Anuari 2013 by Gabriel Ramon - issuu\nAnuari 2013 (clubdelecturalloseta.blogspot.com)\nAquesta novel·la, d’un autor primerenc, però amb bona entrada, és de les que enganxen, entretenen i se segueixen atentament. La solitud dels nombres primers ve a tomb perquè els nombres primers només són divisibles per l’u i per ells mateixos. Per definició, doncs, són solitaris. Però a més n’hi ha que són molt pròxims, només separats per un nombre parell i tot i estar tan pròxims segueixen essent uns solitaris. A la novel·la aquests nombres primers són l’Alice i en Mottia, nina i nin italians, posteriorment joves i finalment adults, que per molt pròxims que es trobin i estan, fins i tot compartint intimitats, mai es troben, no contacten ni fan unió entre ells. Alice és una nina que té un desgraciat accident d’esquí que la deixa un poc coixa. Així com va creixent torna anorèxica i viu dins aquestes coordenades: viure i viure amb els seus condicionants que no sap, ni vol, canviar. Mottia, un al·lot intel·ligent, bessó d’una germana que li falta el que ell té de més, sofreix la desaparició, per culpa seva després d’abandonar-la, de Michela, la germana. Això l’haurà estigmatitzat durant tota la vida convertint-lo en una espècie d’autista autodestructiu, encara que només en la seva infantesa. Viu reclòs dins la seva intel·ligència i les matemàtiques i per molt que s’acosti a Alice mai es coneixen. La novel·la recorre els tres estadis, infantesa, jovenesa i adultesa de cada un d’ells, conta les distintes peripècies de la seva vida, especialment la solitud i l’amor i té un final tan obert que cada lector el pot tancar així com vulgui. Si bé l’obra està molt ben estructurada, segueix els cànons oficials, és de fàcil lectura, és motivadora i enxampa amb desimboltura, encara ho podria fer un poc més si aprofundís en explicacions matemàtiques, o més bé aproximacions, del tipus de la zeta de Riemann que no debades va ser la tesi doctoral de Mottia. Aspectes desconeguts de la ciència explicat senzillament sempre són agraïts pels lectors. Encara que ja se sap, no ho poden tenir tot. Però la metàfora que ens entafora l’autor és superlativa.\nPaolo Giordano viu a San Mauro Torinese, el seu lloc d'origen. El seu pare, Bruno, és ginecòleg, mentre que la seva mare, Iside, és professora d'anglès, Té una germana més gran. L'any 2001 es diploma amb una qualificació excepcional (100/100) al Liceu científic estatal "Gino Segré" de Torí. Finalitza la seva llicenciatura (laurea especialistica, titulació universitària italiana) en Física de les interaccions fonamentals, graduant-se cum laude a la Universitat de Torí, amb una tesi de laurea considerada entre les millors. Va obtenir una beca per realitzar un doctorat en física de partícules a l'Escola de doctorat en Ciència i Alta tecnologia de la mateixa Universitat. Es troba estudiant les propietats del quark fons en un projecte cofinançat per l'Institut Nacional de Física Nuclear d'Itàlia, i en particular, la descomposició inclusiva de la fonda B al canal semileptònic i radiatiu. És autor de la novel•la La solitud dels nombres primers, editada a Itàlia per Mondadori el gener de 2008 (a Espanya està publicada per Publicacions i Edicions Salamandra), guanyant aquest mateix any el Premi Campiello a la millor Opera Prima, el Premi Fiesole Narrativa Under 40 i el Premi Strega. Als seus 26 anys és l'escriptor més jove que ha guanyat aquest últim reconeixement literari. Segons Tuttolibri, el suplement cultural del diari La Stampa, és el llibre més venut a Itàlia el 2008, amb més d'un milió de còpies. (de Wikipedia)\nEntrevista a Joan Mas i Quetglas\nLlibre: L’illa sense memòria El passat mes de gener vàrem tenir l’ocasió de fer la reunió del club amb un convidat especial: l’autor del llibre que comentàvem. Joan Mas i Quetglas, i el llibre L’illa sense memòria. La present entrevista és, com és norma, múltiple, tots els membres del club que volen fan preguntes a l’autor i aquest respon com pot i vol. No hi ha qüestionari previ ni preguntes que quedin sense resposta. Però aquest dia, tractant-se d’una novel·la de bastant contingut polític ens desviàrem un poc del llibre i també parlarem de política. - El llibre ens ha agradat, és un bon llibre, té al·licient i bona trama. Joan Mas – Aquest llibre és un treball d’uns set anys. L’anava refent de tant en tant fins que algú em digué que era massa llarg. Vaig escurçar fins quedar com un resum. - Quan el vares escriure el tenies ben configurat? JM – Fins a la meitat ho tenia clar i decidit. Llavors, a partir d’aquí, la segona part em venia una idea i després una altra com a continuació de l’anterior, més tard una altra, i així, sense estructura prèvia. - És un llibre proper, tant per les circumstàncies com pels personatges. Per exemple la frase de que “cada mallorquí és un món”; Calvià, el bosc del silenci; allò dels yankees que saben fer una pel·lícula però nosaltres la manipulam ... JM – Sí, sí, i al final el protagonista diu: “ma mare i la germana no han vingut perquè l’illa acaba a la terminal. Això deu ser la característica d’una visió del món. - M’ha agradat el donar personalitat a les coses. JM – Sí, aquesta era la intenció: personificar objectes. També he aportat allò de “la meva bicicleta i jo”, com si tengués la mateixa importància cosa i persona. I encara n’hi havia més perquè era molt llarg, però, com he dit, vaig retallar molt. - Creus que els mallorquins no tenen memòria? JM – Alguns no en tenen, o no en volen tenir. Normalment comanden els interessos. - Podria ser que hi hagués gent a qui no li interessa la memòria, o millor no li interessa que es conegui la memòria? JM – N’hi ha que ho fan, passa el mateix amb la memòria personal que si a vegades s’amaga com no ho ha de fer la memòria d’un poble. [es fa una discussió a distintes bandes entre quina és la idiosincràsia del poble mallorquí, el tractament dels jueus per part dels nazis, ...]\nJM – L’única cosa certa era el rumor del que volien fer els nazis amb els jueus. - Pretens seguir escrivint sobre el tema de la guerra civil o de la postguerra? JM – La postguerra m’interessa i m’agradaria seguir fent alguna cosa. Hi ha moltíssimes obres que fan referència a la guerra i a la postguerra i es nota la diferència de tractament entre les de fa anys i les més actuals. Segurament ara es tractarà encara des d’una altra òptica. [parlam d’història d’Espanya, de Franco, del franquisme, dels falangistes ...] JM – En Franco no era falangista, però sí que es va servir de la Falange. Encara falta documentació, per això la ficció té més camp lliure. L’interès cap aquesta temàtica és perquè dóna molt de joc, entre altres coses perquè és un tema que no està tancat. - Davant el tractament històric de molts passatges, creus que haurem d’estudiar història a través de les novel·les històriques? JM – Hi podria haver casos que sí. Potser hi ha casos que els comentaris estan tan tergiversats que és possible. Ja sabem el que diuen de la relació entre ficció i realitat. - T’han fet alguna crítica política? JM – No. Tothom quan em parla del llibre em demana el mateix: és ver? - I el tema dels italians durant la Guerra Civil? JM – Encara falta estudiar tot i que se saben moltes coses. Recordem que el comte Rossi, que no era comte i sí falsari. - En el llibre hi ha un suïcidi d’un bibliotecari, té alguna referència especial? JM – Encara que passi al principi, al final del llibre aconsegueix el que volia. Marca tota la història futura. No, no té cap referència, podria ser qualsevol altre professió. Hi ha la desaparició física del personatge, però es transforma i segueix en el llibre, i ho aconsegueix. L’element fantàstic: l’àngel. Escriure és reescriure. Ara, amb la novel·la premiada ja es dóna per acabada, és la versió definitiva. - Fas poesia? JM – Escriure sí, com ho fa quasi tothom. Però no va més enllà. De totes maneres escriure poesia pot deixar un pòsit, selecte, dins la narrativa. - Què feres després d’escriure el llibre? JM – El vaig presentar a un concurs a Barcelona i va quedar finalista. Em pensava que aquest fet m’obriria moltes portes. Però no va ser així. Després el vaig presentar a distintes editorials, una, edicions 62, s’hi va interessar. Millor dit, una persona de l’editorial que va tenir la mala sort de morir. Llavors ningú més va preguntar res. Més tard el vaig enviar al Ciutat de Palma i a Lloseta. - Estàs preparant alguna cosa? JM – No, només estic donant voltes a un tema, però no hi ha res en concret. - Com fas la feina d’escriure? JM – Fins que no arriba el moment que el llibre t’estira, és molt difícil. Quan el mateix llibre t’assenyala el camí ja va millor. Quan has acabat s’ha de revisar constantment. Des d’aquí donam les gràcies a Joan Mas i Quetglas.\nLes set aromes del món 309 pàgines; Ed. Planeta; Premi Ramon Llull 2004. Són set capítols acabats amb un epíleg i precedits d’un pròleg. És una novel·la que es podria comptar com a set relats breus que no es corresponen, exactament, amb cada una de les set aromes en què se solen distribuir, però no és així perquè tenen un fil comú: un jove que cerca la veritat a través de la recerca del millor cafè trescant per gran part del món conegut aleshores. L’ambientació i les històries són diferents, únicament hi ha el substrat d’un jove estoic, sensible, gairebé insuls, malmenat en moltes ocasions, que viu situacions de les quals se’n surt amb molta sort, si no miraculosament. De totes maneres els dos capítols darrers enllacen fets i situacions i fermen molts de caps que havien quedat sense una explicació clara. L’epíleg acaba de desxifrar totes les claus. La base històrica de finals del segle XVIII hi és present, algunes rondalles en forma de contes iniciàtics ensucren la novel·la i l’apologia del cafè sura per tot arreu. S’hi troben les persecucions religioses a causa de la intransigència d’unes o altres, els excessos i corrupteles del poder, la vida senzilla i plena del bon salvatge, l’hipocresia, l’amor, l’aventura, distints mons d’un un mateix, etc. Al final del llibre hi ha un gir inesperat que explica passatges anteriors que podien haver quedat dubtosos, o que l’autor, amb certa mestria, guarda per fer més interessant el relat. Alguns lectors hi trobaran, en la seva lectura, certes concomitàncies amb altres llibres llegits, o, si més no, els portaran a records que tenen cert parescut amb els que presenta l’obra.\nAlfred Bosch i Pascual (Barcelona, 17 d'abril de 1961) és un escriptor, africanista, acadèmic i polític català. Llicenciat en Filosofia i Lletres per la Universitat Autònoma de Barcelona l'any 1984 i doctor en Història per la Universitat de Barcelona el 1994 (amb la tesi Nelson Mandela, l'últim Home-Déu). Ha exercit de professor d'Història a la Universitat Pompeu Fabra, a la Universitat de Chicago, a la University of London, a la University of Ibadan (Nigèria), a University of the Witwatersrand (Sud-àfrica) i a Hood College (Washington). En ficció ha publicat un bon nombre de novel·les, algun recull de relats i ha col•laborat en antologies. La seva narrativa sol comptar amb una acurada ambientació històrica, una notable vocació viatgera i un tractament psicològic dels personatges singular. Bona part de les seves obres han estat traduïdes al castellà, el francès i el portuguès. Com a assagista, s'ha centrat en reflexions sobre la realitat africana, però també ha fet incursions en el debat sobre Europa i sobre la societat catalana. Ha col•laborat en diversos mitjans de comunicació de forma regular Té treballs de narracions, assaigs, etc. En novel·la: • L'atles Furtiu, 1998. Premi Sant Jordi de novel·la • Àlia la sublim, 2000 • L'Avi, 2001. Premi Nèstor Luján de novel•la històrica • Trilogia 1714, 2002 • Les set aromes del món, 2004. Premi Ramon Llull de novel·la • Heretaràs la Rambla, 2005 • Inquisitio, 2006. Premi Prudenci Bertrana de novel·la\nEl títol és el d’un dels vuit relats que conté el llibre, a més d’una introducció sobre Els fantasmes i un darrer conte –fora de context-, així ho diu l’índex, que no és, pròpiament, un epíleg. Tots els contes tenen dues característiques comunes: la d’estar situades en un mateix indret territorial. Lerçol, i les seves contrades (s’hi localitza fàcilment Sóller, rodalies i el seu tren elèctric) a mode i forma d’homenatge. L’altra és la de tractar directament de fantasmes, però no de fantasmes empipadors o terrorífics, sinó, més bé, de fantasmes familiars, de bones intencions, que no fan mal i que si hi són és perquè els tocava ésser-hi. Així podem dir que La mort de l’escriptor és un llibre de fantasmes. Fantasmes de diverses classes i categories que en algunes ocasions podrien ser somnis, fragments surrealistes d’altres somnis, o simplement invents fantasmagòrics de situacions estranyes que podrien ser reals i no ho són, o només ho són un poc, o, en definitiva, situacions amb un punt de misteri o d’enigma per resoldre. Un tercer punt que planeja per damunt les històries són els personatges, principals en una història i que surten tangencialment a una altra. Possiblement l’enllaç d’aquests apunts, que passen gairebé desapercebuts, tenguin, o formin, un altre enigma per a desxifrar. Prosa correcta, variada i rica, ens ajuda a submergir-nos dins cada una de les històries i que ens poden portar a veure fantasmes arreu, si més no, a veure els nostre propis fantasmes. Com que n’hi ha per tots els gust, em qued amb Retorn a les Ítaques.\nEntrevista a Rosa Maria Colom\nLa sessió del mes de març era per comentar el llibre La mort de l'escriptor de Rosa Maria Colom. Tenguérem la sort que l'autora ens acompanyà i ens féu passar un vespre instructiu, amè i emotiu, tot alhora. Per la qual cosa des d'aquí li agraïm la deferència. Comença amb unes frases amables agraint que l'haguéssim convidada i que li agradava molt el lloc i la companyia. Parlant de llibres contà que la seva preferència, respecte de la relació lector llibre, era de gastar-lo fent anotacions, marcant pàgines, doblegant fulls, etc. Després en volgué contar la seva trajectòria literària començant dient que havia començat l'ofici ja vella, però que d'això n'estava orgullosa. També per aquest motiu feia molta feina sobre l'escriptura. És sollerica. De jove no estudià batxiller, senzillament, perquè en el seu temps les al·lotes no estudiaven, exceptuant algunes de casa rica. De totes formes ells es va apuntar per fer els estudis, però a casa seva li desaconsellaren. Llavors els que va rebre va ser la clàssica educació franquista, amb una altra llengua que no era la seva i amb l'estructura pobra d'aquell període. A casa seva s'estimaven els llibres, especialment la seva padrina, que vivia amb la seva família, que llegia en francès, castellà i català. Aleshores, a Sóller, hi havia una biblioteca que deixava llibres en préstec i ella, amb la seva mare, anava a cercar llibres per les lectures de la padrina. La padrina li contava resumides les històries dels llibres, rondalles i moltes altres històries. De les seves primeres lectures recorda com la va impactar Alícia en el país de les meravelles, llibre que encara ara té present. Passa el temps, es casa i té tres filles. La seva idea era fer el batxillerat nocturn, però tenia tres filles i no tenia consciència de necessitat de cultura. El seu home li llegia llibres com Solitud, aquest és un record que no pot oblidar. També té contacte amb el teatre. La família va a viure una temporada a Manresa i al cap d'uns anys retorna a Mallorca. Animada pel seu home es va presentar a fer la prova d'ingrés a la universitat per a majors de 25 anys. Es va retirar abans de l'examen. En aquells moments pensava que no servia per estudiar. La filla petita morí. Pensà en posar-se a estudiar, però veié que li faltava base per anar a la universitat i es va posar a fer el graduat escolar. Va començar a agafar el gust per el saber. Es va apuntar a primer curs d'Història a la Universitat a distància, mentrestant va fer l'accés a la UIB, deixà la distància i començà Magisteri. Tot anava bé excepte l'assignatura de català, que suspenia una vegada i altra. Acabava la carrera i quedava pendent el català de 2n (a 3r no n'hi havia). Va dedicar tot un any a preparar l'assignatura i així i tot no l'aprovà. Per obtenir el títol, un cunyat seu de Granada li proposà fer un trasllat d'expedient i, com que allà no ho havia\nl'assignatura insuperable, el podria obtenir. Quan s'hi tornà a posar havien canviat el professor, li quedava una darrera oportunitat i demanà al professor si li podria recomanar algun professor, o professora, per fer suport. Així conegué Catalina Gener que li va dir que, efectivament feia moltes faltes, però que tenia una escriptura molt bona, que valia la pena cultivar-la. Aprovà Magisteri i més tard va fer el Reciclatge de Català. N'Elena Serra, una altra professora, va ser la segona que li va dir que escrivia molt bé, que tenia fusta d'escriptora. Li presentaren les bases del premi Guillem Cifre de Colonya de literatura juvenil i pensà de presentar-s'hi, però no sabia com començar. Durant un viatge a Granada, dins l'avió, li va sortir la història. Escrivia amb ordinador, s'hi posà i escrivia, escrivia i no s'aturava. Quan acabà el llibre el dugué en persona a Pollença. I guanyà. El marit estava tan content com ella mateixa. Sempre li donà suport. Recorda que després de guanyar el premi i veure els comentaris en els diaris comença a tenir un sentiment com a de vergonya, com de ser algú que no li corresponia ser. Era el 1991 i per arribar a ser escriptora havia fet moltes voltes, com se'n feia abans per anar a Sóller. Ara tenc uns vint títols editats. Gairebé tot el que he fet ha estat literatura juvenil, exceptuant tres llibres per a adults, un d'ells el que comentam aquest vespre. Recorda que Hurakami va dir que escriure un conte és com sembrar un hort, i fer una novelAla és com sembrar un bosc. És una definició que li agrada molt. Escriu d'una manera arbitrària, compulsivament, després ve la feina de la cuina. Creu i respecta els escriptors que abans fan el seu esquema, dibuixen la trama, perfilen els personatges, anoten temps i espais, etc., però ella no treballa així. Té molta imaginació i en qualsevol moment pot fer afegits a la història que està escrivint. Tot i que no hi creia, també ha trobat un personatge que l'abstreu i la guia, era un personatge secundari i ha anat agafant força fins a convertir-se en el principal. Així i tot fa comptes de tornar un poc més metòdica. - És una història preciosa, comenta una assistent. Afegeix RMC que un dia es toparen per Palma amb aquell professor amb el qual no podia aprovar l'assignatura i se saludaren. Li contà que havia guanyat el premi i la felicità. Creuaren alguna crítica i la cosa acabà, ni bé ni malament, però acabà encara que el fet està dins el seu record. - Un assistent comenta que professors tan exigents poden aconseguir l'efecte contrari del que voldrien: que els alumnes acabin per avorrir la matèria. - Un altre parla d'història exemplar, de superació, confiança amb ella mateixa, ajudada, naturalment, per la família. Entram a parlar del llibre i dels fantasmes, ja que el llibre és un mostrari de bons fantasmes. RMC conta que amb acompanyava la seva padrina al cementeri, de visita, i que allà li contava les històries dels difunts quan no ho eren. Creu que la seva imaginació i fantasia deu bastant a les històries -de tota classe- contades per la padrina. Amb tot això, els fantasmes no devien estar molt lluny. - És que el cementeri de Sóller és molt bell. RMC. Sí, efectivament, a més és l'únic lloc de Sóller que es contempla bellament el mar. També conta que té, acabades, quatre històries que reuneix sota el títol de Els arbres que em conegueren, en referència a uns arbres que hi havia a plaça i que varen tallar. Pregunta als assistents quina és la història que més ha agradat de les que conté el llibre. Alguns coincideixen en Retorn a les Ítaques, d'altres en La mort de l'escriptor, i altres unes distintes, o sigui, per tots els gusts. Ella es decanta per Conte número 8. - El llibre és un homenatge a Sóller?\nRMC. No exactament, encara que en part sí que ho és. - Té part de biogràfic? RMC. No, no és autobiogràfic. Té l'estil i la forma que tenc jo de fer l'escriptura, però biografia no n'hi ha. Imaginació sí. - Les històries de fantasmes haurien de tenir un espai propi, com ho té la novel·la negra, per exemple? RMC. El misteri de la mort segueix essent insondable. I dóna molt de joc. Més que preguntes segueixen alguns comentaris com: Els finals són originals, inesperats... M'ha recordat l'anècdota de "està ben morta", com si es pogués estar una mica, o una part. Resulta que hi ha més llibres que lectors, això suposa, com a mínim, seleccionar. Pens que aquest llibre podria encaixar perfectament dins la literatura juvenil. - En tots els seus llibres hi ha fantasmes per tot arreu... RMC. Sí, però ara acabaré amb els fantasmes. - És difícil escriure per a nins? RMC. Sí, perquè els nins són molt crítics, però també són molt agraïts. La classificació per edats que fan principalment les editorials sí que és mal de fer. - L'escriptor per a infants, ha de tenir unes característiques especials? RMC. Quan es llegeix un llibre agrada o no, en aquest darrer cas el que s'ha de fer és deixar-lo, definitivament o per una millor ocasió. Heu llegit Jaume Cabré? El Jo confesso? Parlam de l'autor i del llibre contant excel·lències d'un i l'altre. Llavors ens desviam i feim una espècie de teoria sociolingüística sobre la llengua catalana fins arribar a la darrera pregunta: - Els personatges repetits en els distints contes, bé sigui ocasionalment o tangencialment, amaguen algun enigma o misteri? RMC. No, simplement és fer l'ullet. I arriba l'hora de sopar.\nLos ojos amarillos de los cocodrilos. Katherine Pancol. La Esfera de los libros; 552 pàgines. Aquesta novel·la és la primera d’una trilogia de la mateixa autora i que fa uns anys que han tengut – i tenen- un gran èxit de lectors i de crítica. Aquesta portada alegre, dinàmica i multicolor vol fer l’ullet al seu contingut que, efectivament, té un poc de tot això i algunes coses més. Perquè la novel·la és la història exemplar, de superació personal – gairebé remet als llibres d’ajuda personal – d’una dona que tenia les condicions precises per ésser una bona persona, una bona mare i una bona escriptora, però que al principi, per timidesa, prejudicis i poca actitud resolutiva no se’n sortia i es quedava amb ser bona persona. Condicions adverses, la separació amb el marit, el poc enteniment amb les dues filles, una adolescent i l’altra preadolescent, el distanciament amb la mare, semblaven que la tirarien encara més per terra. Però, traient forces de la flaquesa, ajudada, encara que un poc tangencialment, per la germana i pel cunyat i un poc pel padastre, també per les filles, i sobretot per una veïnada, a poc a poc anirà fent un canvi en la seva persona fins que es convertirà en una persona segura de si mateixa, amb èxits diversos que aniran des del literari fins el sentimental i que acabarà sent model a imitar per tots els lectors i lectores que tenguin problemes com els que tenia Jo – Josephine – a la novel·la. La trama està ben dissenyada, la narració entenent i efectiva, les situacions ben descrites i els personatges creïbles fan que la novel·la sigui bona, que tengui molts lectors i que entretengui. Però – sempre hi ha d’haver algun emperò- bé sigui pel ritme, bé sigui per la linealitat de la història, el cert és que li falta un poc d’emoció, li falta algun component que doni sabor, talment un bon arròs al qual si li falta una mica de sal resulta fat. Podria ser també que sigui un poc massa llarga. No de bades les històries de tots els personatges són contades minuciosament, són personatges propers i d’aquí la identificació lector – novel·la. Els cocodrils venen a compte del seu exmarit que va a fer negocis per Àfrica i, precisament, munta una guarda de cocodrils per fer-ne cria. La protagonista té alguna temporada que també plora llàgrimes de cocodril. Això vol dir que la part humorística també hi és present,\namb més o manco encert, al llarg del llibre.\nKatherine Pancol (Casablanca, 22 d octubre de 1954) és una novel·lista francesa. Nascuda al Protectorat francès del Marroc es va mudar a París als cinc anys on va estudiar per a ser professora de francès i llatí i més tard va estudiar periodisme. L'èxit de la seva primera novel·la Moi d'abord en 1979 li va permetre anar a viure a Nova York on va impartir cursos d'escriptura a la Universitat de Columbia. Després de la seva segona novel·la, de 1981, La barbare va començar a dedicar-se exclusivament a l'escriptura redactant articles per a Paris Match o Elle i editant més novel·les. Té una filla i un fill amb el seu marit amb qui es va casar a Nova York. Altres novel·les: ― Les écureuils de Central Park sont tristes le lundi, 2010, ― La Valse lente des Tortues, 2008 ― Les Yeux Jaunes des Crocodiles, 2006 ― Embrassez-moi, 2003 ― Un homme à distance, 2002 ― Et monter lentement dans un immense amour, 2001 ― J'étais là avant, 1999 ― Encore une danse, 1998 ― Une si belle image, 1994 ― Vu de l'extérieur, 1993 ― Les hommes cruels ne courent pas les rues, 1990 ― Scarlett, si possible, 1985\nMadame Bovary. Gustave Flaubert. 418 pàgines. Múltiples edicions. Considerada una obra mestra de la literatura universal, tot i que de jovenet quan la vaig llegir per primera vegada no em va entusiasmar, aquesta vegada l’he trobada molt bona, tant que la recoman a qui vulgui trobar un estudi de caràcters extraordinari, un procés evolutiu superb i alguna descripció esfereïdora. Tot això tenint en compte que és una novel·la escrita a meitat del segle XIX. És la història d’una dona, Emma, molt sensible i somniadora, bella i sensual, criada en un poblet de províncies (de França), educada i casada finalment amb el metge, Charles, vidu, que havia atès son pare. Segurament no era això ell que ella volia i prest la seva imaginació, estimulada per diverses lectures romàntiques, la du per altres espais on hi troba l’adulteri, per dues vegades, a més d’altres coses, naturalment. I això que era mare d’una filla petita. La narració del procés i de com arriba a les situacions descrites, sense filigranes literàries, ni cops d’efecte per mantenir l’atenció, ni jocs de paraules o insinuacions poètiques per embellir el relat, té un format tan realista que, en la majoria d’ocasions, es veu millor que seguir-lo en pel·lícula. Però la darrera part del llibre encara, al meu parer, supera qualsevol altra part. Hi ha una descripció de la mort que és exactament com pot morir una persona, confirmat per persones que n’han vistes morir d’altres dins un llit. Per les altres serà una lliçó terrible. Més encara, a les darreres pàgines descriu el procés autodestructiu d’una persona, bona, a qui tot li va malament dins un cop de desgràcia continuada difícilment superable. Hi ha un passatge en què es desenvolupa una discussió, a la vetlla de la difunta, entre un volterià liberal, laic i antireligiós, personatge que també dóna molt de joc dins la novel·la, que es per treure’s el capell. El que dèiem al principi: recomanable. Aquest llibre, vist des de l’òptica i moral del segle XIX, fou un escàndol i va ser censurat i perseguit diverses vegades, perquè trencava amb tots els tòpics de la dona. És famosa la frase que digué l’autor encausat amb motiu del llibre: “Madame Bovary som jo”.\nGustave Flaubert és contemporani de Baudelaire i, com el poeta de Les flors del mal, ocupa una posició cabdal en la literatura del segle XIX. En la seva època criticat (per raons morals) i admirat (per la força literària), avui se'ns mostra com un dels novel·listes més importants del seu temps, sobretot gràcies a Madame Bovary i a L'educació sentimental. Troba el seu lloc entre la generació romàntica (Stendhal – Balzac) i la generació realista i naturalista (Zola – Maupassant, que considerava Flaubert el seu mestre). La seva àmplia correspondència amb Louise Colet, George Sand i altres resulta d'un gran interès humà i literari. Curós amb el realisme, es preocupava també de l'estètica, cosa que motivava una llarga feina d'elaboració de cada obra (provava oralment cadascun dels seus texts). Obres destacades • 1857 Madame Bovary • 1862 Salambó • 1869 L'educació sentimental • 1874 La temptació de Sant Antoni • 1877 Tres contes • 1881 Bouvard i Pécuchet (incompleta) [Wikipèdia]\nGeorge Orwell va escriure aquesta obra el 1948. Com que era una obra que parlava del futur, diuen, que va pensar en canviar de lloc els dos darrers dígits i així va sortir el títol de la novel·la: 1984. Però comentem, abans, el concepte d’utopia. Avui dia entenem amb aquest nom com una cosa a la qual s’aspira i no s’hi pot arribar, fins i tot podríem trobar com a sinònims somni, il·lusió, quimera, ..., però el sentit originari provinent del segle XVI en què Thomas More, anglès, escrigué un llibre, en llatí, que parlava d’una societat ideal, perfecta, que es desenvolupava en una illa anomenada Utopia. Actualment es diu eutopia quan es descriu una possible societat que millorarà l’existent, mentre que es parla de distopia quan la descripció de la societat és molt pitjor que l’actual que coneixem. Doncs el llibre és una distopia. Orwell ens parla d’un món que s’ha repartit en tres grans estats, Oceania, Eurasia i Estasia, que, més o manco, estan guerrejant contínuament una contra altra, o una contra les altres dues, ignorant-se mútuament la major part del temps. Londres, que és on transcorr l’acció pertany a Oceania i allà s’hi descriu una societat dividida en tres classes socials: els totpoderosos i desconeguts entre els que destaca el Gran Germà (que tot ho veu i ho sent; del qual se n’ha fet una burda, frívola i allunyada còpia televisiva que només comparteix nom amb el llibre), després hi trobaríem els funcionaris i policies, estructurats en diversos ministeris, i, finalment, els proles, en clara referència al proletariat. És un estat totalitari d’una societat militaritzada que, mitjançant la por i la persuasió constant, tergiversant els fets, la història i les idees, aconsegueix que la gent visqui i pensi segons les seves directrius, dins un món trist, apesarat, infeliç, lúgubre, .. . Hi ha referències constants a dictadures diverses, entre les que hi hauria la franquista, però especialment es citen les comunistes. Hi apareixen les telepantalles que tot ho veuen i el micròfons que tot ho senten, dels quals ningú pot escapar. S’hi conten les tècniques de tergiversació de la\nrealitat seguint unes pautes constants de fer desaparèixer el que no es vol i predicant una i mil vegades les que sí interessen, i si són mentides després de molt de temps arribaran a ser veritats. No és de final feliç. És un llibre que ha tengut molt d’èxit dins el temps que du editat, encara en té a l’actualitat. I el lector no pot sinó pensar que pugui ser llibre de comodí de molts polítics actuals.\nEric Arthur Blair, més conegut pel sobrenom literari George Orwell, (25 de juny de 1903 21 de gener de 1950) fou un escriptor i periodista anglès. El seu corpus literari es caracteritza per la claredat, la intel·ligència i l'enginy, i pel coneixement de la injustícia social, l'oposició al totalitarisme i el compromís amb el socialisme democràtic. Es considerat com possiblement el millor cronista de la cultura anglesa del segle XX. També va escriure crítica literària, poesia i ficció, i féu periodisme polèmic. Orwell és conegut principalment per la novel·la distopia 1984 i la novel·la al·legòrica La revolta dels animals, ambdues escrites a finals de la dècada del 1940; d'aquest parell de llibres s'han venut més còpies que qualsevol altre parell d'obres de qualsevol altre autor del segle XX. Entre la resta del seu corpus creatiu, també destaca el seu llibre, àmpliament aclamat, Homenatge a Catalunya (1938) on relata la seva experiència a la Guerra Civil Espanyola. Orwell també escriure nombrosos assajos polítics, literaris, del llenguatge i culturals. Segons un article de la revista The Times del 2008, Orwell seria el segon millor escriptor britànic des del 1945. Les obres d'Orwell han influenciat la cultura popular i política, i el terme Orwellià — descriu pràctiques socials totalitàries o autoritàries — s'ha introduït a la llengua juntament amb diversos neologismes com Guerra Freda, doblepensar, Gran Germà, policia del Pensament. [de Wikipèdia]\nEl asombroso viaje de Pomponio Flato. Eduardo Mendoza. Seix Barral. Biblioteca breve. Barcelona 2008. 190 pàgines. Potser hi hagué un temps que les novel·les eren això, simplement novel·les. Obres de ficció. Però ja fa temps que els homes fan classificacions de tota mena i la novel·la porta un adjectiu o un sintagma que ajuda a identificar-la, segons la seva temàtica principal o que fa més pes a la història. Tothom pot recordar un seguit de novel·les de gènere: d’aventures, sentimental, de terror, eròtica, ... Doncs bé, aquesta que tractam avui és un popurri de moltes elles en què la majoria de crítics sostenen que aventura, negra, històrica, irònica, irreverent, provocadora, desimbolta, humorística, són alguns dels adjectius que podrien acompanyar-la. Jo pens que, a més de tot això, aquesta novel·la va ser un exercici lúdic, un joc que es proposà l’autor per passar una estona divertida fent una obra que sortís dels camins novel·lístics usats per despistar el lector i fer que passés una estona divertida amb la seva lectura. Així, Pomponio Flato és un romà del segle I, estudiós, filòsof, despreocupat i panxacontent que viatja per terres d’Israel cercant unes aigües miraculoses que donen benestar a qui les beu. A ell només li fan una descomposició intestinal. Així, després d’unes aventures es troba a Natzaret on han d’ajusticiar el fuster del poble per haver comès un crim. Naturalment el fuster era Josep, espòs de Maria i pare putatiu de Jesús. Jesús el contracta perquè demostri la innocència del seu pare, home que no es defensa de les acusacions perquè guarda un secret. Després de moltes aventures contades en breus capítols va trobant indicis que qüestionen el judici, però que cada vegada es complica un poc més. Així, ajudat per l’atzar, per ser ciutadà romà i per altres suports que l’assisteixen espontàniament arribarà a un final feliç, després de deixar pel camí històries tergiversades, o reescrites, fer dubtar de normes o creences establertes, explicar acudits irreverents i posar en solfa tota la serietat novel·lística. Tot plegat, quasi res.\nEduard Mendoza i Garriga, també conegut com a Eduardo Mendoza, és un escriptor en llengua castellana nascut a Barcelona l'11 de gener de 1943. Mendoza, fill d'un fiscal, estudià dret i va viure a Nova York entre 1973 i 1982, on es traslladà per a treballar com a traductor per a les Nacions Unides. L'any 1975 publicà la seva primera novel·la, La verdad sobre el caso Savolta, on ja es pot verificar el geni de l'autor per a intercanviar discursos i estils narratius. Aquesta obra, que es considera per bona part de la crítica moderna com un punt d'inflexió amb vistes a la transició democràtica espanyola. L'esmentat llibre, on Mendoza aprofita per revisar el panorama de les lluites sindicals a la Barcelona de principis de segle XX, va rebre el Premio de la Crítica. Més endavant ha publicat més d'una dotzena de llibres, algun dels quals per episodis al diari El País. A més de La verdad sobre el caso Savolta, que es va adaptar al cinema per Antonio Drove (1980), hi ha hagut versions cinematogràfiques de La cripta (1981), La ciudad de los prodigios (1999) i El año del diluvio (2004). El 2008 publicà El asombroso viaje de Pomponio Flato. El 1995 va rebre la Creu de Sant Jordi i el 2010 el Premi Planeta. [de Wikipèdia]\nJoan Bestard Comas, el nostre il·lustre conciutadà, ha escrit aquesta nova obra Elogio de lo ético, amb el subtítol de Reflexiones cristianas para cada dia, ambdós suficientment expressius del seu contingut. Josemaría Escrivá de Balaguer, fundador de l’Opus Dei, de tanta transcendència en el món espiritual catòlic, ell mateix avui ja sant, va publicar el 1934 un llibret titulat Camino, abans Consideraciones espirituales. Aquest llibre, un dels més editats en tot el món, va ser llibre de capçalera de moltíssima gent que seguia aquestes consideracions, potser, un poc cada dia com a reflexió i meditació particular. El llibre de Joan Bestard ens recorda Camino, fins i tot, potser, es va inspirar en aquest per escriure Elogio de lo ético ja que l’objectiu és semblant, posar a l’abast dels lectors un material de reflexió i meditació, i un contingut similar, però actualitzat a la societat d’avui. La primera part del llibre conté 105 reflexions ètiques, socials, econòmiques i polítiques; la segona part en comprèn 162 relatives a aspectes humans, psicològics i pedagògics. Fins aquí no és un llibre en absolut religiós, sinó moral i ètic, que pot subscriure qualsevol persona sigui creient, de qualsevol credo, o no ho sigui. Les últimes 69 reflexions són de temàtica religiosa. En total 336 pensaments, emesos anteriorment en format radiofònic, que, gairebé, corresponen a un cada dia durant un any. Faríem l’excepció de les vacacions. Finalment l’estructura de cada reflexió és la següent: amb una extensió aproximada a la mitja pàgina s’introdueix el tema amb una cita d’un personatge famós, majoritàriament escriptors o que han deixat un pensament seu per escrit. J. Bestard el fa seu i avala el pensament confirmantlo. A continuació ho explica, desenvolupa breument o exemplifica. I aquí s’acaba. Millor dit aquí ho deixa en mans del lector perquè hi posi el que falta: la informació, la constatació, la visió oposada, l’argumentació a favor i en contra, les referències, la contextualització, ..., en definitiva la reflexió. Anècdota de constatació final: un dels elements que surt anomenat múltiples vegades és el valor del silenci en les persones, tant en\nl’exposició d’idees com en la controvèrsia; doncs hi trobam a faltar “cada persona és amo dels seus silencis i esclau de les seves paraules”. Un índex de matèries, un altre onomàstic i un pròleg del bisbe Jesús Murgui completen el llibre.\nJoan Bestard Comas, sacerdot, ha estat vicari episcopal territorial de la diòcesi de Mallorca, director del Secretariat Nacional de la Comissió Episcopal de Pastoral, vicari general i degà de la catedral. Actualment és canonge, delegat diocesà de Pastoral del Turisme i professor de Sociologia i de Doctrina Social de l'Església en el Centre d'Estudis Teològics i a l'Institut Superior de Ciències Religioses de Mallorca. És autor de nombrosos articles i obres de caràcter sociològic i pastoral.\nUn dels principals bestsellers de l’any. Ja es veia venir amb el màrqueting de preparació i llançament del llibre, però també pel seu contingut. Té quasi tots els ingredients necessaris perquè surti un llibre èxit de vendes. Podem tenir dubtes en quant a la crítica literària. Així hi podem trobar una història entorn de La divina comèdia de Dant i en especial del llibre Inferno, tot el misteri i les claus per trobar solució als múltiples enigmes que s’hauran de solucionar giren al voltant d’aquest llibre. Res és el que pareix, és a dir, quan hi ha una seqüència que sembla que donarà tal resultat, finalment resulta que no es així sinó d’una altra manera que, a la vegada, introdueix un altre misteri. L’acció és continuada, a l’estil de les pel·lícules de James Bond, que quan escapa d’una situació perillosa o delicada s’afica en una altra encara pitjor. Els llocs on esdevenen les situacions són reals, famosos, idíl•lics i coneguts, com Florència i els seus museus i obres d’art, Venècia i Istambul, on, a més del que pugui conèixer el lector hi ha noves informacions desconegudes que agraden i omplen. Els personatges, no massa perquè el lector pugui seguir-los sense problemes ni haver de recórrer a ajudes per saber qui és aquest o aquest altre, són tots superiors: el dolent és un savi enginyer en biologia que pot descobrir i estendre un virus que emularia la famosa Pesta negra del segle XIV, a més sense el dolor i el terror que significà aquesta. El bo és un savi professor universitari d’història de l’art que gairebé ho sap tot i que per resoldre enigmes i seguir pistes febles és un súper. La “partenaire”, al·lota jove, guapa, superdotada i calva que, aparentment, és bona, llavors resulta que és molt dolenta i finalment acaba sent bona. Els altres personatges secundaris no arriben als principals, però tampoc no desmereixen gaire. Entre altres coses i per donar un poc més d’emoció el professor, personatge principal, té una amnèsia temporal provocada que fa que persegueix la solució del problema generat pel dolent sense saber exactament que li va passar el dia anterior, quan començà la història. A més la història passa en uns pocs dies. Tot amb constants referències al llibre de Dant, els seus significats i els de quadres que tenen alguna relació amb el dit llibre. A més el llibre dóna informació sobre distints aspectes relatius a ciència en majúscules que en petites dosis la fan entenent i assequible. I això agrada molt al lector. Així i tot la lectura no es gens complicada: correcta i fàcil, informadora, entretenidora i suggestiva. Tot això ben barrejat\nfa, per si mateix, un bestseller. Més el que duia per endavant, encara millor. Així i en conjunt, de bona literatura, personal, creativa, enriquidora, poca cosa. Però ja ho sabem. No es pot tenir tot.\nBrown va nàixer i va créixer a Exeter, Nou Hampshire, el més gran de dos germans. La seva mare és una professional de la música, i tocava l'orgue en una església. El seu pare Richard G. Brown ensenyava matemàtiques superiors a l'Acadèmia Phillips d'Exeter. Dan Brown es va graduar a l'Amherst College i a l'Acadèmia Phillips d'Exeter, on va fer de professor d'anglès abans de dedicar-se a temps complet a escriure novel·les. El 1996, el seu interès pels codis i les agències secretes estatals el van portar a escriure la seva primera novel·la, La Fortalesa Digital, tot i que no va ser publicada fins que ja va ser un autor famós. Va passar molt de temps al museu del Louvre recollint documentació per incloure-la a El codi Da Vinci, un llibre de gran èxit als Estats Units i a la resta del món. Altres obres seves, gairebé totes ells bestsellers, són: La fortalesa digital, 1998, Àngels i dimonis, 2000, El gran engany, 2001, El símbol perdut, 2009 i Inferno, 2013. [de Wikipèdia]\nAquest mes de novembre es commemora el centenari del naixement d’aquest autor nat a l’Algèria francesa i mort a França. Són una sèrie de circumstàncies que el fan benvolgut a terra nostra i d’aquí que la UIB li faci aquest reconeixement en forma de projeccions de pel·lícules sobre obres seves, conferències i exposicions. Una d’elles és que la seva padrina era menorquina, una altra que va visitar Mallorca, però la més important és la qualitat de les seves obres. No debades li fou concedit el premi Nobel de literatura, l’any 1957, o que aquest llibre que comentam està el primer entre els 100 millors llibres de la literatura francesa, segons Le Monde. Alber Camus, juntament amb Jean Paul Sartre, és un dels representants del corrent filosòfic francès anomenat existencialisme. Aquesta filosofia defensa que l’individu és lliure i totalment responsable dels seus actes. Doncs bé, L’étranger, traduït al castellà com El estranjero i en català com L’estrany és un llibre on el protagonista conta la història en primera persona. Ell és un estrany si el comparam amb la resta de la gent que viu i actua d’acord amb uns condicionaments socials. Ell no, si, quan mor la seva mare, no sent pena, ni plora no falseja els sentiments, cosa que provoca cert menyspreu o irritació per part de l’altra gent. El mateix passa amb la seva al·lota quan li demana per casar-se, li diu que sí, com que respon a la pregunta de vols un cafè? I en demanar-li si l’estima li contesta, fredament, que no. Era el que sentia i no dissimulava. Així va fent la seva vida com si ell fos tot el món i el que l’envolta no té més importància que la que ell li dóna en cada moment determinat. En certs moment pot parèixer un nihilista, una persona sense il·lusió , indiferent davant tot. I potser és així. Però hi ha més, hi ha aquell existencialisme del que parlàvem abans. Llavors amb motiu d’un homicidi, del seu judici i finalment a l’espera de la mort segueix tota la novel·la amb aquest toc “estrany”. Tots coneixem, o tenim notícia d’alguna persona estranya. Per tant escau millor aquest títol que no l’estranger, tot i que també ho sigui. El retrat psicològic dels personatges és magistral i la novel·la, si està entre les millors per moltíssims de lectors enquestats deu ser per qualque cosa. Imprescindible.\nAlbert Camus (Mondovi, Algèria 1913 - Villeblevin, França 1960) fou un escriptor i filòsof francès guardonat amb el Premi Nobel de Literatura l'any 1957, considerat juntament amb Jean-Paul Sartre un dels principals membres de l'existencialisme. Va néixer el 7 de novembre de 1913 a la ciutat de Mondovi, avui dia anomenada Dréan i situada a Algèria, en aquells moments sota l'ocupació francesa, per la qual cosa tenia la consideració de piednoir. De pare francès, que va morir quan ell tenia un any, i de mare (Catherine Sintes) néta d'emigrants menorquins a Algèria, va ser educat per l'àvia materna (Catalina Cardona) a Alger, on va viure fins al 1940. Catherine sordejava, era analfabeta i acostumava parlar amb frases curtes; Albert li va dedicar la seva obra "Le premier homme" així :" A toi qui ne pourras jamais lire ce livre" (Per tu que no podràs llegir aquest llibre"). S'ha escrit sobre el domini de la llengua catalana que hauria tingut aquest autor , donat els antecedents familiars per part de mare. És possible que l'entengués però, segons testimonis, no devia saber parlar aquesta llengua. Ingressà a la Universitat d'Algèria per estudiar filosofia, universitat on es graduà el 1935. En les seves obres va elaborar una reflexió sobre la condició humana. Rebutjant la formulació d'un acte de fe en Déu, en la història o en la raó, es va oposar simultàniament al cristianisme, al marxisme i a l'existencialisme. No va deixar de lluitar contra totes les ideologies i les abstraccions que allunyen a l'home de la seva condició humana i que Albert Camus ho denominà Filosofia de l'absurd. El 1957 va rebre el Premi Nobel de Literatura per la seva important producció literària, que amb sinceritat il·lumina els problemes de la consciència humana de la nostra època. Novel·les: 1942: L'Étranger (en català, L'estrany) 1947: La Peste 1956: La Chute (en català, La caiguda) 1971: La Mort heureuse, obra pòstuma 1995: Le premier homme, obra pòstuma i incompleta Teatre: 1938: Caligula, estrenada el 1945 1944: Le Malentendu 1948: L'État de siège 1949: Les Justes 1959: Les Possédés A més d’altres assajos i obres de no ficció. [de Wiquipèdia]\nAssaig sobre la ceguesa. José Saramago. Aquesta novel·la, d’un autor premi Nobel de 1988 i conegut i apreciat pels lectors espanyols, té una sèrie de característiques que la fan única, especial, un poc rara fins i tot. Quines són? La primera d’elles afecta a la forma, està contada talment com els nostres padrins i padrines contaven rondalles vora la foganya, fent totes les veus i relatada sense espais, així la novel·la no té capítols ni apartats, ni guionets per indicar els diàlegs, a més va canviant de relator i així parla el protagonista com el narrador. Aquesta manera de contar pot confondre un poc, però no és aquest el cas ja que se segueix la història sense problemes. Els protagonistes no tenen nom propi i així es van coneixent per alguna característica seva, per exemple la dona del metge, l’al·lota d’ulleres fosques, el xavalet o el primer cec. El llibre està escrit en un llenguatge normal, estàndard, assequible i sense complicacions, i, de tant en tant, hi apareix una dita o refrany per corroborar alguna exposició anterior. És notable la quantitat que hi apareixen i que tots siguin tan coneguts per terra nostra, com si les dites que apareixen siguin universals. Una altra característica pot ser la temàtica, és una novel·la de ciència ficció?, és una distopia?, o apocalíptica? Potser un poc de tot, però bàsicament és una nova societat que surt a un lloc indeterminat quan comença, inesperadament, que un conductor torna cec, però una ceguesa estranya ja que enlloc de veure-ho tot negre veu una resplandor blanca. Poc a poc tothom es va contagiant i tothom torna cec exceptuant una sola dona, la dona del metge. Entre la gent més propera formen una part d’aquesta societat que davant els límits de la supervivència fan emergir els instints, de salvació, de supervivència i altres baixos instints que demostren com de dolents poden ser les persones. A més a més la superació de dificultats és contínua i així, si surten d’una situació problemàtica, que ho són totes, entren a una altra encara pitjor. Novel·la trista, horrible, terrorífica, que la salva un final bo, la ironia i l’humor en què l’autor tracta diferents escenes, la descripció i el retrat dels personatges. Alguns crítics hi veuen una paràbola de la societat actual que, de cada dia, perd la visió del que és important per centrar-se i fer necessari allò que alimenta el seu egoisme. Potser.\nJosé de Sousa Saramago (Azinhaga, Portugal, 16 de novembre de 1922 - Lanzarote, 18 de juny de 2010) fou un escriptor portuguès guardonat amb el Premi Nobel de Literatura l'any 1998. Membre del Partit Comunista Portuguès des de 1969, va patir la persecució i censura durant els anys de la dictadura de António de Oliveira Salazar. Posteriorment va sumar-se a la Revolució dels Clavells que va portar la democràcia a Portugal l'any 1974. Des de 1976 es dedicà exclusivament al seu treball literari. El 1998 es va casar amb la periodista i traductora espanyola Pilar del Río, qui va traduir les seves obres al castellà. Saramago acabà compartint la seva residència entre Lisboa i l'illa de Lanzarote (Illes Canàries), on morí el 18 de juny del 2010 als 87 anys. Les seves obres destaquen per la denúncia dels mals de la societat actual, portant a l'extrem algun dels casos per analitzar què passaria i posar-lo en relleu. Sempre hi ha algun protagonista que s'oposa a deixar-se anar, és l'arquetip de l'heroi. Pel que fa a l'estil, usa frases llargues, amb un estil de puntuació propi. El 1944 inicià l'escriptura de la seva primera novel·la, Terra do pecado ("Terra del pecat", 1947), que no va tenir gens d'èxit. La seva segona novel•la Claraboia no pogué ni tan sols publicar-la. Aquest fet provocà que abandonés la literatura durant vint anys. La seva primera gran novel•la fou Levantado do chao (1980), un retrat fresc i vívid de les condicions de vida dels treballadors de la població de Lavre, situada a la regió d'Alentejo. Amb aquest llibre Saramago aconseguí trobar la seva veu pròpia, amb l'estil gairebé poètic que el caracteritza. La novel·la O Evangelho Segundo Jesus Cristo ("L'Evangeli segons Jesucrist", 1991) el catapulta a la fama a causa d'una polèmica sense precedents a Portugal (que es considera una república laica), quan el govern veta la seva presentació al Premi Literari Europeu d'aquell any, al·legant que "ofèn als catòlics". Com a acte de protesta Saramago abandona Portugal i s'instal·la a l'illa de Lanzarote (Illes Canàries). El 1995 publica Ensaio sobre a cegueira ("Assaig sobre la ceguesa") i el 1998 és guardonat amb el Premi Nobel de Literatura per una obra que amb paràboles sustentades per la seva imaginació, compassió i ironia ens permet contínuament observar una nova realitat il·lusòria, esdevenint el primer autor en llengua portuguesa en rebre aquesta distinció. [de Wiquipèdia]


