradarà'. Em va encantar. És tan estrany, la gent parla d'Alcatraz com d'un lloc encantat o amb mala atmosfera. En canvi, jo ho vaig trobar molt relaxant, no és curiós? Vaig trobar-hi empatia, amb les ànimes empresonades. Hi havia un senyal que prohibia fumar però no el vam veure, vam encendre un cigar i ens van fer fora. Un oficial ens va explicar que, malgrat trobar-se la presó tancada, hi havia càmeres per tot arreu. Encara som presoners d'una mentalitat, i ara els turistes paguen pel privilegi de ser empresonats. La part positiva és que l'endemà vaig anar al concert sabent tot això, que encara no som lliures. Va tenir tot plegat alguna cosa a veure amb el que vaig fer? Probablement". Lydon ha editat recentment un nou disc al capdavant de PiL, "What the World Needs Now...".\nEtiquetes de comentaris: John Lydon, Johnny Rotten, PiL, Public Image Ltd, Sex Pistols, Uncut\nPlaces dels Àngels i Joan Coromines, Barcelona\nTé valor, el que va fer Julie Byrne en una plaça Joan Coromines que es va estrenar gairebé deserta però es va anar atapeint a mida que avançava el concert de la nord-americana. En primer lloc, perquè no tothom s'atreviria a sortir a un escenari de dimensions considerables -i davant d'un respectable que ni ha pagat entrada ni ha acudit expressament a escoltar-la a ella- amb l'únic reforç d'una guitarra acústica -ocasionalment la va acompanyar un teclista des d'un discretíssim segon pla-. En segon lloc, perquè va saber transformar un espai tan fred com la plaça Joan Coromines en un entorn càlid i pròxim. I sobretot perquè, atenció, fins i tot quan el volum de personal ja feia més que patxoca tothom callava i escoltava, la qual cosa no es veu cada dia. Ni una mosca de fons se sentia, tan sols la veu profunda de Byrne, els arpegis a trenc d'alba de la seva guitarra i la seva lírica humil i casolana. Sola davant del perill i amb un registre que apunta a Josephine Foster o Vashti Bunyan, va fer gala del menys és més en un passi digne de ser emmarcat.\nA l'extrem oposat es va situar Bombino, que va oferir a la plaça dels Àngels l'altre gran concert de la nit. Si Byrne juga fort en les distàncies curtes, el d'Agadez es va adreçar a les masses amb un discurs que renova i universalitza la tradició musical del Sahel a cop de riffs elèctrics i pinzellades d'afrofunk, blues i psicodèlia -a aquestes alçades ja no és cap secret, tot ve d'allà mateix-. Hipnòtic, magnètic, expansiu i imparable en els moments de màxima compenetració amb el trio que l'acompanyava -guitarra, baix i bateria-, l'alter ego d'Omara Moctar hauria de veure's elevat molt més enllà de tota etiqueta ètnica o geogràfica, a la mateixa alçada que alguns dels tòtems occidentals amb qui se l'ha comparat. Un altre gran moment de la nit el van protagonitzar els australians Blank Realm amb una descàrrega de rock de garatge i adrenalínic post-punk. Saun & Starr van posar-hi ganes i ofici, però el seu discurs es troba més a prop dels manuals d'estil soul que de la força bruta de Sharon Jones, i Juan Wauters va relliscar amb les seves cançons d'herència antifolk al mateix escenari on Byrne havia triomfat amb recursos similars.\nSaun & Starr.\nPublicat per Oriol S. a 8:44 4 comentaris:\nEtiquetes de comentaris: BAM, Barcelona Acció Musical, Blank Realm, Bombino, Julie Byrne, Omara Moctar, Saun & Starr, Saundra Williams, Starr Duncan Lowe\nCoses de l'inici de la tardor, suposo. O més ben dit de les acaballes de l'estiu, del parell de setmanes que separen el final de la temporada de platja i el retorn a la normalitat del començament meteorològic de la pròpia tardor. Dies enrere em vaig despertar sense poder-me treure una melodia del cap. Feia temps que ni tan sols havia escoltat el tema en qüestió, però el meu subconscient el va activar tan bon punt va sonar el despertador, mantenint-se en un constant repeat mentre em trobava a la dutxa i fins i tot quan sortia de casa. I va ser en aquest moment, al trepitjar el carrer i observar que el cel tenia una tonalitat fosca i gens estiuenca, quan ho vaig començar a entendre tot.\nLa peça que no parava de sonar al meu cap era "The Lonely Surfer", la mateixa que dóna títol al primer àlbum publicat per Jack Nitzsche sota el seu propi nom. Corria l'any 1963, la música surf es trobava a l'ordre del dia a l'altre costat de l'Atlàntic i el llegendari productor i compositor no tan sols s'hi va apuntar, sinó que en va fer la seva pròpia versió. I el tema amb què més va destacar va ser precisament "The Lonely Surfer", una composició instrumental que evocava les produccions de Lee Hazlewood per a Duane Eddy -la línia de guitarra és similar a la melodia de "Rebel Rouser", i els arranjaments orquestrals recorden als de "Because They're Young"-. Ara bé, si l'aproximació de Nitzsche al surf tenia un distintiu, era aquell to pausat i fins i tot relaxat que oferia noves textures i defugia l'adrenalina omnipresent al gènere -un altre bon exemple n'és la seva sorprenent adaptació de "Baja", composta pel mateix Hazlewood i popularitzada pels Astronauts-.\nSi per norma general la música surf -de Dick Dale als Surfaris, i dels primers Beach Boys als Bel-Airs- evoca allò que a les novel·les de Don Winslow s'anomena el Club de l'Alba -els joves surfers que surten a caçar onades a primeríssima hora-, a mans de Nitzsche salta de cop i volta fins a l'Hora dels Cavallers -el moment del dia, ben entrat el matí, en què els surfistes més veterans prenen el relleu tot afrontant les onades amb més calma-. Si temes com "Misirlou", "Wipe Out" o "Surfin' Safari" són la banda sonora ideal per a l'inici i la temporada alta de l'estiu, "The Lonely Surfer" ho és per als seus darrers batecs. Per als dies que s'escurcen, el cel que comença a adoptar aires tardorencs i una rutina que ja ha fet dels mesos de més sol un record gairebé llunyà. Avui comença la tardor i el Surfista Solitari es manté impassible sobre la seva taula, esperant l'onada perfecta i conscient que ara és la seva. Que els turistes de temporada ja són fora i l'Hora dels Cavallers tot just acaba de començar.\nEtiquetes de comentaris: Jack Nitzsche\nUna banda en hores altíssimes (Scott, d'esquena, assegut al teclat).\nMike Scott és un supervivent. Un dels darrers esglaons -si no l'últim- d'un llinatge que comença amb Bob Dylan electrificant-se a Newport i del qual també formen part Patti Smith, Elliott Murphy, Lou Reed o Jim Morrison. Noms que van entendre el rock'n'roll des de la poesia, i la poesia des de la visceralitat. Una nissaga que sabia separar l'individualisme de la sobèrbia, i per a la qual no era l'estatus sinó la manera de relacionar-se amb el món allò que feia l'estrella del rock. Testimonis tots ells d'uns temps en què aquesta condició, la d'estrella del rock, podia donar peu no tan sols a una forma de vida sinó també a una manera de guanyar-se el pa -i sovint alguna cosa més-.\nAls seus 58 anys, Scott no només es manté fidel tant a l'ofici com a uns postulats incompatibles amb bona part del món que l'envolta. Citant a Kerouac, Elvis Presley i Charlie Parker en un plàstic, "Modern Blues" (2015), que va enregistrar l'any passat a Nashville amb l'enèssima formació dels seus Waterboys -segueix Steve Wickham al violí i s'incorporen il·lustres secundaris com el teclista Paul Brown o el guitarrista Zach Ernst, component més jove d'una banda on predomina l'experiència i on no falten la sang ni la set d'escenari-. La mateixa que el va acompanyar la nit passada durant gairebé dues hores on el material recent va brillar amb llum pròpia.\nRevelador tret de sortida amb "Destinies Entwined", primera de les sis peces de "Modern Blues" que sonarien al llarg de la nit -l'àlbum en conté nou en total-. Declaracions d'intencions amb "Still a Freak" i "I Can See Elvis", demostració de força amb "Rosalind (You Married the Wrong Guy)", emotiu homenatge a uns temps que mai més tornaran amb "The Nearest Thing to Hip" i èxtasi elèctric amb "Long Strange Golden Road". Tot això al costat de les sempre infal·libles "Glastonbury Song", "The Whole of the Moon", "Fisherman's Blues" o "Don't Bang the Drum" -interpretada a duet per Wickham i el propi Scott, aquest últim des del teclat-.\nJa en tanda de bisos, els components de la banda es van intercanviar els instruments per a cantar el "Happy Birthday" a un dels seus que ahir feia anys. I tot seguit, quan semblava que la cosa ja no podia donar més de si, van i es despengen amb una versió de "Purple Rain" (Prince). Fidels a l'original però transportant-la al seu terreny i amb Scott atacant cada estrofa com qui sap que té els dies comptats. Sang, poesia, visceralitat, una banda en hores altíssimes i una estrella del rock de les que ja no es fan.\nEtiquetes de comentaris: BARTS, Mike Scott, Steve Wickham, The Waterboys\nDisculpin la meva ignorància, però fins fa quatre dies no tenia ni idea de qui era Jess Glynne. No és que la noia compti amb una trajectòria gaire extensa, el seu disc de debut "I Cry when I Laugh" va veure la llum el mes passat, però té tots els números d'anar escalant posicions com a mínim al seu Regne Unit natal. Jo la vaig conèixer a través de la revista Q, i concretament a través d'un anunci a la contraportada de la seva edició de setembre, on es veia el rostre de la cantant i s'anunciava la sortida del disc. El nom no em sonava de res, però que algú li hagués pagat un anunci a la contraportada d'una de les revistes musicals més importants del món només podia voler dir dues coses: a) que la noia té talent i s'ho val, o b) que amb talent o sense té un potencial que aquest algú -la seva discogràfica- pensa explotar al màxim. Vaja, que sigui com sigui en sentirem a parlar com a mínim durant una temporada i, per tal de saber què ens espera, vaig decidir-me a buscar vídeos seus a la xarxa. I amb tots els respectes, el que vaig escoltar no em va agradar.\nPer qui no conegui Q, es tracta d'una publicació mensual amb gairebé tres dècades de trajectòria i editada actualment pel grup Bauer, llar també de publicacions com Mojo. La diferència amb aquesta última es fa evident a simple vista però en realitat va molt més enllà del disseny de portada i de la maquetació. Si Mojo s'adreça exclusivament al melòman, amb una àmplia secció de crítica discogràfica i extensos articles de to marcadament especialitzat, Q busca un públic més transversal amb articles més breus, menys densos i de to sovint desenfadat. En certa manera, podríem dir que cobreix allò que aquí mal anomenem música comercial. Atenció: estem parlant del Regne Unit, i això vol dir que una revista dedicada a la música comercial pot donar cabuda a un fenomen de masses contemporani com és Ed Sheeran, però també a tòtems tan indiscutibles com Led Zeppelin o The Jam -ambdós comparteixen portada a la citada edició de setembre, amb els Libertines, Taylor Swift i el propi Sheeran en posicions més discretes-. I és la publicació ideal per a un producte com el de Jess Glynne.