El pati de l’Escola Esteve Barrachina obrirà les tardes de dijous i divendres a partir del 5 de març — Educació\nEl pati de l’Escola Esteve Barrachina obrirà les tardes de dijous i divendres a partir del 5 de març\nEl pati de l’Escola Esteve Barrachina obrirà les tardes de dijous i divendres a partir del 5 de març El centre públic obrirà les portes tots els dijous i divendres de 16.30 a 18.30 hores fora de l’horari lectiu amb l’objectiu d’oferir un espai d’ús públic per a l’esbarjo social i familiar. La iniciativa és una prova pilot que funcionarà del 5 de març al 12 de juny i pretén donar resposta a la demanda d’un grup de famílies de l’escola. https://www.sitges.cat/serveis/ensenyament/actualitat/noticies/el-pati-de-l2019escola-esteve-barrachina-obrira-les-tardes-de-dijous-i-divendres-a-partir-del-5-de-marc https://www.sitges.cat/serveis/ensenyament/actualitat/noticies/el-pati-de-l2019escola-esteve-barrachina-obrira-les-tardes-de-dijous-i-divendres-a-partir-del-5-de-marc/@@download/image/DSC_0034.jpg\nImatge de recurs del pati de l'escola Barrachina\nEl centre públic obrirà les portes tots els dijous i divendres de 16.30 a 18.30 hores fora de l’horari lectiu amb l’objectiu d’oferir un espai d’ús públic per a l’esbarjo social i familiar. La iniciativa és una prova pilot que funcionarà del 5 de març al 12 de juny i pretén donar resposta a la demanda d’un grup de famílies de l’escola.\nEl pati de l’Escola Esteve Barrachina obrirà les portes a partir del març els dijous i els divendres fora de l’horari lectiu gratuïtament. Des de les 16.30 fins a les 18.30 hores oferirà a infants, adolescents, joves i familiars un espai per jugar-hi o relacionar-se amb companys de joc. Es tracta d’una prova pilot que funcionarà del 5 de març al 12 de juny.\nEl regidor d’Educació, David Martínez, assegura que “de moment només obrirà el pati de l’Escola Esteve Barrachina, però en funció de la prova pilot, l’Ajuntament de Sitges valorarà si aquest servei l’estén a la resta de centres públics”. David Martínez afegeix que “la regidoria d’Educació estudiarà la possibilitat d’elaborar un Pla d’Educació per posar a disposició de la ciutadania no només els patis sinó també altres espais dels centres educatius”.\nAquesta iniciativa respon a la voluntat de l’Ajuntament de Sitges de donar resposta a la demanda d’un grup de famílies de l’escola Esteve Barrachina. A través dels patis oberts, la regidoria d’Educació vol optimitzar l’ús d’aquests equipaments públics i posar-los a l’abast de la ciutadania per potenciar-ne el vessant social mitjançant un espai de joc i de relacions intergeneracionals.\nEl centre estarà vigilat per un conserge que vetllarà per les normes de convivència i seguretat.\nEl 2017 i durant un any es van obrir els patis de l’Escola Esteve Barrachina, l’Institut Joan Ramon Benaprès, Maria Ossó, però a causa de la manca d’assistència de gent, la iniciativa va deixar de funcionar.\nPrèviament, l’any 2008 també es va fer una prova de patis oberts.