\nUn cop dit tot això, hi ha unes quantes coses que m'han cridat l'atenció. La primera és la crítica d'"I Cry when I Laugh", signada per Victoria Segal a la mateixa edició on la discogràfica s'ha gastat l'ull de la cara que deu valer la contraportada. Un text gens benèvol que puntua el debut de Glynne amb un dos sobre cinc. En altres paraules, a diferència de països com el nostre, al Regne Unit qui paga no necessàriament mana -els sona allò de la independència i la llibertat del periodista?-. I novament a diferència de països com el nostre, una revista dedicada a la mal anomenada música comercial no necessàriament ha de ser un producte per a adolescents ni una acumulació de despropòsits. Perquè publicacions com Q s'elaboren amb el mateix rigor que capçaleres com la citada Mojo. De fet, ambdues revistes comparteixen signatures de contrastada solvència com per exemple David Quantick o la pròpia Segal. Q i Mojo s'adrecen sobre el paper a públics diferents, però ho fan des de la mateixa ètica professional. Per això el producte d'una és exactament igual de bo que el de l'altra. I per això no és estrany que lectors de l'una es puguin sentir còmodes també llegint l'altra.\nL'arrel de tot plegat, però, no es troba en la pròpia premsa sinó en allò que alimenta els seus continguts i per tant li atorga sentit. La música, i en el cas de Q això que aquí mal anomenem música comercial. Un terme dimonitzat a casa nostra, però no necessàriament tan diabòlic com el volen veure alguns. Ja se sap, vivim en un país on més d'un es penja amb més vanitat que orgull l'etiqueta d'alternatiu pel sol fet d'escoltar grups que al Regne Unit sonen als supermercats i als bancs -l'última vegada que vaig estar a Londres vaig tenir el plaer d'extreure diners d'un caixer automàtic amb Franz Ferdinand sonant de fons-. Un país on parlar de música comercial equival directament a parlar de productes de vergonyosa naturalesa. Música adreçada a un públic al qual no agrada o no interessa la música, i que no n'és consumidor habitual. Al Regne Unit, on la indústria del disc a gran escala no porta dècades segrestada per quatre gàngsters, on a cap multinacional se li acudiria esborrar el màster d'un lp històric per a enregistrar-n'hi un de nou a sobre i així estalviar-se el que costa una cinta magnetofònica -em consta que aquesta pràctica s'ha dut a terme en determinades oficines de Madrid-, i on les institucions han fet els deures entenent l'educació com un valor i no com un tràmit, el consumidor de música comercial pot arribar a ser tan melòman com el que es passa les nits escoltant música experimental en un entorn d'aparença semiclandestina.\nA mi no m'agrada la música de Jess Glynne. Però, malgrat no atrevir-me a considerar encertada o no la crítica publicada per Q, tampoc m'atreveixo a qualificar de dolent un disc com "I Cry when I Laugh". Un disc adreçat a un sector de públic del qual jo no formo part. Un producte que difícilment em podrà satisfer a mi, però que probablement desenvoluparà sense problemes la funció per la qual ha estat concebut i comercialitzat. Un àlbum amb un plantejament, una intencionalitat, una producció i un disseny de caràtula tan contemporanis, que en aquesta banda dels Pirineus podrien passar per una novetat pseudoindie a l'estil de Lana Del Rey. Una feina ben feta, en definitiva. I una altra reveladora mostra de com en un mercat seriós, també la música comercial i el seu públic són tinguts en compte de forma seriosa. Per això al Regne Unit hi ha Ed Sheeran i Jess Glynne -o Blur i Arctic Monkeys-, mentre en aquest racó de món tenim Txarangos, Estopes, Cantos del Loco i altres contes per no dormir. No és el nombre de còpies venudes el que fa bo o dolent un disc, sinó el seu contingut. Un contingut que a la vegada defineix l'obra i sovint és indicatiu del mercat on aquesta opera.\nPublicat per Oriol S. a 12:10 2 comentaris:\nEtiquetes de comentaris: Jess Glynne, Q\nPEGGY JONES aka LADY BO\nNo va ser tan sols una pionera. Va ser una innovadora i una incansable obrera de les sis cordes. Sigui on sigui, es deu estar marcant una bona festa al costat del seu antic cap, el no menys irrepetible Bo Diddley. En pau descansi.\nEtiquetes de comentaris: Bo Diddley, Lady Bo, Peggy Jones\nProclamar "Primrose Green" com un dels grans discos d'aquest 2015 resulta tan acurat com dir que, a aquestes alçades i menys de mig any després de la seva edició, el seu contingut se li ha fet petit al seu autor. En una entrevista publicada recentment per Uncut, Ryley Walker afirmava que ja no li venia de gust tocar cançons d'aquest disc. Que el fet d'improvisar constantment amb la banda que l'acompanya li ha permès ampliar el repertori no tan sols amb noves cançons, sinó també amb idees que s'acaben desenvolupant cada nit d'una manera diferent. Sigui com sigui, ahir sí que es va acostar al repertori de "Primrose Green", però no pas des del mimetisme sinó des de l'exploració i la metamorfosi. Com a millor exemple, la peça titular. Expansiva introducció d'aires progressius, passada gairebé de puntetes pel nucli de la cançó i crescendo d'intensitat a les dotze cordes per cortesia del de Chicago.\nA la mateixa entrevista, Walker reflexionava sobre la seva personal visió del folk i explicava per què, a l'hora de formar una banda d'acompanyament, no s'ha volgut envoltar de professionals del gènere sinó de músics provinents del jazz. I és aquest fet, el que un dels grans guitarristes del folk anglosaxó contemporani s'hagi envoltat d'una banda de jazz -guitarra, teclat, contrabaix i bateria-, el que ha acabat marcant la diferència i permet al repertori seguir creixent en cada interpretació. Les constants comparacions amb Nick Drake, Bert Jansch i tota la plana major del folk-rock britànic segueixen essent vàlides, però no seria cap disbarat afegir a la llista noms com The Grateful Dead, Bob Dylan o el Van Morrison de temps millors. Amb tots ells comparteix la vocació de no mirar mai enrere i de mantenir el repertori viu i en constant transformació. Si escolten qualsevol directe enregistrat per Dylan durant la segona meitat dels 60, s'adonaran que cançons aleshores noves ja havien mutat respecte a les seves versions d'estudi. Amb les de Walker passa tres quarts del mateix, i això sempre és positiu.\nLa de Walker va ser possiblement la gran revelació de la nit passada als escenaris més cèntrics del BAM, arribant fins i tot a eclipsar el passi de Vetiver. Els de San Francisco van arribar a brillar durant els passatges més àcids del repertori -monumental "You May Be Blue", no n'hi ha cap dubte-, però el cop de timó estilístic concretat a "Complete Strangers" (2015) no va acabar d'aguantar el ritme demanat per l'ocasió. Molt més convincent va resultar Aly Spaltro sota el seu alter ego Lady Lamb. Elegància vocal, bones formes a la guitarra i un cançoner d'allò més dinàmic que tant pot mirar a Karen O com a Feist o PJ Harvey. Més introspectiva però igual d'intensa s'havia mostrat abans la vigatana Núria Graham, envoltada de bones companyies (Jordi Casadesús de La Iaia a la guitarra i a l'electrònica) i amb el rodatge que atorga una de les agendes de concerts més atapeïdes del país. Encara en intensa clau femenina, Yasmine Hamdan va fusionar tradició àrab i avantguardes rockeres en un concert en la línia del que va oferir al passat Primavera Sound. Per cert, s'han adonat que Barcelona gairebé enceta l'estiu a ritme de Primavera i l'acomiada a ritme de BAM? De festivals va la cosa.\nPublicat per Oriol S. a 9:12 2 comentaris:\nEtiquetes de comentaris: BAM, Barcelona Acció Musical, Lady Lamb, Núria Graham, Ryley Walker, Vetiver, Yasmine Hamdan\nDues dècades separen peces com "This Is Not My Place" o "Berlin". La primera formava part del debut homònim de Tea Servants -el proper mes de novembre en farà vint anys-, una banda que es va atrevir a invocar la vessant més vitamínica del post-punk i l'indie d'escola C-86 en plena era Britpop i post-grunge -i gairebé deu anys abans de la irrupció de Franz Ferdinand i companyia, que consti a l'acta-. La segona és el darrer single d'Steven Munar i un dels arguments més sòlids de "2000-2015. 15 Years of Songs", recopilació que repassa els darrers vint anys de la seva trajectòria, des dels últims dies dels Tea Servants fins a un envejable present en solitari, consolidat a partir de registres com el folk-rock o el pop d'autor i sempre des d'una òptica tan personal com atemporal.\n"This Is Not My Place" i "Berlin". Punt de partida i vocació de futur d'una trajectòria que el propi Munar va repassar amb l'únic acompanyament de la seva guitarra i des d'un marc de proximitat com és la terrassa del Pla de la Calma. Amb un repertori on no hi van faltar highlights com "Took a Train", "City of Cats" o "The Language of the Birds", amanits per a l'ocasió amb relectures de "Tonight I'll Be Staying Here with You" (Bob Dylan), "Please, Please, Please Let Me Get What I Want" (The Smiths) o "I'm Only Sleeping" (The Beatles). Pistes tan heterogènies com inequívoques que ajuden a entendre d'on ve Steven Munar i el per què d'un discurs en permanent estat de renovació. La cirereta? "Pictures, Postcards and Other Things", raresa dels temps dels Tea Servants recentment recuperada, reescrita i posada a punt per a un proper disc en solitari que ja es troba de camí. Novament, passat i present com a sòlids fonaments d'un futur que comença ara.\nPublicat per Oriol S. a 9:23 2 comentaris:\nEtiquetes de comentaris: Brubaker, Pla de la Calma, Steven Munar, The Tea Servants\nResulta curiós i a la vegada digne d'admirar. Que una performance artística no estigui conduïda, dirigida, presentada ni realitzada per ningú, sinó surrealitzada. Que bé que encara hi hagi gent que jugui d'aquesta manera amb la llengua, tal i com ho feia i ho segueix fent Pau Riba. Que bé que hi hagi gent com la polifacètica Alba Tor, surrealitzadora de l'Excèntric Festival. Sí, festival, perquè aquí hi ha de tot. Improvisació, dansa, videoart, poesia i experiments escènics diversos. L'esdeveniment es va presentar per primer cop la nit passada a la sala Fènix de Barcelona, on es tornarà a escenificar -perdó, a surrealitzar- avui mateix i els dies 24 i 25 de setembre. Més informació aquí.