ERC proposa adequar les parcel·les de propietat municipal com a horts i pregunta sobre les taxes de cobrament a empreses subministradores. - La Seu d'Urgell\nParcel·la ubicada a la zona del Salit\nEl grup municipal d’ERC a l’Ajuntament de la Seu ha presentat una moció que ha de ser debatuda al ple del proper dijous 24 de setembre i on proposa que tot un seguit de parcel·les de propietat municipal, siguin adequades com a horts i s’elaborin unes bases per al seu arrendament.\nActualment, l’ajuntament disposa de tot un seguit de parcel·les ubicades en diferents indrets del municipi, amb una superfície total superior als mil metres quadrats i que resten totalment en desús. ERC considera que adaptar-les per tal d’arrendar-les com a hort, pot ser una solució per fer front a la demanda d’horts que hi ha actualment a la ciutat.\nAixí mateix, la formació considera també que donar aquest ús als terreny és fomentar hàbits de consum saludable i pràctica de l’activitat física.\nEls acords proposats per ERC la Seu fan referència al fet d’adequar els terrenys esmentats eliminant la capa impermeabilitzadora i roturant el terreny, redactar unes bases públiques per al seu arrendament a mode de lloguer social, així com obrir la convocatòria entre els mesos de gener i febrer de 2019, com a molt tard.\nERC ha presentat també un seguit de preguntes escrites en referència a les dificultats per realitzar el cobrament de les taxes recollides en l’ordenança número 20 (“REGULADORA DE LA TAXA PER LES OCUPACIONS DEL SUBSÒL, EL SOL I LA VOLADA DE LA VIA PUBLICA I A FAVOR D’EMPRESES EXPLOTADORES DE SUBMINISTRAMENTS QUE AFECTIN A LA GENERALITAT O A UNA PART IMPORTANT DEL VEÏNAT”) i l’ordenança número 31 (“REGULADORA DE LA TAXA PER L’APROFITAMENT ESPECIAL DEL DOMINI PÚBLIC LOCAL, A FAVOR D’EMPRESES EXPLOTADORES DE SERVEIS DE SUBMINISTRAMENT D’INTERÈS GENERAL). Als inicis de 2017, ERC ja va qüestionar l’estat en que es trobava l’aplicació de les taxes, i en aquell moment, govern va prendre el compromís de resoldre la situació per poder aplicar la normativa i obtenir més ingressos pel pressupost municipal, feina que havia de plantejar-se conjuntament amb altres municipis de la comarca i gestionada a través del Consell Comarcal. Més d’un any més tard, ERC no té resposta de la situació de resolució i per aquest motiu planteja les següents preguntes:\nEn quin punt es troba la resolució de l’aplicació d’aquetes dues ordenances?\nA qui s’ha encomanat aquesta feina?\nQuina data hi ha prevista perquè es puguin començar a cobrar els drets municipals?\nQuants anys preveu la normativa que podem cobrar aquests drets retroactivament? Quin import acumulat pot suposar per La Seu?\nMOCIÓ PER ARRENDAR PARCEL·LES DE PROPIETAT MUNICIPAL COM A HORTS\nL’Ajuntament de la Seu d’Urgell té en propietat diferents parcel·les de terreny ubicades a diferents espais del terme municipal amb una superfície total superior als mil metres quadrats.\nAquestes parcel·les estan totalment en desús.\nAl nostre municipi, existeix una demanda de lloguer de terrenys per tal de fer-hi hort, i considerem que aquestes parcel·les poden ser idònies per tal d’oferir aquest servei.\nPRIMER.- Adequar i tancar les parcel·les de propietat municipal esmentades per tal de deixar-les amb l’estat de terra original, eliminant la capa impermeabilitzadora en les que sigui necessari i roturant el terreny.\nSEGON.- Redactar unes bases públiques per tal de poder optar a l’arrendament de les parcel·les amb ús exclusiu de fer-hi hort i establint un lloguer social.\nTERCER.- Obrir la convocatòria per a l’arrendament durant els mesos de gener i febrer de 2019, com a molt tard.\nPREGUNTES REFERENTS A L’APLICACIÓ DE LES ORDENANCES 20 i 31 DE L’AJUNTAMENT\nDurant els primers mesos del 2017 el nosttre grup va preguntar al govern sobre el cobrament de les taxes recollides en les ordenances 20 ("REGULADORA DE LA TAXA PER LES OCUPACIONS DEL SUBSÒL, EL SOL I LA VOLADA DE LA VIA PUBLICA I A FAVOR D’EMPRESES EXPLOTADORES DE SUBMINISTRAMENTS QUE AFECTIN A LA GENERALITAT O A UNA PART IMPORTANT DEL VEÏNAT”) i l’ordenança 31 (“REGULADORA DE LA TAXA PER L’APROFITAMENT ESPECIAL DEL DOMINI PÚBLIC LOCAL, A FAVOR D’EMPRESES EXPLOTADORES DE SERVEIS DE SUBMINISTRAMENT D’INTERÈS GENERAL). Fins aquell moment ( i fins avui, creiem) no s’estan aplicant en tot el seu abast.\nTècnics i assessors ens van confirmar la dificultat de la seva implementació per raons d’interpretació legals, entre altres.\nNo obstant aquestes dificultats, el govern va confirmar-nos de la seva voluntat de resoldre totes les qüestions per poder aplicar la normativa i obtenir uns ingressos no gens menyspreables pel pressupost municipal de La Seu. Aquesta feina, però, van plantejar de fer-la conjuntament amb la resta de municipis de l’Alt Urgell sota el paraigua i per iniciativa del Consell Comarcal.\nHa passat més d’un any i no hem tingut cap retorn sobre l’evolució i la resolució definitiva de l’assumpte i tampoc existeix la seva previsió d’ingrés en el pressupost del consistori d’aquest 2018.


Bounou «vs» Oblak: Duel a les porteries - Diari de Girona\nMontilivi viurà diumenge el duel entre Bounou i Oblak, dos dels porters més en forma de la Lliga · El marroquí i l'eslovè van coincidir l'estiu del 2014 a l'Atlètic\nmarc brugués 30.11.2018 | 01:09\nPacient, pencaire, constant i amb unes condicions que finalment li han permès arribar a la màxima categoria i fer-se un lloc entre els millors porters de la Lliga. Així és el porter del Girona Yassine Bounou, que enguany ha acabat amb tots els dubtes que hi havia al seu voltant. La figura del marroquí ha agafat una dimensió descomunal el darrer mes arran de les seves últimes actuacions. L'exhibició a Mestalla contra el València (0-1) i les aturades salvadores diumenge passat a Cornellà-El Prat davant l'Espanyol (1-3) han fet que Bounou acaparés elogis i fos protagonista en un piló de resums de millors aturades de la jornada. Fins i tot, casualment, aquesta setmana ha reaparegut l'interès de l'Atlètic de Madrid, que en té el 50% dels drets, per recuperar-lo al 30 de juny. La progressió i el fet que acabi contracte d'aquí a set mesos fa de Bounou un autèntic caramel per a qualsevol equip. Ell té clar que es vol quedar al Girona i, de fet, ja fa mesos que negocia la seva renovació amb el conjunt de Montilivi. Tanmateix, el fet que els seus drets siguin compartits amb l'Atlètic complica que l'operació es tanqui.\nPrecisament diumenge, el marroquí es veurà les cares amb que va ser el seu primer equip a l'Estat. Un partit especial per a un Bounou que es retrobarà amb diversos excompanys al filial matalasser (2012-14) com Saúl Ñíguez o Lucas Hernández, entre d'altres. Durant la seva etapa al Manzanares, Bounou també va treballar al costat dels porters del primer equip i així va compartir bons moments de feina amb dos dels millors porters del món com són Thibaut Courtois i Jan Oblak. L'estiu del 2014, Bounou va fer la pretemporada amb el primer equip al costat d'Oblak, que havia arribat per cobrir l'adeu de Courtois, al Chelsea. A finals d'agost, però, Bounou va acceptar ser cedit al Saragossa on s'estaria dos anys (14-16) abans de fitxar pel Girona el 2016. Tot i això, va tenir temps de treballar al costat d'Oblak. Amb el pas del temps, aquell porter fred i tímid amb qui compartia entrenaments l'estiu del 2014 és ara un dels millors del món. «És el millor del món. No ho dic jo per amistat, sinó que ho diuen els números i els fets», ha manifestat en més d'una ocasió Bounou sobre el seu excompany.\nEl pas endavant que ha fet Bounou aquesta temporada l'ha situat entre els deu porters menys golejats de la Lliga. Amb 15 dianes rebudes en 13 jornades, el marroquí està millorant els seus registres globals amb el Girona. Aquests números el situen com el setè porter menys batut de Primera Divisió, amb una mitjana d'1,15 gols per partit. Bounou, doncs, està de moment per davant de porters com Ter Stegen (FC Barcelona), Courtois (R.Madrid) o Pau López (Betis), entre d'altres.\nEn aquest sentit, des que va aterrar a Montilivi, l'exporter del Saragossa ha encaixat 85 gols en 65 partits. És a dir una mitjana d'1,3 gols per partit. Tot i això, les prestacions de Bounou estan millorant substancialment aquesta temporada amb partits on ha estat el millor jugador del Girona i on les seves intervencions han servit per donar punts a l'equip. En aquest sentit, el marroquí acumula un total de 21 cleansheet (cops que ha mantingut la porteria a zero) des que defensa la porteria del Girona. D'aquests 21, cinc han estat aquesta temporada contra Valladolid, Vila-real, Reial Societat, València i Leganés. La temporada passada, també a Primera, va aconseguir-ne 9 en tot el curs.\nDe la seva banda, Oblak n'ha fet un art, del cleansheet. El porter eslovè ha deixat la porteria a zero en 101 dels 181 partit que ha jugat amb l'Atlètic. En tot aquest temps, el balcànic ha encaixat 117 gols, que fan una mitjana de 0,64 per partit. Una xifra esfereïdora que el converteix, per força en un dels millors porters del moment. Aquesta temporada, Oblak manté la seva línia i és el porter menys golejat de Primera, amb només 9 gols rebuts en les 13 jornades disputades. Neto, del València, també n'ha rebut 9 amb un partit jugat menys (12). Sigui com sigui, el Girona té l'honor d'haver marcat a l'eslovè tres dels 117 gols que ha encaixat com a porter matalasser.\nD'aquesta manera, Bounou i Oblak es retrobaran diumenge a la gespa de l'estadi de Montilivi (1/4 de 5) on protagonitzaran el duel entre dos dels porters més en forma del moment. Una bona prova de foc per a la punteria dels Stuani, Portu, Doumbia i companyia per part local i per a tota l'artilleria pesant que portarà l'Atlètic, amb Griezmann al capdavant i Diego Costa, Kalinic, Correa, Lemar o Gelson Martins.