\nEtiquetes de comentaris: Alba Tor, Excèntric Festival\nQuina passada. De debò els ho dic, quina passada. Un d'aquells grups que els posaran les piles de bon matí, que els acompanyaran durant tot el dia -amb permís de les obligacions de cadascú, és clar- i que, entrada la nit, els fan anar a dormir d'allò més contents. Land Of Coconuts és una banda de Barcelona lliurada en cos i ànima a la vessant més vital, colorista i positivista del pop. Històries del dia a dia, tenyides d'optimisme i embolcallades en atemporals i vitamíniques simfonies de tres minuts i quatre acords. Porten des de 2012 repartint bones vibracions per escenaris d'arreu del país, i aquest estiu han presentat el seu disc de debut, "Mondays' Tales" (2015). Contes de dilluns, com bé indica el títol, però amb un fort regust de nit de divendres o de vermut de diumenge al migdia. Tretze arguments a favor de començar la setmana amb bon peu i celebrar cada matí el sonar del despertador. Eufòria col·lectiva, picades de mans i la dosi justa de malenconia. Teclats primaverals, ritmes sincopats i guitarres que fan sortir el sol. Sentit de l'harmonia, cors que canten "uh-uh" i una veu femenina que sona tan dolça com decidida. New wave, power pop i rock calidoscòpic amb essències anglosaxones. Blondie, Madness, Big Star, les Runaways, els Cardigans, No Doubt, Cheap Trick, Supertramp (sí, Supertramp!), la Swinging London i un arc de Sant Martí amb escales a Memphis, Los Angeles i San Francisco. Aquesta nit seran al Mercat de Música Viva de Vic, i el 2 d'octubre als Jardins de Vil·la Cicília, a Barcelona. Descobreixin-los aquí i al·lucinin vostès mateixos.\nEtiquetes de comentaris: Land Of Coconuts\nMúsica salvatge, interpretada amb el cor, la ment i els ulls ben oberts. És així com She Owl defineixen el seu segon disc. Un “Animal Eye” que arriba dos anys després del seu debut homònim i amb el qual refermen la seva singularitat. Si aquell primer disc es podia considerar com una banda sonora per als contes de fades que escrivia Jolanda Moletta, aquest nou treball adopta un to més introspectiu on guanyen terreny la veu, les percussions i els motius tribals.\nTotes les peces evoquen elements tan essencials com la respiració o els batecs del cor, així com la pròpia experiència vital de la pròpia Moletta i el seu company Demian Endian. Petites ferides, caigudes i alegries del dia a dia, narrades a través d’una lírica carregada de simbolisme. Cançons que parlen de tu a tu a qualsevol criatura nascuda en captivitat, a tothom que senti part d’una tribu que encara no pogut trobar.\nEnregistrat a The Complex Studio (San Francisco) durant l’estiu de 2015, “Animal Eye” ha estat produït per She Owl amb l’assistència tècnica de George S. Rosenthal. El propi duet s’ha fet càrrec de tots els instruments -entre els quals destaquen una autoharpa, un harmònium indi, una kalimba i un tambor de marc, a més dels corresponents teclats, guitarres i bateria-, a excepció de les pistes de baix enregistrades per Roberta Cartisano.\nA nivell de producció, s’han servit de diferents efectes de so i recursos electrònics amb l’objectiu de generar nous paisatges sonors, sense oblidar-se de les textures orgàniques que sempre han caracteritzat el seu discurs. D’aquesta manera, She Owl ha pogut assolir a l’estudi tota l’energia i la visceralitat que caracteritzen els seus directes.\nSHE OWL presentaran "Animal Eye" en directe a casa nostra durant el proper mes d'octubre. De la mà de Brubaker, els dies 16 i 17 seran a Sant Adrià de Besòs (Refugi antiaeri) i a Granollers (Anònims), respectivament. Més informació aquí.\nPublicat per Oriol S. a 11:49 Cap comentari:\nEtiquetes de comentaris: Anònims, Brubaker, Demian Endian, George S. Rosenthal, Jolanda Moletta, Refugi antiaeri, Roberta Cartisano, She Owl\nHi ha bandes que t’alegren el dia. Bandes que et fan plantejar si el món funciona correctament pel sol fet d’haver acumulat una pila de quilòmetres sense haver-los tu descobert abans. Bandes que no entenen l’ofici sense la passió -i a la inversa-. Bandes com Orkesta Mendoza, set tios d’Arizona que es vesteixen com qui es disposa a protagonitzar una escena de “Reservoir Dogs” i sonen com si Calexico, Tito & Tarantula i els Mavericks organitzessin una d’aquelles nits de farra que s’acaben quan surt el sol i que, de tant memorables, sovint costen de recordar -vostès ja m’entenen-.\nVaja, que ens trobem davant d’una cocteleria de sons, textures i sabors de les que no s’escolten cada dia. Una maquinària perfectament engreixada i disposada que pot abanderar com poques el concepte de mestissatge musical. Sí, mestissatge musical. Allò que a casa nostra s’acostuma a confondre amb una rumba mal tocada o amb una imitació barata i de manual de Mano Negra. Res d’això, aquesta gent són mestissos i ho són de veritat, com a mínim a l’hora de facturar un discurs tan definit com heterogeni i sempre en moviment. Un poti-poti on hi caben el mambo, el tex-mex, el rock’n’roll, el country, la cumbia o, és clar, la rumba.\nAquesta tardor estaran de gira per Europa. Per aquella Europa que hi ha més amunt dels Pirineus, vaja, perquè casa nostra no apareix de moment al seu full de ruta. Una llàstima, perquè el seu directe promet emocions fortes i vetllades rodones. I perquè la seva adaptació del clàssic “Caramelos”, steel guitar inclosa, és de les que haurien de marcar època. Paraula.\nEtiquetes de comentaris: Brubaker, Orkesta Mendoza\nTres propostes d'allò més fresques per a presentar un segell també d'allò més fresc. Una discogràfica que no compta encara amb un any de vida però que ja ha deixat empremta amb una colla de llançaments que val la pena escoltar. I a sobre, des d'una singular filosofia que combina la recerca de nous talents amb la recuperació de joies perdudes i injustament oblidades. Parlem de No Me'n Records, un segell barceloní que es presentarà oficialment el 9 d'octubre a l'Espai Jove Boca Nord. Hi actuaran dos dels noms que conformen l'escuderia, Prou! -power trio de psicodèlia metàl·lica- i Barrel Aged -rock hereu dels 90 i un nom molt ben triat-, a més d'una banda que ja no necessita introducció a aquestes alçades, els sempre solvents lo:muêso. No hi faltin, que la cosa promet. Més informació aquí.\nPublicat per Oriol S. a 16:25 Cap comentari:\nEtiquetes de comentaris: Barrel Aged, lo:muêso, No Me'n Records, Prou!\nEl que pot arribar a fer una bona caràtula. D'entrada, cridar l'atenció del no iniciat i despertar l'aprovació de l'expert. Donar a entendre allò que s'hi amaga al darrere sense necessitat d'oferir més explicacions. I també presentar el seu contingut com una declaració d'intencions. En aquest sentit, la caràtula d'"Outskirts of Love" (2015), darrer llançament de Shemekia Copeland, deixa les coses clares i no admet cap mena de dubte. Podria haver optat la nord-americana per un vanitós primer pla del seu rostre, de les seves vestidures o d'algun instrument musical dels que llueixen més a les fotografies que amplificats, tal i com fan tantes institucions amb vocació de peces de museu. Però no, la filla de Johnny Copeland està ben viva i ho demostra amb dotze talls -versió de ZZ Top inclosa- que no s'inventen res però tampoc es dediquen a embrutar perquè sí. Dotze pistes que destil·len suor, fum, benzina, licors d'alta graduació i tant perill com aquesta caràtula que no hauria de deixar ningú indiferent. Un motel de mala mort amb un rètol lluminós a les últimes, on no s'hi accepten menors d'edat i on es poden llogar habitacions per hores -vaja, que no s'hi va tan sols a dormir-. Situat al marge d'alguna carretera secundària o d'alguna artèria perduda en la jungla urbana. Sota una bona capa de pluja i de nit, mentre les gents de bé descansen i els guitar heroes d'aquest món es prenen una infusió abans de posar-se el pijama. El blues és això, ni més ni menys. La resta és black music for white people.\nEtiquetes de comentaris: Shemekia Copeland\nCarretera i ofici són sens dubte dos conceptes que defineixen la trajectòria d'STEVEN MUNAR. Parlem d'un músic de llarguíssim recorregut i d'un dels grans valors del pop independent fet a casa nostra, però sobretot d'algú que dignifica la seva professió cada vegada que entra a l'estudi o s'enfila a l'escenari. Des que va desembarcar a Barcelona al capdavant dels irrepetibles Tea Servants, ara fa gairebé vint anys, aquest anglomallorquí ha consolidat un discurs que beu del folk, del rock d'autor i del pop més sofisticat. Les seves cançons conjuguen elegància, intensitat i aires tardorencs de la mateixa manera que ho fan les de Van Morrison, Paul Weller o Elliott Murphy. Recentment ha editat “15 Years of Songs” (2015), recopilació que repassa el bo i millor dels seus darrers quinze anys a la carretera. Una dècada i mitja que celebrarà aquest divendres, 18 de setembre (22h.), a la terrassa del Pla de la Calma, a Cardedeu (plaça Sant Corneli). Entrada lliure (i escenari interior en cas de pluja). Organitza Brubaker.\nPublicat per Oriol S. a 17:02 Cap comentari:\nEtiquetes de comentaris: Brubaker, Pla de la Calma, Steven Munar\nI seguim amb la gent de Shook Down, perquè aquest mateix matí han estrenat en exclusiva "Animal Animal", un nou tema de She Owl. I el primer avançament d'"Animal Eyes", l'imminent segon disc del duet que formen Jolanda Moletta i Demian Endian. Per cert, She Owl estaran girant per casa nostra el mes que ve. Entre les dates ja confirmades, 16 d'octubre a Sant Adrià de Besòs (Refugi Antiaeri) i l'endemà a Granollers (Anònims). Poden escoltar "Animal Animal", és clar, a Shook Down.\nEtiquetes de comentaris: She Owl, Shook Down\nHi ha maneres i maneres de celebrar un aniversari, i la que ha triat Shook Down és digna d'aplaudir. Un cicle de concerts amb bandes amigues per a celebrar els quatre anys de vida del webzine. Anímic, nuu, The Missing Leech, Murnau B, Her Little Donkey i Ainara LeGardon són tan sols alguns dels noms que desfilaran entre el 26 de setembre i la segona meitat del mes de desembre per sales com Sidecar, Almo2bar o Continental. Felicitats a la gent de Shook Down. Pel quart aniversari i per la iniciativa, és clar. Més informació aquí.\nEtiquetes de comentaris: Carousel, Shook Down\nRyley Walker, Bombino, Julie Byrne, Jupiter Lion i Yasmine Hamdan són tan sols alguns dels noms que actuaran al BAM 2015 entre els propers dies 18 i 23 de setembre. El cartell del Barcelona Acció Musical és tan monumental com de costum, i l'oferta és tan variada com inabastable. Un servidor ha triat deu propostes, no necessàriament les millors, en alguns casos incompatibles a nivell d'horaris, però sempre amb discursos interessants. Poden llegir l'article a Brubaker.\nEtiquetes de comentaris: BAM, Barcelona Acció Musical, Bombino\n"Canto sobre el fet de tenir un cervell que no és sempre feliç, d'alterar el meu estat per tal de suportar aquesta situació, de prendre decisions estúpides, lamentar aquestes mateixes decisions i tornar a alterar el meu estat per tal de poder-ho suportar". Kyle Neal es refereix als sis temes que integren el debut homònim de Boroughs, un jove quartet de Los Angeles que ben aviat podria començar a fer soroll a les esferes més selectes del so Americana. En menys d'un any de vida, la banda ha deixat empremta al circuit local i ha cridat l'atenció del productor Josh Spiker (Tenacious D). Va ser a les seves ordres com Boroughs van entrar a l'estudi per a enregistrar el citat ep, que ha vist la llum recentment.\nEl resultat és un exercici a mig camí entre el folk-rock i el country alternatiu, amb títols tan destacables com "Keep It Up" o el que possiblement sigui el tema estrella del grup, "Alive". Històries d'amor, desamor i dubtes existencials narrades a la manera de Ryan Adams, Jayhawks o els primers Wilco. Boroughs són el propi Neal a la veu i la guitarra rítmica, JD Carrera a la guitarra solista, Tyler Johnson a la bateria i Derrick Wong al baix. Per a la gravació d'aquest primer ep han comptat amb les harmonies vocals de Natalie Nicoles, Natalie Meadors i Nicole Vaughn, components de bandes com Branches, Valley Queen o Ranger, respectivament. Escoltin-los aquí.\nEtiquetes de comentaris: Boroughs, Kyle Neal\nVénen de Leeds, s'han batejat amb el títol d'un poema de John Cooper Clarke i sonen com si el propi Clarke encapçalés The Fall. Post-punk, art rock, ritmes ballables, guitarres angulars i cançons amb títols tan simpàtics com "Felonious Punk". Els poden escoltar aquí.\nEtiquetes de comentaris: John Cooper Clarke, Post War Glamour Girls\nANNA HILLBURG + ANTONETTE GOROCH\nDues noies, un cotxe, una guitarra i el mínim equipatge necessari per a passar unes setmanes a la carretera. Un plantejament propi del guió d'una road movie, i a la vegada l'aventura que estan vivint aquests dies Anna Hillburg i Antonette Goroch. Dues noies de Califòrnia, de gira per l'Estat espanyol i vivint el somni de presentar la seva música en qualsevol escenari que se'ls posi al davant. Divendres a la nit van arribar a Cardedeu, única parada catalana de la gira juntament amb Sant Feliu de Guíxols. Escenari petit, entorn de somni -la terrassa del Pla de la Calma- i doble lliçó magistral de música d'arrels nord-americana.\nVa ser Hillburg l'encarregada de trencar el gel. Trompetista de formació -ha tocat en discos de The Dodos i Joanna Newsom, entre d'altres-, aquests dies se serveix únicament d'una guitarra acústica i d'una veu de múltiples textures per a defensar un repertori que beu a parts iguals de la tradició folk i del pop d'estètica sixties. Cançons provinents majoritàriament del seu debut homònim (2012) i que ahir van sonar més pròximes que mai, despullades dels ornaments d'estudi i reduïdes a la més bàsica expressió. Amb aquest mateix format i sense ni tan sols canviar de guitarra la va seguir Goroch, que venia a presentar el seu darrer llançament, "You Are a Star" (2015). Folk-rock amb profunditat de camp i acabats elèctrics per cortesia d'un pedal de distorsió, evocador d'uns Mazzy Star o una Neko Case.\nAl final del seu passi, Hillburg es va enfilar a l'escenari i van entonar juntes "True Love will Find You in the End", de Daniel Johnston. Sentiments a flor de pell en una emotiva revisió que va acabar de posar les coses al seu lloc. Hillburg va de San Francisco, Goroch d'Oakland i Johnston va néixer a Sacramento. Novament, tot encaixava. El somni de Califòrnia, la fascinant aventura de dues noies, la seva guitarra i les seves cançons. I el clímax d'una vetllada d'allò més especial. Quan vostès llegeixin aquestes ratlles, ja es trobaran camí de Santander, on tenen previst actuar aquesta nit. La carretera, sempre la carretera...\nEtiquetes de comentaris: Anna Hillburg, Antonette Goroch, Brubaker, Pla de la Calma\nInteressant metamorfosi l'experimentada per Richard Hawley al seu vuitè àlbum, un "Hollow Meadows" que veu la llum avui mateix. Tot es manté al seu lloc, però a la vegada sona nou. Elegant i sofisticat com de costum, sense perdre aquella vocació de crooner de l'Anglaterra més deprimida, però ampliant el ventall melòdic en temes com "Heart of Oak". El primer single del disc, i l'objecte d'un entranyable videoclip que circula per la xarxa des de ja fa dies. Hawley actuarà el 17 de novembre a la sala Apolo de Barcelona.\nPublicat per Oriol S. a 11:07 Cap comentari:\nEtiquetes de comentaris: Richard Hawley\nA principis de 2013, Wilko Johnson va anunciar que patia un càncer terminal i que li quedava menys d’un any de vida. Ho va fer sense plorar i amb la serenor de qui ha aprofitat bé el seu temps en aquest món. I seguidament va iniciar una gira britànica que havia de ser l’última. Els concerts es van dur a terme sense problemes, la seva esperança de vida augmentava amb comptagotes i es van anar afegint dates a la que possiblement hagi estat la gira més emotiva de la història del rock’n’roll. I al final, va Johnson i se’n surt, derrotant la malaltia amb la mateixa convicció amb què havia establert les bases del pub rock des de les files de Dr. Feelgood.\nLa de Johnson, narrada per tot un Julien Temple sota el títol de “The Ecstasy of Wilko Johnson”, serà una de les històries que es presentaran enguany en el marc de Beefeater In-Edit. El festival que tardor rere tardor fa de Barcelona un dels epicentres internacionals del cinema documental de temàtica musical, i que celebrarà la seva tretzena edició del 29 d’octubre al 8 de novembre en diversos cinemes de la Ciutat Comtal. Un altre dels plats forts del cartell, vinculat també a la malaltia patida per un artista però sobretot al seu esperit de superació, serà “Home Again”. El dia a dia en imatges del procés de recuperació dut a terme per Edwyn Collins després del doble infart cerebral que va estar a punt de costar-li la vida ara fa cosa de deu anys.\nPerò n’hi haurà més, molt més. A falta de concretar-se la totalitat del cartell, l’organització del certamen ha donat a conèixer aquesta setmana bona part d’una programació on també hi seran presents noms com els de The Who, The Residents, Chavela Vargas -amb “El ruiseñor y la noche”, cinta que explora la devoció de la cantant mexicana per l’obra de Federico García Lorca– o The Damned. Aquests últims, pioners absoluts del punk britànic i padrins del rock gòtic, protagonitzen “Don’t You Wish that We Were Dead”, un dels documentals musicals més aplaudits d’aquest 2015 al Regne Unit.\nEtiquetes de comentaris: In-Edit, Wilko Johnson\nCuello - Foto BCore.\nSi d’una cosa no es pot acusar a Jose Guerrero és d’estar-se quiet. No en tenia prou el valencià revolucionant l’escena independent estatal al capdavant dels incombustibles Betunizer, ni donant forma a un dels combos definitius de la psicodèlia i el rock electrònic contemporanis com és Jupiter Lion. Per si tot això fos poc, encara té temps per a dedicar a Cuello, un quartet de post-hardcore i rock’n’roll de garatge que no només fa compatibles conceptes com la urgència, la frescor, la melodia, la contundènca i la mala llet ben canalitzada, sinó que els dóna la volta a cada llançament discogràfic que signa al seu nom.\n“Trae tu cara” (2015, BCore) és el seu tercer àlbum, i sens dubte un dels títols que més bé ens aniran a l’hora de posar-nos les piles en aquest inici de temporada. Repeteix Pablo Peiró (Betunizer) a la producció, i acompanyen a Guerrero tota una colla de sospitosos habituals com són Óscar Mezquita (Derrota, Zanussi), Ubaldo Fambuena (Los Tracahombres) i Nick Perry (Flipping Colors, Obleans). Es mantenen la immediatesa i la força marques de la casa, augmenten els matisos i el resultat final entra tan a la primera que començaran vostès a bellugar l’esquelet sense ni tan sols adonar-se’n. El presentaran en directe el 17 de setembre a la sala Rocksound de Barcelona, inici d’una gira estatal que els mantindrà ocupats durant bona part de la tardor. Assistència recomanada.\nEtiquetes de comentaris: BCore, Betunizer, Brubaker, Cuello, Jose Guerrero, Jupiter Lion\nÈtica de treball. Mentre alguns s'acomoden o es dediquen a mirar el vent d'on ve, The New Raemon acaba de lliurar el seu segon llançament discogràfic en menys d'un any. Després d'aquell "Oh, Rompehielos" que ja es pot considerar com un dels grans títols del pop independent facturats a casa nostra durant el present exercici, l'alter ego de Ramon Rodríguez presenta avui mateix "El Yeti", un ep amb sis temes en total. Tres originals -dos d'ells inèdits- i tres versions (Mishima, Love Of Lesbian i Julio de la Rosa són els noms escollits) on destaquen l'ofici i les bones maneres.\nEtiquetes de comentaris: Ramon Rodríguez, The New Raemon\nPer què no aniré a la manifestació de la Diada (i per què m'hauria agradat anar-hi)\nDemà no aniré a la manifestació de la Diada. Ho he explicat moltes vegades: no em considero nacionalista ni em sento especialment atret per cap bandera -si bé les respecto totes-. Però crec que la millor solució al problema que tots tenim sobre la taula i que alguns volen minimitzar passa per les urnes. I ja posats, tal i com estan les coses -o més ben dit, tal i com alguns les han fet anar durant massa temps-, puc dir amb el cap ben alt que la meva intenció de vot és favorable a una hipotètica independència de Catalunya. Però demà no aniré a la manifestació de la Diada, i això em situarà al costat de la majoria silenciosa que -sempre segons Rajoy i els de la seva corda- reclama sentit comú. Doncs sí, jo també estic a favor del sentit comú -i, crec, ara mateix el sentit comú passa per les urnes, per conèixer la voluntat popular a partir de dades reals i no de manifestacions i guerres dialèctiques, i per fer política a partir d'aquestes dades-, però no formaré part de cap majoria silenciosa. Simplement no aniré a la manifestació per motius laborals. I no me'n penedeixo: crec que un país, petit o gran, no s'aixeca tan sols a cop de reivindicacions sinó sobretot a partir del dia a dia, i el meu dia a dia m'obliga a treballar demà en un horari incompatible amb el de la concentració.