El Pla Director Urbanístic de les Vies Blaves s'aprovarà a principis de 2019 | NacióManresa\nPilar Màrquez Ambròs, Berga | 05/03/2018 a les 19:46h\nArxivat a: Municipis, camins, Cardener, Via Blava del Llobregat, Vies Blaves, Via Blava Llobregat, turisme, urbanisme, PDU, rius, redacció, Llobregat\nDavid Font, Agustí Serra i Marc Castells, aquest dilluns a Berga | Pilar Màrquez Ambròs\nL'aprovació definitiva del Pla Director Urbanístic (PDU) del projecte que farà transitables les lleres dels rius Llobregat, Anoia i Cardener es preveu per al primer trimestre de 2019. El director general d'Ordenació del Territori i Urbanisme, Agustí Serra, i el vicepresident segon de la Diputació de Barcelona i responsable de l'àrea de Desenvolupament Econòmic Local, Marc Castells, han presentat aquest dilluns a Berga l'avanç del pla urbanístic de les Vies Blaves amb què es crearan 243 quilòmetres de camins per a vianants i mitjans no motoritzats al Llobregat i els seus afluents. Castells ha evitat concretar les previsions que hi ha de cara a començar les primeres obres sobre el terreny i ha destacat que la iniciativa es troba ara en una "fase de plantejament" i que "és un projecte singular" perquè s'està treballant a la vegada "amb el projecte executiu i constructiu" de manera que "s'innova" en la manera que Generalitat i Diputació fan camí plegades.\nA la presentació, que també ha comptat amb el president del Consell Comarcal del Berguedà, David Font, han assistit representants d'una dotzena d'ajuntaments que se situen al voltant de la futura Via Blava al seu pas per la comarca. Marc Castells ha definit les Vies Blaves "com un dels projectes més emblemàtics que farà la Diputació de Barcelona" i "com un projecte de mancomunitat que va més enllà de qualsevol legislatura, que és un projecte de país que ha d'unir Castellar de n'Hug amb el mar" amb itineraris que es podran fer a peu, a cavall o en bicicleta.\nL'objectiu, segons Castells, és posar en valor "el paisatge bucòlic" de la zona, però també "el patrimoni industrial, cultural i gastronòmic" a favor "d'un turisme actiu i d'un senderisme de molta qualitat". La inversió corre a càrrec de la Diputació de Barcelona, mentre que tot el que són aspectes de plantejament ho porta el departament de Territori i Sostenibilitat de la Generalitat.\nPresentació de l'avanç del Pla Director Urbanístic de les Vies Blaves a Berga, aquest dilluns.\nEl director general d'Urbanisme, Agustí Serra, ha encetat la seva intervenció recordant que "és una iniciativa molt potent, no només des del vessant territorial sinó des del punt de vista paisatgístic". Serra ha defensat el projecte de les Vies Blaves com un exemple de com "es poden fer polítiques de paisatge en el territori". Per a Agustí Serra, "el pla director és un instrument purament urbanístic que la Generalitat posa a disposició de la Diputació de Barcelona i del territori" en el que també és un projecte de col·laboració supramunicipal.\nUn projecte inèdit al sud d'Europa\nLes Vies Blaves discorreran per 58 municipis de set comarques amb una població de més de 400.000 habitants. La Diputació de Barcelona va decidir engegar el projecte el 2015 i la Generalitat és ara l'encarregada de la tramitació i coordinació del Pla Director, que ha de crear un marc urbanístic adequat per recuperar, difondre i fer accessible" els diversos paisatges culturals i naturals situats al llarg de les lleres dels rius", segons han defensat també aquest dilluns a Berga els representants d'ambdues institucions.\nEl PDU estructura les Vies Blaves en tres elements que conformen els camins i en proposa criteris d'ordenació. En primer lloc, hi ha la via, "que es concep tant com un camí físic, amb els requisits d'accessibilitat que això comporta, com de manera que esdevé un recorregut i un relat per l'evolució del paisatge i el patrimoni". Llavors, també es planteja un total de 35 portes d'accés, que són els punts d'entrada a la via i de concentració de serveis de mobilitat, seguretat i tècnics. I, finalment, hi figuren els nodes que són els encreuaments que tindran les Vies Blaves amb d'altres camins històrics, rutes turístiques o senders de Gran Recorregut (GR).\n"També s'aprofiten i es condicionen camins existents", ha detallat el president del Consell Comarcal del Berguedà, David Font. Font ha afirmat que "no podem deixar passar la oportunitat de fer reviure l'entorn d'aquesta via blava, fer reviure tot el que ha estat" en referència al passat industrial de les colònies industrials, però també al patrimoni natural i cultural de la comarca.\nEl document, en aquesta fase d'avanç, no defineix encara el traçat definitiu de la via ni el número i ubicació concreta de portes i nodes, sinó que en fa una proposta que s'haurà de treballar juntament amb els municipis situats al llarg de les Vies Blaves. Font ha demanat així als alcaldes de la comarca que "agilitzin al màxim" els arranjaments i modificacions que permetran tirar endavant uns camins dels quals “el Berguedà ha de poder ser de les primeres comarques beneficiades". Segons David Font, hores d'ara tota la ruta per la comarca "està resolta" però s'ha de lligar amb les unitats urbanístiques que es corresponguin.\nUns 45 milions d'euros d'inversió\nLes Vies Blaves s'estructuraran en tres branques. La Via Blava del Llobregat recorrerà 140,5 quilòmetres des de les fonts del riu, a Castellar de N'Hug, fins a Martorell, unint indrets com Sant Benet de Bages, Montserrat i 15 colònies tèxtils. El recorregut principal es podrà completar amb fins a gairebé 90 quilòmetres més de possibles variants i enllaços. Es proposen 16 portes. La Via Blava Llobregat suposarà una inversió de 22 milions d'euros.\nPerò també hi haurà la Via Blava del Cardener, on s'habilitaran 54,7 quilòmetres d'itineraris pel Bages, entrant a la demarcació de Barcelona per Cardona i confluint amb la Via Blava Llobregat a Castellgalí. La inversió prevista és de 10 milions d'euros i s'indiquen 7 possibles portes d'accés. I també la Via Blava de l'Anoia, que seguirà el riu al llarg de 48 quilòmetres per l'Anoia, l'Alt Penedès i el Baix Llobregat. Començarà a Jorba i s'unirà a la Via Blava Llobregat a Martorell, amb un total de 12 possibles portes i requerirà una inversió de 12 milions d'euros. La inversió total a les tres branques de projecte s'acostarà als 45 milions d'euros.\nExemple de proposta de Via Blava.\nDesprés de la presentació al Berguedà, que ha estat la primera que han realitzat Diputació i Generalitat, el dijous 8 de març s'explicarà el projecte a Manresa per als ajuntaments propers del Cardener i del Llobregat; mentre que el divendres 9 de març s'informarà als municipis de l'àrea d'influència del riu Anoia.\nEl disseny de les Vies Blaves es du a terme mitjançant aquest pla director urbanístic, una figura que és de planejament supramunicipal amb un gran nivell de detall.\nLes aportacions que es recullin durant aquestes sessions de presentació al territori i de consulta als ajuntaments serviran per enriquir el document. Com tots els PDU, un cop hagi rebut l'aprovació inicial se sotmetrà a informació pública i a l'audiència dels ajuntaments. Per tal de coordinar tots els treballs, s'ha posat en marxa una comissió de seguiment amb representants de la Generalitat, la Diputació i l'equip redactor.\nEl projecte de les Vies Blaves que passarà pel Bages serà una realitat d'aquí 6 anys\nCaminant per descobrir el potencial del projecte Vies Blaves\nMeandre donarà a conèixer el projecte Vies Blaves a través d'una excursió\n10 Un euro contra el càncer per cada Collbaix coronat: la proposta solidària del cap de setmana