\nDit això, durant els darrers mesos, quan encara no sabia que demà a la tarda tindria obligacions que m'impedíssin anar a la Meridiana, em vaig plantejar seriosament la possibilitat de no anar a la manifestació. De votar en positiu el 27-S, però no anar a un acte on potser no acabaria d'encaixar malgrat la meva postura favorable al sobiranisme. Perquè una cosa és no voler formar part d'una Espanya retrògada, quixotesca i caciquista. Una cosa és demanar que a tothom li sigui reconegut i respectat el seu sentiment identitari, voler frenar els atacs indiscriminats contra la meva llengua i la meva cultura, i aspirar a viure en un marc econòmic, fiscal i social més just. Però una altra és barrejar-me amb una Catalunya que, amb tots els seus trets identitaris, no dista excessivament d'allò que no m'agrada de l'Espanya oficial. Parlo d'una Catalunya amb segell també oficial. La Catalunya de la barretina, de les tietes i d'aquella endogàmia tan nostrada que tot ho acaba contaminant, des del teixit associatiu fins als mercats culturals, passant és clar per les esferes polítiques i bona part del sector públic. Una Catalunya que contemplo des de la distància, que definitivament no és la meva i que malauradament aprofita tota gran manifestació popular per treure pit a cop de bandera i malaguanyades melodies de la Dharma.\nPer tot això em vaig dir a mi mateix que aquest any no aniria a la manifestació. Que no em tornaria a barrejar amb un sector de la tan publicitada societat civil amb el qual comparteixo poc més que la llengua materna. Però és que, al final, els de sempre m'han fet venir ganes de tornar al carrer peti qui peti. Me n'ha fet venir Felipe González, jugant al gat i la rata amb declaracions impròpies de qui va ser cap de govern durant tants anys. Me n'ha fet venir el ministre de Defensa, amb aquella estratègia de la por que no s'hauria d'admetre en cap context que es vulgui considerar democràtic. Me n'han fet venir les grans patronals -les mateixes que ens han collat a base de bé amb el pretext de la crisi-, que encara no han entès que les empreses han de servir als interessos dels països i les seves gents, i no a la inversa. Me n'ha fet venir Pedro Sánchez, que s'atreveix a parlar dels problemes de Catalunya havent-la amb prou feina trepitjat. Me n'ha fet venir la poca vergonya del PSC, que s'omple la boca de federalisme anys després d'haver fet el llit a Pasqual Maragall, precisament, perquè es va atrevir a proposar un model federal per al conjunt d'Espanya. I me n'ha fet venir, em sap greu dir-ho, Ada Colau, que a les tertúlies de La Sexta diu una cosa i als plens municipals en fa una altra. Per tot això, si demà pogués sortiria al carrer i els diria a tots que n'estic tip -si bé a Colau li diria amb més bones maneres que a la resta-. Però com que no puc, em limitaré a fer la meva feina tan bé com sàpiga pensant en tot allò que pugui o hagi de venir més enllà del 27-S. I, és clar, animo a tothom qui no se senti còmode amb l'estat actual de les coses a fer sentir la seva veu a la Meridiana.\nFotografia vintage de la Ruta 101 al seu pas per San Diego:\nde paradís surfer a aparcament per a patos mareaos.\n"Boone no sabe la respuesta a aquella vieja pregunta de Ética de su primer año de universidad -si, sabiendo lo que sabes ahora, habrías estrangulado en su cuna al bebé Adolf Hitler-, pero tiene clara la respuesta para Brian Wilson: salpicaría su cerebrito de bebé por todo el moisés antes de dejarlo llegar al estudio de grabación y convertir la 101 en un aparcamiento.\nA mediados de la década de 1960, cualquier pato mareao con un tocadiscos o una radio de transistores se ponía a surfear, se amontonaba en los rompientes y se apretujaba en las olas. A la gente que nunca había querido surfear le apetecía 'el estilo de vida'.\n'Esa expresión que no quiere decir nada es una mezcolanza híbrida en sí misma -piensa Boone-. Estilo de vida: trata de ser las dos cosas y acaba por no ser ninguna. El estilo de vida, como la seudovida, es una mala imitación de algo que vale la pena vivir. Como si no quisieras la vida, sino solo el estilo'".\nDON WINSLOW. "El Club del Amanecer" ("The Dawn Patrol", 2008)\nEstils de vida. La cultura popular contemporània en va plena. Indies, rockers, mods, punks, hipsters i bohemis d'estar per casa que fan gala d'una autenticitat marcada per un codi ètic i estètic -el seu- finançat, és clar, amb feines de 9 a 5 que poca cosa tenen de bohèmies, d'underground o del que sigui que presumeixi el portador. A Nova York, el local ocupat antigament pel llegendari CBGB és ara una botiga de moda -punk, evidentment- on es venen caçadores de cuir amb imatges dels Ramones i els Clash a preus que no solen tenir menys de quatre xifres. Hi ha qui les compra, és clar, perquè li atrau l'estil de vida punk. Gent que canviarà de vorera quan es trobi un Sid Vicious perforant-se la vena en una cantonada, però si cal desembutxacarà una fortuna a canvi d'una samarreta dels Sex Pistols. El rock'n'roll way of life. Rebelions de cap de setmana finançades amb la feina duta a terme sense protestar de dilluns a divendres. Estil de vida, way of life... i militància. Sí, segur que vostès també han sentit anomenar la militància. Un terme força utilitzat en determinats àmbits, com per exemple aquells on es promociona la música en directe i a la vegada s'exigeix als músics que toquin sense cobrar -el més fotut del cas és que molts ho accepten-. Ja se sap, els músics poden fer la seva feina per la cara en nom de la militància -sobretot quan no viuen d'aquesta militància sinó d'una feina diürna que els proporciona prou ingressos per a ser alternatius durant el seu temps lliure-, i els que s'hi neguen -és a dir, els que necessiten aquells diners per pagar no pas una samarreta dels Clash sinó el lloguer i el menjar que s'emporten a la boca- són uns estirats. Estils de vida, way of life i militància. I el posat que els va parir a tots plegats.\nAnna Hillburg + Antonette Goroch al Pla de la Calma\nAntonette Goroch i Anna Hillburg, a punt de marxa.\nEl somni de Califòrnia. O més ben dit, el somni d'unes noies de Califòrnia que arriben a casa nostra amb tan sols dues guitarres i un bon grapat de cançons. ANNA HILLBURG i ANTONETTE GOROCH. La primera ha tocat amb artistes com Joanna Newsom o Bright Eyes, que han arribat a interpretar les seves cançons. Però la seva millor carta de presentació porta el seu propi nom. Un debut homònim farcit de pop atemporal al més pur estil de Regina Spektor o Joni Mitchell. A Goroch se l’ha comparat amb veus femenines com la de Neko Case, però al seu discurs també hi tenen cabuda els ressons de Jolie Holland o Neil Young and Crazy Horse -en el passat va comptar amb tot un Billy Talbot com a col·laborador-. Amb un peu en les textures del folk i un altre en l’electricitat del rock, el seu repertori celebra la tradició nord-americana en tota la seva plenitud. Aquest divendres, 11 de setembre (22h.), compartiran escenari al Pla de la Calma (plaça Sant Corneli), a Cardedeu. Entrada lliure. Organitza Brubaker.\nEtiquetes de comentaris: Anna Hillburg, Antonette Goroch, Pla de la Calma\nRecomanació: Esteve Masclans versiona la Velvet Underground\nUn dels grans discos de la passada meitat de segle, interpretat de cap a peus per una de les grans promeses de la Barcelona contemporània. "Loaded" (1970), l'últim disc que la Velvet Underground va enregistrar amb Lou Reed encara a les seves files -i, per alguns, el primer disc en solitari de Reed-, versionat per la incombustible ESTEVE MASCLANS BAND. Serà aquest dijous, 10 de setembre (22h), a la sala Rocksound Almogavers de Barcelona. Assistència més que recomanada.\nEsteve Masclans Band / Pàgina web\nArticle a Brubaker\nEtiquetes de comentaris: Esteve Masclans, Esteve Masclans Band, Lou Reed, The Velvet Underground\nAtenció al videoclip que acaben de presentar Obrigada, i molta atenció també a la peça en qüestió. "Gos com fuig" formarà part del seu imminent segon disc, enregistrat la passada primavera als Estudios Dalton de Parets del Vallès sota la producció d'Aleix Prats (Illa Carolina). Un salt endavant en tots els sentits. Ganes, moltes, d'escoltar el disc sencer. De moment, poden trobar el clip aquí.\nEtiquetes de comentaris: Aleix Prats, Estudios Dalton, Obrigada


Comença la Mostra de Teatre infantil i juvenil d’Igualada | Zelig\nComença la Mostra de Teatre infantil i juvenil d’Igualada\nAvui arrenca la 27a Mostra d’Igualada – Fira de teatre infantil i juvenil, que s’allargarà fins el 10 d’abril. En total, la ciutat acollirà espectacles de 55 companyies i 227 artistes distribuïts en 15 escenaris, 10 dels quals són sales i 5 al carrer, a part de diversos itineraris.\n“La Mostra és un punt de trobada excel·lent per als professionals del sector, tant per a l’exhibició com per a la compravenda d’espectacle”\nL‘objectiu principal del festival és difondre les millors produccions catalanes de teatre infantil i juvenil per tal de proveir la programació dels municipis del territori de parla catalana. No obstant això, La Mostra dedica també atenció a una selecció del millor teatre infantil i juvenil de la resta de l’Estat i d’altres àmbits europeus.\nLa Mostra és un punt de trobada excel·lent per als professionals del sector, tant per a l’exhibició com per a la compravenda d’espectacles, i una gran ocasió per gaudir en família dels millors espectacles per a tots els públics.\nUna inauguració amb entrades exhaurides\nLa Mostra d’Igualada ha arrencat avui a les 9h amb les primeres funcions escolars. Però no serà fins les 19h que es durà a terme la inauguració institucional a la nova seu de la Llotja.\nPosteriorment, es donarà el tret de sortida de La Mostra al Teatre Municipal l’Ateneu amb l’espectacle inaugural, BasketBeat de Big Band Basket Beat Barcelona, una orquestra que té com a motor el ritme i la sonoritat que generen les pilotes de bàsquet. La Banda compta amb músics professionals i joves en situació de risc d’exclusió social. A més a més, un grup de joves d’Igualada ha fet un taller i formarà part de l’espectacle. Les entrades ja estan exhaurides.


Una Ultra Pirineu més respectuosa amb l'entorn tornarà a fer vibrar el Berguedà el setembre de 2017 | NacióMuntanya\nper Redacció , 20 de desembre de 2016 a les 09:47 |\nL'Ultra Pirineu ja ha tornat a engegar motors i es prepara per la seva novena edició. Serà, segons han indicat, el cap de setmana del 23 de setembre del 2017 al Parc Natural Cadí-Moixeró, quan aquest emblemàtic espai es tornarà a vestir de gala per acollir una de les curses més esperades del calendari internacional. Per a aquesta, les inscripcions s'obriran el proper 25 de gener.\nCom en anteriors edicions, la cursa tindrà 110 quilòmetres i 6.800 metres de desnivell positiu. L'any passat, aquesta va ser coronada per Miguel Heras i Gemma Arenas, amb més de 1.000 corredors de diferents països del món, que van voler formar part del circuit mundial de les Skyrunners World Series. En cas de superar els inscrits, l'Ajuntament de Bagà realitzarà un sorteig.\nDe la mateixa manera, aquest 2017 tornaran a realitzar-se la Marató Pirineu i la Nit Pirineu, amb més de 1.000 dorsals per a la primera i 300 per a la segona, a partir de l'obertura de les inscripcions el 14 de febrer. La Marató continuarà fent descobrir la part cerdana del parc amb 42 quilòmetres i 2.400 metres de desnivell positiu, mentre que la Nit grimparà fins al refugi del Niu de l'Àliga, a l'estació d'esquí de La Molina.\nCursa més solidària\nAquest any, i amb l'objectiu de seguir apostant per la sostenibilitat i la preservació de l'entorn, l'organització de l'Ultra Pirineu convidarà els participants que ho vulguin a fer un donatiu al Parc Natural Cadí-Moixeró en el moment de formalitzar les inscripcions. Això se sumarà al donatiu de 3.000 euros que ja es realitzarà de base, per tirar endavant diferents projectes de millora d'espais de la zona.\nEl 2016 es van recaptar 2.459 euros entre els corredors, que sumats als de l'organització fan un total de 5.495 euros. Pel que fa als 2015, es va assolir una xifra similar, que fa que, actualment, l'aportació de la cursa al parc ja superi els 10.000 euros. En l'edició del 2017, els organitzadors esperen una aportació similar, a ser possible que superi la dels anys anteriors.\nUltratrails, Ultra Pirineu, muntanya, Berguedà, Bagà, curses de muntanya


LA MIRADA DE L'ÒLIBA: Fornots, coves sepulcrals i anacoretes (II)\nTuta del Pla del Llop\nEn el post anterior vam veure els fornots de la vella Segarra, travessarem ara el Cardener per saber d'aquells que es troben a les comarques del Bages, Berguedà i Osona. La intenció és divulgar la seva distribució més enllà de l'àmbit local o comarcal i alhora invitar a veure in situ aquestes curiositats, sobre les que encara planen molts interrogants.\nTuta de la Soleia\nUn dels primers a destacar la funció d'eremitoris d'aquests rocs ja va ser en Manuel Riu, un dels iniciadors de l'arqueologia medieval a casa nostra. Després en Jordi Bolós també va fer aportacions que durant molt temps han servit per marcar una tendència en l'opinió sobre els rocs foradats dins l'àmbit de la Catalunya central (1). Per tant avui parlarem més d'eremitoris que de coves sepulcrals o d'altres opcions.\nSta. Magdalena de Fígols, antigament St Serni\nSant Serni o Sadurní dona nom a molts indrets, des de St Sadurní d'Anoia fins aquest modest St Serni de Fígols, a Gargallà. La principal seu d'aquest sant és a Tolosa de Llenguadoc, d'on va ser bisbe el s III, una època en que ser bisbe cristià tenia els seus riscos. Va morir quan el van fer arrossegar pels carrers per un toro (de fet, el patró de Pamplona és San Saturnino i no San Fermín, i per aixó es fan còrrer els braus en els sanfermines, barrejant motius de tots dos sants). A Tolosa, en el lloc del martiri, s'aixeca ara la basílica de Sant Sernin, que és l'església amb la segona nau més gran de França després de la de Cluny.\nAl Berguedà la tradició adjudica a St Serni prèdiques i miracles per una pila d'indrets i també en aquesta Cova que porta el seu nom. És temptador imaginar que la devoció a aquest sant va reemplaçar a la d'una divinitat taurina anterior, però ho dic sotovoce, ja m'enteneu.\nCova de St Serni\nInscripció de l'Oratori de St Miquel de Sorba\nOratori de St Miquel de Sorba\nRoc de St Joan\nDevem el coneixement de la Cova del Lladre i de la seva llegenda a la Maria Estruch (punxar aquí). Es tracta d'una cova de forn típica, tot i que a primer cop d'ull no ho sembla. Es troba dalt d'un roc aïllat que va caure i bascular respecte a la seva posició original, de manera que el forat ha quedat boca enlaire i per veure'l bé cal enfilar-se amb una mica de traça, o... ser molt alt.\nEremitori de Coromines\nLa majoria d'aquests exemples d'eremitisme han estat considerats dels s IX i X. La proliferació de mostres d'aquesta forma de vida dura i austera, d'aïllament i d'inclinació espiritual donaria idea de amb quin fervor i devoció s'estenia el cristianisme abans de que sortissin com bolets capelles i esglésies romàniques per tot arreu. Però hi ha qui té un altre punt de vista més contundent i posa les manifestacions devotes com l'eremitisme sota sospita de no ser tan antigues, serien doncs posteriors a la construcció d'esglésies, atès que "El procés de creació de noves esglésies de finals del s IX seria un mecanisme dels que estaven cristianitzats per convertir definitivament els que encara no ho eren, i mitjançant aquesta conversió les classes altes s'asseguraven el control ideològic sobre els camperols. Aquesta seria l'eina per legitimar la submissió camperola, que hauria estat acceptada com un fet natural al cap d'unes generacions" (2).\nSt Marc de cal Bassacs\nSt Marc de Cal Bassacs presenta un contrast ben xocant. La nau és del s XVIII mentre que la capçalera és tan rudimentària com pot arribar a ser-ho una pedra buidada per dintre. L'orientació de Sant Marc resulta també peculiar, doncs l'absis queda a ponent quan lo normal és que els absis estiguin orientats cap a Jerusalem, és a dir cap a llevant i cap a la llum del matí.\nVestigis de Peraforn\nEn el cingle més proper i per les rodalies hi ha senyals d'un mas medieval, amb els típics encaixos de bigues, regates a doble vessant, escaletes, forats, etc. Són les restes de Peraforn, del que hi ha constància escrita entre el 900 i el 1328. És interessant el que diu l'historiador i arqueòleg J. Camprubí: El mot 'pedra forn' estaria relacionat amb la roca buidada que avui dia és la sagristia de la capella de St Marc. En un principi faria referència a una casa que tindria el forn, enlloc de ser d'obra o rocs, excavat a la pedra (forn de pedra), i que en caure en desús s'engrandí i es convertí en sagristia. De cap manera hem de pensar que la sagristia tallada a la roca fos un eremitori, ja que estaven en llocs apartats i no al costat de camins transitats (3). A uns 50 m cap el N. veurem la fornícula, que presenta tres esgraonets excavats per poder-hi pujar.\nSorprèn l'allunyament d'aquest roc osonenc d'altres fornots. La Pastera de la Puput és un nom prou curiós, llastimosament no he trobat de moment cap llegenda ni història que n'expliqui l'origen.\nEn la propera entrada finalitzarem aquesta ruta dels rocs foradats donant una ullada a la Serralada Litoral, on hi ha exemples que es presten a nous debats.\n(1) J.Bolós, I. Padilla, M. Pagés, Manifestacions eremítiques a les rodalies de la rotonda sepulcral de Sorba, Quaderns d'Estudis Medievals, Artestudi Ed., 1981\n(2) J.Camprubi, Conquesta i estructuració territorial del Berguedà (s. IX-XI), Universitat de Lleida, 2006, p. 150\n(3) la mateixa obra, pàg. 35\nEtiquetes de comentaris: Bages, Berguedà, Eremitoris, Rocs foradats


Carta de 1974-08-30 a José Ferrater Mora des de La Laguna (Espanya)\nID1_3876.pdf ID1_3876t.pdf \nMuguerza comenta a Ferrater que és un honor immerescut que el proposi com a membre de l'"Institut International de Philosophie". Explica que està preparant alguns articles sobre els llibres en que ha estat treballant. Se sent satisfet pel caire que a pres el projecte del nou Diccionari - Enciclopèdia de Ferrater. Comenta que marxa cap a Madrid per formar part d'un tribunal de Tesis. Reprèn el projecte de passar un any als Estats Units


Sant Jordi a l’interior de la llibreria | FET a TARRAGONA\nUpdated: 24 d'abril, 2019\nInterior de la llibreria La Capona, a primera hora de la tarda del dia de Sant Jordi. Foto: Jan Magarolas.\nA les quatre de la tarda, la llibreria La Capona, al carrer Gasòmetre, comença a bullir de gent. És Sant Jordi i la tradició mana. Perquè de la mateixa manera que no es pot jutjar un llibre mirant-ne només la portada, cal entrar dins de la llibreria per saber què t’ofereix.\nSant Jordi és el dia adequat per perdre el temps mirant llibres. D’aquell temps que malgastem treballant. Una llibreria és el millor lloc per quedar-se sense bateria al mòbil, perquè el temps passa més lent com més històries tens al teu voltant.\nNo és el mateix ser una llibreria que vendre llibres. La competició és ferotge per aconseguir ser la llibreria ‘de pila’ de la clientela. M’agrada pensar que la personalitat d’una llibreria és el que fa que la considerem ‘la nostra llibreria’: la col·locació dels llibres, les recomanacions i els coneixements dels llibreters, per exemple. A La Capona sabran quin llibre és el més adient per tu, mentre que en un quiosc qualsevol probablement no sabran quins llibres venen. Per això m’agrada la meva llibreria de proximitat.\nCada dia, i només el dia de Sant Jordi, hi ha llibres a punt a les prestatgeries. Foto: Jan Magarolas.\nL’aparador està decorat amb cartolines vermelles com la sang del drac que van recordant la llegenda de Sant Jordi i que conviden a tothom a entrar-hi. Dins, l’activitat és frenètica. Els llibreters (avui n’hi ha més que de costum) passegen amunt i avall carregats de llibres, els nens i nenes corren en busca d’alguna cosa i els clients que no fan cua és perquè estan intrigats llegint la sinopsi d’algun llibre. Fins i tot, algú més atrevit vol fullejar-lo abans de comprar-lo; una cosa que no farà a la fruiteria, perquè allà no pots saber si una poma és bona fins que l’has provat.\nA l’esquerra, poesia i teatre, obres cabdals de la literatura catalana i les novetats de les joves promeses literàries. Pujant les escales trobes una prestatgeria llarguíssima de novel·la espanyola o traduïda, i al final de tot, en un raconet molt íntim, llibres de psicologia, història i costumisme. Al centre hi ha la política, avui vestida especialment de groc, la filosofia i la literatura. A la secció d’arquitectura hi ha els llibres més voluminosos, i a la de cuina i música, els més cridaners. Si baixes al pis inferior descobreixes la química, la física, el dret i la secció de llibres infantils i juvenils, on una nena acaba de trobar l’amagatall del drac a les profunditats d’un llibre blau.\nLes novetats en narrativa ocupen un espai preferent a la llibreria. Foto: Jan Magarolas.\nDesenes de clients toquen i regiren llibres. Algú busca un títol concret, i d’altres es guien per la confiança o, fins i tot, per l’extensió del llibre. Observa bé i veuràs com una parella d’alemanys participaran de la tradició tot comprant una guia de viatge del seu propi país, o com una noia descobreix que l’olor de les pàgines d’un llibre ja explica un munt d’històries per si sola. I és que un llibre té moltes maneres d’explicar-te què diu: les paraules (o l’absència d’elles), el tacte, l’olor,…\nPer què deu ser que la secció d’infantil està deserta d’homes, precisament quan la història de la princesa que trenca la llegenda i mata el drac per salvar Sant Jordi és la més venuda? Al mostrador, cues interminables de persones que es llegiran el llibre un o dos cops i que, amb una mica de sort, el convertirà en llibre de segona mà.\nUna llibreria sempre ven llibres. Per això, aquí cada dia és Sant Jordi. A fora, tot de gent passejant amb el llibre i la rosa. La Rambla també es vesteix de gala per rebre algú afamat de cultura i, qui sap, si algun príncep o princesa. I és que la llegenda de Sant Jordi és diferent per cadascú, tot depèn del lloc on la visquis. I vet aquí un llibre, vet aquí un drac, que aquest conte s’ha acabat!