Partidàs al Blaugrana davant el Veszprem de Vranjes\nFoto: ehfcl.com L'equip hongarès té un gran potencial\nPrimer plat fort de la temporada al Blaugrana amb la visita del Veszprem hongarès en la segona jornada de la Champions.\nFC Barcelona Lassa - Veszprem, dissabte 18 hores (Esport3)\nPrimer plat fort de la temporada al Blaugrana. Arriba el Veszprem amb un potencial grandíssim, que en la primera jornada va derrotar per 29-27 el Kielce, de la família Dujshebaev, Aguinagalde, Lijewski, Jurecki i companyia.\nEl precedent més immediat va ser fa dues temporades a la fase de grups i el Barça va guanyar per 26-23.\nImatge del 26-23 de fa dues temporades. Foto: FCBHandbol\nPerò és un equip que porta el record d’una de les remuntades més espectaculars viscudes al Palau Blaugrana a càrrec del Dream Team, quan havien de remuntar 5 gols (havien perdut 33-28) i dins la segona part el Barça perdia de 5 més. Però els de Valero Rivera van acabar guanyant per 32-27 i van passar a semifinals i després acabarien guanyant la seva tercera Copa d’Europa consecutiva, de les cinc que guanyarien.\nL’equip hongarès té una plantilla excepcional, a les ordres de Ljubomir Vranjes.\nA la porteria a l’hongarès Mikler, s’hi afegeix ara l’ex-blaugrana Arpad Sterbik.\nA l’extrem dret tenen els eslovens Gajic i Marguc.\nAl lateral dret un altre ex-blaugrana com és Laszlo Nagy i el noruec Tonnesen.\nCom a centrals tenien l’hongarès Lekai i el serbi Nenadic, i s’hi afegeix el francès Kentin Mahé, que també pot jugar d’extrem esquerre.\nAl pivot al suec Andreas Nilsson i a l’eslové Blagotinsek, s’afegeix el danès René Toft Hansen.\nAl lateral esquerre tenen el serbi Momir Ilic i l’eslovè Mackovszek i dos jugadors que la temporada passada van jugar poc com el francès Accambray i l’iraní nacionalitzat hongarès Jamali. I també el bosni Terzic, que és especialista defensiu.\nA l’extrem esquerre continua el macedoni Manaskov i arriba el croat Strlek, que ha fet que Cristian Ugalde marxé cap al Hannover alemany.\nL’espectacle sembla que està assegurat entre dos dels millors equips d'Europa.\nDeclaracions prèvies de Xavi Pascual\nLes declaracions de Xavi Pascual abans de rebre el @mkbveszpremkc al Palau: "Hem de saber que ens tocarà patir" https://t.co/7f8k5mpmNq #ForçaBarça pic.twitter.com/5Tt3WQkpwZ\n— Barça Handbol (@FCBhandbol) 21 de setembre de 2018\n“Volem jugar bé, perquè si ho fem tindrem moltes més opcions de guanyar. Esperem que l’afició ens pugui ajudar”.\n“Han canviat jugadors, és un equip més jove. És un tros d’equip, amb bons jugadors i una gran porteria. És un clar candidat a ser a Colònia”.\n“Tinc bon feeling amb l’equip, sempre el tinc. Tenim ganes que arribin aquests partits, i tenim ganes de jugar al Palau”.\nFraikin Granollers 34 : 31\t GOG Gudme\nAzoty Pulawy 26 : 35\t THW Kiel\nKielce 35 : 36\t Veszprém\nFC Barcelona Lassa 30 : 25\t Rhein-Neckar Lowen\nMeshkov 32 : 23\t Kristianstad\nVardar Skopje 33 : 27\t Montpellier HB\n1 FC Barcelona Lassa 14\t 24\n2 Veszprém 14\t 20\n3 Vardar Skopje 14\t 19\n4 Kielce 14\t 14\n5 Rhein-Neckar Lowen 14\t 14\n6 Meshkov 14\t 9\n7 Montpellier HB 14\t 7\n8 Kristianstad 14\t 5\n1 THW Kiel 6\t 12\n2 GOG Gudme 6\t 6\n3 Fraikin Granollers 6\t 5\n4 Azoty Pulawy 6\t 1