El nou president ha suspès l'estat d'emergència a la frontera i ha aturat 100 dies les expulsions\nObres per elevar el mur a la frontera enter els Estats Units i Mèxic, l'11 de gener, a Tijuana. MARIO TAMA / GETTY\nBarcelonaJoe Biden sap que és president gràcies als vots de les persones que van quedar decebudes amb Obama però que van descobrir que Trump era molt pitjor i van mobilitzar-se com mai per fer fora el discurs d'odi de la Casa Blanca. Onze milions de nord-americans que fa anys que viuen als Estats Units sense papers –la majoria d'origen llatí– no van arribar a ser considerats ciutadans de ple dret amb Obama i esperen que Biden, per fi, els ofereixi solucions. Fa massa temps que esperen: viuen i treballen als Estats Units, del tot incorporats a la societat, però estan discriminats per l'administració i, a més, s'estan ocupant de les feines essencials en temps de pandèmia sense ni tan sols tenir una assegurança de salut.\nPoc després de convertir-se en president, el demòcrata va enviar al Congrés un projecte de llei que preveu una regularització per etapes. Seria la reforma migratòria més ambiciosa des que Ronald Reagan va regularitzar 3 milions de sensepapers el 1986. Per això alguns republicans ja parlen d'"amnistia", justament el que va fer naufragar els plans de reforma migratòria de George W. Bush i de Barack Obama.\nPerò Jacqueline Bhabha, professora de la\nLa nova llei, que trobarà el principal escut al Senat, també dona esperança als dreamers, els joves arribats al país amb menys de 16 anys. Trump va abolir la llei d'Obama que els permetia continuar vivint als Estats Units i, tot i que el Tribunal Suprem va evitar la llei per la qual havien de ser expulsats, el juny passat, s'han tornat a quedar a la corda fluixa. Biden ha fet un altre decret que els reconeix durant quatre anys, mentre el Congrés fa els canvis legislatius perquè puguin convertir-se en ciutadans americans. També els que tenen autoritzacions d'estada de tipus humanitari, com els haitians o els centreamericans, recuperaran el permís de residència que Trump els va anul·lar, a l'espera d'una regularització definitiva. Els treballadors agrícoles i dels escorxadors, uns dels col·lectius més colpejats per la pandèmia, tindran prioritat en la regularització.\nI què passarà amb el mur de Trump a la frontera amb Mèxic? A diferència del que va fer Obama, Biden potser s'ha adonat que l'estratègia de mà dura a les fronteres per neutralitzar el discurs d'ultradreta i facilitar la regularització dels que ja hi són no funciona. Biden ha promès congelar la construcció del mur promès per Trump. Un mur que no es va arribar a materialitzar en forma de barrera física, però sí com a entramat burocràtic que en la pràctica fa impossible l'entrada legal al país. Biden ha suspès la declaració d'estat d'emergència que va permetre a Trump finançar el blindatge fronterer amb diners del Pentàgon. També ha suspès durant cent dies les expulsions.\nL'altre gran desafiament per a Biden és la reforma del sistema de detenció de migrants i sobretot el seu extrem més sagnant: l'empresonament de criatures separades dels seus pares. Durant el mandat de Trump s'ha disparat el nombre de persones detingudes als Estats Units només pel fet de no tenir papers. I per a Bhabha el nou president haurà d'afrontar també la necessitat d'obrir vies d'entrada legals per a treballadors no qualificats i les seves famílies i per a joves que busquen una vida millor. "Els Estats Units necessiten desesperadament aquestes dues categories d'immigrants per cobrir la demanda actual i futura del mercat laboral i tenen la capacitat d'absorbir-los, però en el context actual els migrants estan obligats a entrar irregularment, cosa que viola els seus drets i els obliga a treballar amb salaris i condicions laborals pitjors".\nJohn Palmer, professor de la Universitat Pompeu Fabra, recorda que Biden "té el repte d'arreglar tot el que Trump ha trencat", però que "també sabem que el sistema abans d'ell no funcionava", i apunta que un dels grans reptes serà despolititzar la política migratòria i afrontar unes agències d'immigració que "funcionen per protegir els seus interessos polítics i pressupostaris" i superar les connivències dels agents d'immigració amb les milícies dels grups d'ultradreta i supremacistes.\nJoe Biden immigració Estats Units


Anna Martinez | ESC Jaume Balmes\nDurant bona part del curs, l’alumnat de Cicle Superior hem preparat un festival de curtmetratges musicals: el Short Films Festival!\nUs convidem a venir aquest divendres 31 de maig a partir de les 15:30h.\nComençarem amb una inauguració oficial al pati de l’escola, tot seguit hi haurà entrega de premis, a l’estil de Holliwood!\nA partir de les 16:00 podreu entrar a les 6 sales de cinema a mirar els nostres curtmetratges.\nHi haurà unes paradetes informatives on podreu conèixer com hem treballat, quins efectes especials hem fet servir, què hem après,… i fins i tot us podreu fer una bona fotografia a la zona del photocall.\nTot cinquè va anar de sortida a Thermàlia. Vam marxar de Sant Feliu amb l’autocar de línia fins a Caldes de Montbui. Després d’esmorzar, vam anar al museu a fer un taller i una visita. Vam fabricar el nostre ungüent i ens van explicar curiositats… Llegeix més»\nJa fa unes setmanes, els de cinquè vam plantar llavors de carbasses de diferents tipus. Algunes ja han començat a créixer!\nElaborem pintura amb pigments naturals\nA experimentació, hem anat a buscar elements de la natura per fer pintura. Hem collit sorra, pedres, flors, plantes…\nHem utilitzat el morter i la mà de morter per xafar molt fort, ho hem barrejat amb aigua i farina. Calia fer-ho amb cura ja que volíem… Llegeix més»\nReunió d’inici de curs de Cicle Superior\nPodeu tornar a veure la presentació multimèdia de la reunió d’inici de curs, cliqueu aquí: Reunió d’inici de curs\nMuseu online de 6è\nProjectes finals de sisè\nDurants aquests setmana hem presentat els projectes finals de sisè. Durant unes setmanes hem pogut dedicar-nos a fer un projecte individual sobre un tema i un producte final escollits per nosaltres. Hem mostrat de tot: presentacions multimèdia, àlbums, recull de pintures, escultures, una pàgina web,… Llegeix més»\nCurt “Misteri al Palau” de Detectivàlia\nEls de sisè ja hem tornat de les colònies. Mireu aquí totes les fotos!


Nova normativa per evitar la propagació de la covid-19 a Gavà – Gavà Impulsa\nNova normativa per evitar la propagació de la covid-19 a Gavà\nper gavaimpulsa 31 Juliol, 2020 11 Agost, 2021 Deixa un comentari\nDes del 2 d’agost les restriccions anunciades per la Generalitat de Catalunya afecten també al municipi de Gavà\nDavant l’increment de casos de coronavirus que s’està registrant a diferents punts de l’Àrea Metropolitana de Barcelona, el comitè tècnic del PROCICAT va aprovar ahir, en la resolució SLT/1960/2020, estendre a Gavà i Castelldefels les restriccions implementades fa dies a altres municipis de Barcelona i Lleida. Aquestes mesures entraran en vigor el proper 2 d’agost.\nL’alcaldessa Raquel Sánchez ha fet una crida a la responsabilitat a la ciutadania i ha explicat que l’aplicació de les mesures més restrictives a Gavà respon a la voluntat de mantenir una mateixa coherència amb els municipis de l’entorn. En aquest sentit, es recomana restringir el màxim possible l’activitat social i limitar la mobilitat als desplaçaments imprescindibles quedant-se a casa. Al mateix temps, seguir estrictament i en tot moment les mesures i recomanacions de seguretat establertes per les autoritats sanitàries:\nEs prohibeixen les trobades i reunions de més de 10 persones tant en l’àmbit privat com en el públic.\nÚs constant i correcte de la mascareta: a la via pública, als espais a l’aire lliure i a qualsevol espai tancat d’ús públic, amb independència del manteniment de la distància física interpersonal.\nEn les reunions en espais públics no es permet el consum d’aliments ni de begudes.\nRespecte a l’afectació a establiments de comerç, serveis i restauració, s’activen noves prohibicions. Aquesta normativa s’afegeix a les ja actuals recomanacions d’aplicar mesures per evitar aglomeracions i vetllar pel manteniment de la distància de seguretat entre empleats/des i clients/es. Les noves restriccions són:\nDistància de seguretat d’1,5m entre persones.\nL’aforament màxim permès és l’equivalent a 2,5 m2 per persona.\nAls establiments de restauració no es pot superar el 50% de l’aforament a l’interior.\nPer a les activitats de restaurants, bars, terrasses, guinguetes i bars musicals, s’estableix l’horari de tancament a les 24h, llevat que les ordenances municipals continguin l’obligació de tancament abans d’aquesta hora.\nEn bars i restaurants el consum s’ha de realitzar sempre en taula.\nA les terrasses l’aforament serà el resultant d’aplicar una distància de 2 metres entre taules o grups de taules. En aquest sentit, l’Ajuntament de Gavà ha facilitat l’establiment i ampliació de terrasses per a que les taules de bars i restaurants puguin estar a 2 metres de distància.\nSempre que sigui possible, s’han d’optar pel servei a domicili i les comandes per emportar.\nAixí mateix, se suspèn l’obertura al públic dels locals i establiments amb llicència per a les activitats de discoteca, sala de ball i sala de festes amb espectacle. Igualment resten suspeses les activitats musicals amb pistes de ball o espais habilitats fora dels establiments establerts en l’apartat precedent. Per altra banda, salons de joc, casinos i sales de bingo hauran de tancar a les 24h.\nPer garantir el compliment dels requeriments sanitaris, la Policia Municipal està intensificant la vigilància en aquells espais de la via pública on es pot produir una major concentració de persones. En aquest sentit, es reforcen els controls de les terrasses de bars i restaurants, mercat setmanal dels dimarts i zones comercials.\nTot i aquesta situació, l’Ajuntament manté l’alerta permanent sobre l’evolució de la malaltia a la ciutat i valorarà les mesures que calgui anar aplicant. Per tal d’estar informat/da de l’última hora sobre l’evolució del virus a Gavà, segueix els perfils de Facebook i Twitter de l’Ajuntament de Gavà o consulta el web gavaciutat.cat.\ninformació general coronavirus, informació general, mesures sanitàries, rebrot, seguretat\nPrevious Entry Ajuts extraordinaris per al manteniment de l’ocupació per a microempreses i autònoms/es\nNext Entry Facebook i Whatsapp per a negocis (18 de setembre de 2020)


Comprar Nefiracetam en pols (77191-36-7) fabricants i fàbrica\nNefiracetam en pols (77191-36-7)\nLa pols de Nefiracetam augmenta la salut i la funció cerebrals de diverses maneres. Però en destaquen dos els que destaquen sobretot. Nefiracetam millora la memòria. Nefiracetam també augmenta l’activitat de l’acetilcolina (ACh) al cervell. Per evitar un “mal de cap racetam”, assegureu-vos d’apilar Nefiracetam amb una bona font de colina com CDP-Choline o Alpha GPC. Com que Nefiracetam és un nootròpic soluble en greixos, heu de prendre-ho amb un àpat que conté greixos saludables. O amb una cullerada sopera de verge extra, expulsar coco preprimit en fred o oli d’oliva. O d’altres greixos saludables similars per assegurar una absorció ràpida.\nNefiracetam en pols (77191-36-7) vídeo\nNefiracetam pols Informació de base\nNom Nefiracetam en pols\nNom químic Nefiracetam 77191-36-7\nSinònims (2-(2-Oxopyrrolidin-1-yl)-N-(2,6-dimethylphenyl)-acetamide), DM-9384\nPunt de fusió 151-155 ° C\nClau InCh NGHTXZCKLWZPGK-UHFFFAOYSA-N\nCanals pols de blanc a blanc trencat\nHalf Life 3, 5 hores\nsolubilitat Soluble a 100 mM en DMSO ia 100 mM en etanol\nCondició d'emmagatzematge Emmagatzema a RT\nsol·licitud Nefiracetam és un compost organooxigen i un compost organonitrogen. Deriva d’un alfa-aminoàcid. Els seus Nootròpics\nNefiracetam en pols Descripció general\nEs considera que la pols de Nefiracetam és molt més potent que el Piracetam. Com un nootropic, ajuda a augmentar la capacitat d’atenció, l’alerta, la cognició, l’aprenentatge i augmenta la memòria. El nefiracetam s’utilitza com a medicament amb recepta al Japó. I com a suplement als Estats Units, té una estructura similar a Piracetam amb un grup fenil i dos grups metil afegits a l’amina de Piracetam. Nefiracetam, com tots els racetam nootrópicos, té un nucli de pirrolidona al nucli. L'estructura de Nefiracetam és similar a l'Aniracetam\nNefiracetam en pols (77191-36-7) Historial\nNefiracetam va ser desenvolupat per Daiichi Seiyaku a la dècada de 1990 com a tractament per a trastorns cerebrovasculars. El 1999, Nefiracetam es trobava en assaigs clínics en fase II als Estats Units per al tractament de problemes cognitius com a conseqüència d'un ictus i la demència tipus Alzheimer. La companyia farmacèutica basada en Japó Daiichi Seiyaku va desenvolupar Nefiracetam a finals dels anys 1990 com a derivat de Piracetam.Nefiracetam és soluble en greix mentre Piracetam és soluble en aigua. Les molècules solubles en greixos creuen més fàcilment la barrera hematoencefàlica que les molècules hidrosolubles.\nTant Nefiracetam com Piracetam són potenciadors cognitius. I tots dos tenen qualitats neuroprotectores. Ambdós racetams són capaços de millorar l’aprenentatge i la memòria. I tots dos són capaços d’evitar danys cerebrals.\nNefiracetam (77191-36-7) Mecanisme d'acció\nNefiracetam té beneficis addicionals que no comparteixen amb Piracetam. Nefiracetam pot reduir l’ansietat i la depressió. Exposa diverses altres qualitats que milloren la memòria respecte a Piracetam.Nefiracetam augmenta la quantitat de temps que els canals de calci en les neurones romanen oberts. Vinculat a la proteïna quinasa A (PKA) i a la subunitat Gi alfa (proteïna Gi / o), la senyalització es millora al neuroreceptor independent de la sinapsi. Aquesta via del canal de calci és essencial per a la potenciació a llarg termini (LTP) i la formació de records a llarg termini. Niraciracetam també potencia la proteïna cinasa C alfa (PKCα) que està implicada en la potenciació a llarg termini (LTP). El PKCα depèn de la senyalització del glutamat. I el Nefiracetam activa la proteïna quinasa II de la calodulin (CaMKII) que és fonamental en la formació de memòria. De nou, depenent de la senyalització de glutamat. Finalment, Nefiracetam potencia els receptors d'acetilcolina a l'hipocamp, que fomenta l'alliberament de glutamat i el LTP. Piracetam no comparteix aquesta qualitat que millora la memòria. La línia de fons és Nefiracetam sembla ser un potenciador de memòria molt més potent que el Piracetam nootropic original.\nAplicació Nefiracetam (77191-36-7)\nNeuroprotecció: Nefiracetam ajuda a controlar la senyalització de NMDA que protegeix contra els nivells excessius de glutamat. El glutamat és un potent neurotransmissor excitant. Massa glutamats danyen les neurones i tot el cervell.\nNeurotransmissors: el Neiraciracam modula els nivells de GABA al cervell. Reduir GABA quan és massa alt i augmentar els nivells de GABA si són massa baixos. Produir un enfocament similar a la calma i reduir l’ansietat. Nefiracetam allarga l’obertura dels canals de calci. Mantenir els neurotransmissors actius més temps. Millora de la formació i del record de la memòria\nAcetilcolina: Nefiracetam potencia els receptors nicotínics de l’acetilcolina. Impulsant l’alliberament de GABA i glutamat. Produeix un efecte calmant alhora que millora la neuroplasticitat i potencia l’aprenentatge i la memòria.\nNefiracetam (DM-9384, N- (2, 6-dimetilfenil) -2- (2-oxopirrolidina-1-il) -acetamida) es troba en la família racetam de compostos nootròpics. És un nootròpic soluble en greixos.\nLa classe racetam de nootròpics té un nucli de pirrolidona al nucli. Un Nefiracetam és un compost colinèrgic, de manera que afecta els nivells d’acetilcolina al cervell.\nEl nefiracetam s'utilitza com a medicament receptat al Japó. Es ven com a compost sense recepció de venda lliure als Estats Units. Però no com a suplement dietètic. Un dels compostos nootròpics sintètics més recents, es coneix com a potenciador cognitiu. És conegut pels seus efectes ansiolítics o anti-ansietat.\nNefiracetam (77191-36-7) Més recerca\nNefiracetam augmenta la salut i la funció del cervell de diverses maneres. Però destaquen dos en concret.\nNefiracetam millora la memòria. En diversos estudis i assajos clínics, els investigadors han notat els efectes anti-amnèsia de Nefiracetam. I han arribat a aquesta observació observant que Nefiracetam interactuava amb els receptors individuals de l’acetilcolina al cervell.\nUn estudi realitzat a la xarxa sanitària Albert Einstein a Filadèlfia va treballar amb conills més vells. Els investigadors utilitzen una tècnica anomenada “membrana nictitant (NM) / resposta dels ulls” en conills que s’utilitza al laboratori per estudiar trastorns de la memòria relacionats amb l’edat.\nEn aquest cas, l’equip va utilitzar Nefiracetam per estudiar el seu efecte sobre la retenció i el reaprenentatge. Els científics van administrar 5, 10 o 15 mg / kg de Nefiracetam a 34 conills "retirats" durant 15 dies.\nNefiracetam (77191-36-7) Referència\nCrespi F. “Nefiracetam. Daiichi Seiyaku. " Opinió actual sobre els fàrmacs investigatius. 2002 de maig; 3 (5): 788-93.\nMalenka RC, Kauer JA, DJ Perkel, Nicoll RA “L’impacte del calci postsinàptic en la transmissió sinàptica: el seu paper en la potenciació a llarg termini” Tendències en Neurociències Volum 12, núm. 11, p444-450, 1989\nKim H., Han SH, Quan HY, Jung YJ, An J., Kang P., Park JB, Yoon BJ, Seol GH, Min SS “Bryostatin-1 promou potenciació a llarg termini mitjançant l’activació de PKCα i PKCε a l’hipocamp " Neurociència. 2012 13 de desembre; 226: 348-55.\nMoriguchi S., Han F., Shioda N., Yamamoto Y, Nakajima T., Nakagawasai O., Tadano T., Yeh JZ, Narahashi T., Fukunaga K. “L’activació del Nefiracetam de la CaM kinasa II i la proteïna cinasa C mediada pels receptors NMDA i metabotròpics del glutamat en ratolins bulbectomitzats olfactius. " Revista de Neuroquímica. 2009 jul. 110 (1): 170-81\nCalci Levomefolat (151533-22-1)\nPols d’àcid gamma-aminobutíric (GABA) 56-12-2\nPols de galantamina Hidrobromur (1953-04-4)