Les conversions a Google Adwords - EINSTIC - Pàgines web i publicitat online\nLes conversions a Google Adwords\nComeç electrònic, Notícies\nUna conversió es produeix quan un usuari fa clic sobre un anunci de Google AdWords i en entrar a la pàgina realitza una acció que l’empresa ha definit com a valuosa, com per exemple realitzar una compra online o trucar a l’empresa des del telèfon mòbil.\nLes conversions poden ser molt diferents i per tant, trobem diferents opcions:\n– Conversions a la pàgina web: utilitzem aquesta conversió quan volem realitzar un seguiment de les vendes online, dels formularis de contacte o de les visites en una pàgina web concreta. L’objectiu és que els usuaris entrin a la teva pàgina web i comprin a través d’ella. És una de les conversions més utilitzades.\n– Conversions de trucada: serveixen per comptabilitzar les trucades que rep l’empresa un cop els usuaris han fet clic a l’anunci. Aquests anuncis s’anomenen anuncis amb extensió de trucada i gràcies a ells, l’usuari pot trucar immediatament a l’empresa. Són conversions que es poden comptabilitzar des del telèfon mòbil però no des del fix.\n– Conversions a aplicacions mòbils i tablets: en aquest tipus de conversió hi trobem dos objectius; la descàrrega d’aplicacions o qualsevol altra acció relaciona amb l’aplicació com una venda, un registre o una subscripció.\nPer controlar aquestes accions és necessari utilitzar eines de seguiment de conversions de la plataforma de Google AdWords.\nAvantatges d’aplicar el seguiment de conversions:\nGràcies a les dades que ofereix es poden observar les campanyes, els grups d’anuncis, els anuncis i les paraules clau que més clients et fan arribar. També es poden consultar les conversions fetes des de diversos navegadors i dispositius. Gràcies a aquesta recopilació d’informació i a la interpretació del retorn de la inversió, es poden prendre decisions i canviar o modificar l’estratègia i/o la inversió de la campanya per millorar-la.\nTrobem dues formes per comptabilitzar les conversions:\n– Conversions: una vegada l’usuari ha fet clic a l’anunci i compra diversos productes, es comptabilitzaran totes les compres com a conversions diferents.\n– Clics convertits: el mateix usuari, si fa clic en un anunci i compra diversos productes a la web, aquestes comptabilitzaran com a una conversió.\nQuan realitzem una campanya d’AdWords l’objectiu final és tenir resultats positius per recuperar la inversió i inclús guanyar més diners. Per això, fer el seguiment de les conversions ajuda a saber com està funcionant la campanya. El millor indicador que senyala si una campanya té èxit o no és el paràmetre de les conversions.


23/03/2016 eventsFESTA DE L'ESTORETA VELLETAadmin\nCom cada any en el dia de Sant Josep, per a intentar recuperar i mantindre les tradicions genuïnament valencianes, esta Entitat ha celebrat la Festa de l’Estoreta Velleta.\nLa festa que va començar la nit anterior en el tradicional sopar de Falles, va continuar al dia següent pel matí en la preparació de l’almorzar, fregint pels cuiners de sempre l’embotit característic de la nostra terra, llonganices, choriços, botifarres i també els exquisits i saborosos ous deixats caure, que després, regats en bons vins valencians, feren les delícies dels exigents paladars dels socis assistents a l’acte.\nEn el bon sabor de boca de l’almorzar es va començar a montar el monument, en el creuer dels carrers Dr. Moliner i Bailen, amontonant ordenadament els trastos que s’havien arreplegat per a que el monument quedara vistós i poguera cremar-se fàcilment per la nit, i en acabar-lo alguns socis se n’anaren a pegar una becadeta i uns atres es quedaren a jugar unes partides de truc o dòmino.\nPer la vesprada un grup de sòcies d’El Piló, vestides en uns devantals blancs molt ben decorats, que res tenien que envejar als de les cambreres dels grans salons de té, prepararen un bon perol de chocolate que després repartiren en gots, acompanyats per una ensaïmada, al numerós públic que s’acostava a visitar-nos i compartir ab nosatres una velada de festa i tradició valencianes.\nI per a finalisar la festa a les vint hores vingueren els bombers i membres de protecció civil, i després de les paraules del nostre President i baix l’atenta mirada del públic congregat, autoritats i membres de distints partits política del municipi, es va prendre foc al monument el qual va ardir de forma impecable sense incidents.\n[su_spoiler title=»Vore les images: FESTA DE L’ESTORETA VELLETA» open=»no» style=»fancy» icon=»folder-1″]\n← PREMIS EL PILÓ A LES FALLES\tBolleti d’Informacio Cultural 48 →


'Xerrem?', la nova campanya del Voluntariat per la llengua\nEl programa ja disposa de 40 parelles actives i l'objectiu és arribar a les 110 de l'edició anterior\nEl director del departament de Política Lingüística, Joan Sans, i la cap de comunicació d'Andorra Telecom, Inés Martí, durant la presentació de la nova campanya. A. S. (ANA)\nEncampEl servei de Política Lingüística ha posat en marxa la nova campanya de promoció i informació del programa del Voluntariat per la llengua. La imatge i l'eslògan de promoció s'actualitza cada dos anys per atraure nous participants. La campanya tocava actualitzar-la l'any passat, però a causa de la pandèmia, no va ser possible, ha declarat el director del departament, Joan Sans, durant la presentació de la campanya. El lema escollit per aquesta edició ha estat 'Xerrem?', i la imatge, dissenyada per l'empresa 9 Marketing, presenta dos personatges, una voluntària anomenada, Laia, i un noi aprenent, el Matías, que s'envien missatges a través de WhatsApp. Sans, ha recordat que el programa es va posar en marxar el 2005 i que en aquesta 17a temporada es manté l'objectiu "d'aparellar gent catalanoparlant amb gent que té ganes de llençar-se a fer servir el català". Des del setembre, el programa ja disposa de 40 parelles actives i un dels objectius del servei és arribar a les 110 que hi va haver en l'anterior edició.\nEl director també ha destacat que el programa és un dels més potents dins el servei i ha afegit, que les parelles lingüístiques entre voluntaris i aprenents han d'organitzar trobades un cop a la setmana. A més, el servei també organitza activitats complementàries en què es convida a les parelles a fer altres activitats dins de l'agenda cultural del ministeri de Cultura i Esports o de l'agenda.ad. Sempre "projectes d'escala cultural", ha declarat.\nSobre les xifres de cada edició, Sans ha comentat que sempre hi acostuma a haver entre 80 i 90 parelles, i per enguany, es troba satisfet que abans de llençar la campanya, ja hi hagi unes dades tan bones. Cal recordar, que des de la temporada 2020-2021, el programa va incorporar una modalitat d'àmbit internacional. En aquesta nova modalitat, els voluntaris lingüístics es podien oferir per mantenir converses en format telemàtic amb aprenents de català de la Universitat Carolina de Praga. Al llarg de l'any passat, es van formar 21 parelles d'estudiants, incloses dins d'aquesta xifra de les 110 totals que hi va haver.\nPel que fa als perfils dels participants, Sans ha declarat que són molt diversos, tant amb gent jove, com amb gent de més avançada edat, la qual, acostumen a tenir més temps. Quan la gent s'inscriu sempre "hi ha algun condicionant" per la disponibilitat horària i els desplaçaments, i aquesta és "la feina més complicada" que han de fer els tècnics, ha incidit el director del departament.\nLa campanya també compta amb la participació d'Andorra Telecom. Des de l'entitat es mostren molt satisfets per seguir participant en el projecte. "Fa 15 anys que Andorra Telecom hi participa", ha explicat la cap de comunicació de l'entitat, Inés Martí, durant la presentació. De fet, ha indicat que l'entitat s'encarrega de la comunicació i de la difusió de la campanya amb vídeos i gràfiques a l'agència comercial d'Andorra Telecom, on hi ha molta afluència de visitants i temporers. A causa de la situació sanitària, el servei recorda la necessitat d'aplicar les mesures de seguretat establertes pel ministeri de Salut en les trobades presencials.\nvoluntariat llengua català Cultura


La policia israeliana se les ha hagut d'enginyar per evitar que palestins i jueus radicals no es trobessin i s'enfrontessin pels voltants de l'Esplanada de les Mesquites, on Revava, nou grup jueu extremista, havia convocat una manifestació de protesta contra el pla de desconnexió de Sharon. Amb tot, la policia, que havia prohibit la protesta, ha detingut el líder de la formació, David Ha-Ivrí, i vint més dels seus seguidors, i s'ha enfrontat a alguns palestins que volien accedir a l'esplanada per "defensar-la" dels extremistes.\n10/04/2005 - 00.00 Actualitzat 10/04/2005 - 21.39\nA Jerusalem s'ha viscut un matí tens arran de la protesta convocada pels extremistes israelians a l'Esplanada de les Mesquites. Hi ha por que un incident a l'esplanada desencadeni una reacció de violència i trenqui els acords assolits per l'ANP i el govern de Sharon. Finalment no ha passat res d'això; la tensió no ha anat més enllà, però a costa d'una Jerusalem literalment presa per la policia i els antidisturbis. Al matí, la policia israeliana havia detingut el líder dels radicals, David Ha-Ivrí, i una vintena dels seus seguidors a l'exterior del recinte.\nLa manifestació, convocada per l'organització Revava com a protesta pel pla d'evacuació del govern israelià, i que havia estat prohibida per la policia, ha aconseguit aplegar tan sols un centenar de persones, una xifra molt allunyada de les 10.000 que calculava el líder de Revava.\nL'accés a l'Esplanada de les Mesquites ha estat tancat per evitar el contacte directe entre jueus extremistes i palestins. Aquests últims, milers, volien accedir per "defensar-la" dels extremistes. Un líder palestí havia fet una crida als 1.300 milions de musulmans perquè defensessin el tercer lloc de culte per als musulmans, la mesquita d'Al-Aqsa. Els agents s'han enfrontat a alguns d'aquests palestins que volien "defensar" l'esplanada, i de resultes, un policia ha estat ferit. Les autoritats palestines han qualificat la mobilització de provocació.\nL'any 2000, la visita de l'actual primer ministre israelià, Ariel Sharon, a l'Esplanada de les Mesquites, va provocar l'última Intifada. Justament, Sharon ha marxat aquest matí cap als Estats Units per reunir-se amb el president nord-americà, George Bush.


Exposició de cal·ligrames realitzats per escolars pel Dia de l'Arbre\nEl Museu de la Rajoleria de Paiporta inaugura l'exposició de cal·ligrames realitzats per escolars amb motiu del Dia de l'Arbre\nAquest dijous 1 de febrer s’inaugura al Museu de la Rajoleria de Paiporta l’exposició de cal·ligrames fruit del certamen literari convocat amb motiu del Dia de l’Arbre. En el concurs, que ha arribat enguany a la tercera edició, han participat més de 400 xiquetes i xiquets dels centres Rosa Serrano, L’Horta, Ausiàs March, Jaume I, La Inmaculada, La Sénia i Andreu Alfaro. El certamen és una iniciativa de les regidories d’Educació i Urbanisme, Medi Ambient i Sostenibilitat, amb la col·laboració de l’àrea de Cultura.\nDels més de 400 cal·ligrames presentats baix el lema ‘Els arbres, nius de vida’, se n’han seleccionat al voltant de 50 per a l’exposició. El cal·ligrama és una tècnica que combina text escrit amb dibuix, i que ha disparat la imaginació de l’alumnat paiportí. La mostra estarà a disposició del públic des d’aquest dijous, 1 de febrer, fins al pròxim dimecres dia 14.


Aspencat omplirà el Teatre Principal amb el seu concert acústic 'Cap a la Mediterrània' | Valencia Extra\nAspencat omplirà el Teatre Principal amb el seu concert acústic 'Cap a la Mediterrània'\n01/04/2017 - València Extra\nAspencat omplirà aquest dissabte el Teatre Principal amb el seu concert acústic ‘Cap a la Mediterrània’, on confirmarà el seu lloc entre els grups punters de l’escena musical valenciana. Es tracta d’un concert en format acústic, junt amb La Nova Orquestra, una orquestra creada per a l’ocasió amb alumnes dels conservatoris Joaquín Rodrigo de València i Óscar Esplà d’Alacant. Les localitats per al concert es van esgotar fa setmanes.\nL’espectacle pretén condensar la diversitat de la Mediterrània, un mar que encara avui té la força d’unir pobles i cultures. Aspencat en aquest muntatge utilitzarà els mateixos instruments de corda que el caracteritzen, les guitarres i el llaüt que identifica el seu so, i a més, afegirà tots els instruments de corda d’una orquestra de cambra, formada per violins, violoncels i contrabaixos.\nAspencat, amb el format acústic, pretén ‘despullar’ les cançons del seu repertori per a un públic que estarà assegut a les butaques, i que podrà gaudir de la qualitat musical que aporten les orquestracions dels temes del grup i d’unes lletres sempre incisives i que tracten de fer pensar i agitar consciències.\nPel que fa al repertori del concert, la major part pertany als seus dos últims discs: ‘Auto-produït’ (2013) i ‘Tot és ara’ (2015), però sense oblidar treballs anteriors com ‘Obri la llauna’ o ‘Naixen Primaveres’.\nEl format acústic es va estrenar a l’auditori de Teulada-Moraira el gener de 2016 i també s’ha pogut veure al Teatre Calderón d’Alcoi, el TAMA d’Aldaia, l’Auditori de Benigànim, el Teatre del Raval de Gandia, la Casa de Cultura de Massamagrell, Argentona i Calp.\nFa poc, Aspencat va anunciar que l’any 2017 serà un any d’inflexió a la seua trajectòria. En acabar la gira d’enguany, el grup farà una aturada indefinida de la seua activitat. Açò no significa la dissolució del grup, sinó que respon a la necessitat de planificar el seu futur, d’aturar el ritme frenètic de discos, gires i altres projectes, com aquest concert acústic que veurem al teatre Principal.\nLa gira de ‘Cap a la Mediterrània’ finalitza a València amb una vetllada que es preveu molt especial, el seu format està inspirat en el videoclip ‘Música naix de la ràbia’, on la banda s’acompanyava d’una gran orquestra i que li ha valgut al grup diversos premis com l’Ovidi Montllor i l’Enderrock.\nUn cicle de concerts, un col·loqui i una exposició, propostes del Festival 10 Sentits en Les Naus


Bicicleta – TaxiTrail\nInici – serveis\nExperiències i rutes en furgoneta\nEl Berguedà és un paradís per a la pràctica de la bicicleta, una combinació perfecte entre paisatges variats i traçats idonis per gaudir de les modalitats de muntanya, carretera o gravel.\nLes seves muntanyes, plenes de pistes i corriols, permeten la pràctica de totes les modalitats de MTB, des de senders amb grans pendents per als que busquen més adrenalina, fins a rutes de varis dies per als amants de les travesses.\nPer als adeptes a la bici de carretera, la comarca concentra en un espai molt reduït una quantitat important de traçats que utilitzen vies poc massificades i que permeten gaudir de ports de muntanya molt interessants, senyalitzats en el projecte Ports de muntanya del Berguedà.\nTransport d’equipatges en rutes com Cavalls del Vent MTB, Camí dels Bons Homes MTB, Transpirinenca, etc.\nServei de remuntador en rutes de DH o enduro.\nAproximacions i recollides en travesses i rutes de dia.\nTransports a l’aeroport, estacions de tren, etc.\nTrasllats al taller en cas d’avaria o transport del recanvi fins al punt d’avaria.\nServei de transport entre Bagà(Berguedà) i Baltarga(Cerdanya) per evitar la concessió del Túnel del Cadí, restringida al ciclista.\nDisposem d’un remolc amb capacitat per a 8 bicicletes o e-bikes, amb rodes de fins a 2.8” d’amplada, que ens permeten el transport de la majoria de bicis amb suspensió davantera (enduro, DH, rally, etc). És un sistema molt segur, en el que les bicis queden totalment encaixades en els rails i la subjecció d’aquestes es fa a través de corretges que tensen pels punys.\nSom conscients del molt que estimes a la teva bicicleta. Per això treballem amb porta bicis de sostre Thule upRide. El seu sistema de subjecció a través únicament de la roda, evita malmetre els quadres més sensibles com els de carbono, alhora que ens permet transportar des de fat bikes fins a bicis de carretera, amb rodes des de 20” a 29”.\nAquí hi podem portar les teves bicis de carretera o BTT, però no les e-bikes.\nSi el que necessites es portar la teva bicicleta desmuntada i empaquetada, disposem d’un remolc plataforma amb gran capacitat per al transport d’aquest o d’altres equipatges.


A la resta del País Valencià es recomana reduir les reunions socials a 10 persones\n2 min. València 16/10/2020 14:11\n651x366 La consellera valenciana de Sanitat Universal i Salut Pública, Ana Barceló, en una imatge d'arxiu / JUAN CARLOS CÁRDENAS / EFE La consellera valenciana de Sanitat Universal i Salut Pública, Ana Barceló, en una imatge d'arxiu / JUAN CARLOS CÁRDENAS / EFE\nLa consellera valenciana de Sanitat Universal i Salut Pública, Ana Barceló, ha anunciat l'aprovació de restriccions extraordinàries per a les ciutats d'Elx (Baix Vinalopó), Oriola (Baix Segura), Guadassuar (Ribera Alta) i Onda (Plana Baixa) per reduir l'alt increment de casos que durant les últimes setmanes estan patint aquestes poblacions.\nTot i que la majoria de les 22 mesures es coneixeran al llarg de la jornada i, sobretot, quan a la mitjanit es publiquin al Diari Oficial de la Generalitat Valenciana, Barceló ha avançat que a Elx, Oriola i Guadassuar es limitaran les reunions socials i familiars a sis persones i a 10 en el cas d'Onda. De la mateixa manera, els aforament de la majoria d'establiments es restringiran al 50% en les tres primeres poblacions i al 60% a la segona. Aquestes normes incrementen les limitacions vigents al conjunt del País Valencià, on els aforaments són en la majoria de casos del 75% i existeix una recomanació, però no obligació, de reduir les reunions socials i familiars a 10 persones.\nLes mesures a les quatre poblacions es produeixen després que a Elx i Oriola s'estigui registrant una transmissió comunitària que impedeix seguir el rastre dels contagis, a Guadassuar els índexs siguin també molt alts, però com que es tracta d'una població petita de només 6.000 habitants els casos sí que s'estan podent rastrejar; i a Onda es visqui una situació preocupant, però menys greu.\nEn concret, durant els últims 14 dies a Elx s'han registrat 215,9 casos per cada 100.000 habitants, 431 a Oriola i 458 a Guadassuar. Es tracta d’índexs molt elevats, atès que al conjunt del País Valencià durant els últims set dies s’ha registrat una taxa de 39,47 casos per cada 100.000 habitants i de 95,09 durant els últims 14. La mitjana d'Espanya dels últims 14 dies és de 263,35 casos.


actes – Sanauja\n1a FIRA DE FOC A SANAÜJA\nDISSABTE 3 DE NOVEMBRE 17.00 h Mercat de gastronomia i artesania 21.00 h Espectacle del foc i correfoc 22.30 h Sopar popular al Local Social (venta anticipada) 00.00 h Festa nocturna amb DJ Pol Escoz … i al llarg de tota la tarda activitats per a la canalla! Consulta a la web www.forcesdiaboliquessanaüja.cat\nBases del XVVIè Concurs de Pintura Ràpida a Sanaüja\nConcurs en el marc de la Festa Major de Sanaüja 2018 – El 9 de setembre. Descarrega’t la butlleta fent clic AQUÍ i presenta-la a l’Ajuntament.\n1 d’abril – FIRA DE LA COCA I L’ARTESANÍA\nDiumenge 1 d’abril. Tot el matí a la Plaça les parades. Veniu a veure els productes i a tastar la coca feta pels artesans del poble! Ajuntament de Sanaüja\n31 de març – Concert Homenatge Fundació Castell de Sanaüja\nAmb la participació de joves músic de Sanaüja i rodalies. DISSABTE 31 DE MARÇ A LES 18 H A LA FUNDACIÓ CASTELL\n27 de març – Xerrada – Vídeo fòrum La Marinada. Relació entre pares i fills.\nXerrada – Vídeo fòrum La Marinada. Relació entre pares i fills. Xerrada en el marc de la Campanya Tracta’m bé del Consell Comarcal de la Segarra. La xerrada anirà a càrrec de l’educadora social del Consell Comarcal, Pilar Vilajoana. DIMARTS, 27 DE MARÇ A LES 18 H AL CASAL VERGE DEL PLA Activitat gratuïta i


L'última oportunitat per ser a la final-rècord del Top-14 del Camp Nou | Fosbury\nFosbury » Rugby » L’última oportunitat per ser a la final-rècord del Top-14 del Camp Nou\nAquesta setmana s’ha posat a la venda el darrer paquet d’entrades disponibles per la final de la lliga francesa de rugbi. El partit es jugarà el vespre del dia de Sant Joan, el 24 de juny i té pràcticament garantit convertir-se en una final de rècord. Serà el partit de rugbi amb més espectadors de la història a Europa i és que és pràcticament garantit que les 98.000 localitats de l’Estadi del Futbol Club Barcelona s’ompliran. De fet, fa unes setmanes, la LNR va fer públic un ‘sold out’ d’entrades que va agafar a contrapeu a bona part de l’afició catalana. Les dades no s’han fet públiques però es mourien, a hores d’ara, en unes 80.000 entrades ja venudes –entre elles algunes a través de la Federació Catalana- un paquet de 6.000 i 6.000 per cadascun dels finalistes i unes 4.000 per als socis del Barça. Ells són, doncs, ara, els únics privilegiats que poden optar a una entrada.\nEl Planxot, el trofeu del campió, s’entregarà per primer cop fora de França


Ajuntament del Masnou - Consells per a la seguretat a la platja\nConsells per a la seguretat a la platja\nLa Generalitat de Catalunya ha impulsat una campanya de sensibilització pel que fa a la seguretat a la platja durant l'estiu. En aquest web trobareu, entre d'altres, recomanacions que fan referència al bany, l’exposició al sol, la pràctica d'esports aquàtics o consells sobre casos de temporal amb grans onades. A més, també inclou consells sobre joguines aquàtiques i flotadors, l’estat de les platges, la qualitat de les aigües de bany i la presència de meduses a la platja que us interessi.\nRecordeu que, en temporada de bany, s’ha d’anar a platges vigilades, i cal consultar els rètols informatius i localitzar el personal de vigilància. A més, és molt important que consulteu l'estat de la bandera abans de ficar-vos a l'aigua.\nSi observeu alguna persona amb problemes dins de l'aigua o algun familiar o amic triga a tornar, aviseu el servei de socorrisme o truqueu immediatament al 112. Si és possible, tireu-li un flotador, però no us llanceu a rescatar ningú si no sou experts en rescat aquàtic.\nA les platges del Masnou, Proactiva és l'empresa concessionària del servei de vigilància, salvament i socorrisme, i ofereix una pàgina web amb l’estat de les platges que s’actualitza cada dia. La cobertura per a aquesta temporada és diària fins al 3 de setembre i també del 8 a l'11 de setembre.\nUn estiu més, a les platges, i també al port esportiu del municipi, hi oneja la bandera blava, que atorga la Fundació Europea d'Educació Ambiental i que valora el compliment de paràmetres ambientals així com la qualitat de l'aigua, l'accessibilitat a la platja, la neteja, la sanitat, la seguretat, la informació ambiental que es dóna als usuaris o el respecte a la legislació.\nLa platja és un espai públic on la convivència, el respecte i els hàbits saludables han de ser elements que facin possible el benestar de tothom. Per aquest motiu, la platja d’Ocata compta, per segon any, amb l’Espai Saludable, on tothom pot gaudir dels beneficis de la platja tenint cura de la salut, de la pròpia i de la resta d’usuaris. Les normes de l'Espai Saludable seran vigents durant els mesos de juliol i agost.\nCom a novetat, des del 4 d’agost ja està en funcionament la platja per a gossos, en període de prova pilot fins al setembre de 2018. La zona per a gossos va des de Can Teixidor fins a Montgat, té una llargada de 400 metres, i una superfície total d’entre 1.600 i 5.000 m2, depenent de la temporada\nInformació publicada el 9 d'agost de 2017