EDITORIAL VOL 1. 3 EDITORIAL VOL 2. 3 ČÍNSKÁ ŘÍŠE & CTH VIVAT LGS!!!.5 JAK SE SPALO V KLECI. 5 TÁBOROVÉ STAVBY. 6 RECEPT. 7 YBURAN NED.S.A. - PDF\nEDITORIAL VOL 1. 3 EDITORIAL VOL 2. 3 ČÍNSKÁ ŘÍŠE & CTH VIVAT LGS!!!.5 JAK SE SPALO V KLECI. 5 TÁBOROVÉ STAVBY. 6 RECEPT. 7 YBURAN NED.S.A.\nDownload "EDITORIAL VOL 1. 3 EDITORIAL VOL 2. 3 ČÍNSKÁ ŘÍŠE & CTH 2011. 4 VIVAT LGS!!!.5 JAK SE SPALO V KLECI. 5 TÁBOROVÉ STAVBY. 6 RECEPT. 7 YBURAN NED.S.A."\n2 OBSAH EDITORIAL VOL EDITORIAL VOL ČÍNSKÁ ŘÍŠE & CTH VIVAT LGS!!!...5 JAK SE SPALO V KLECI...5 TÁBOROVÉ STAVBY...6 RECEPT...7 YBURAN NED...7 BÍLÝ LOS...7 FOTBALOVÝ TURNAJ...8 HONBA N HONBA N SVĚDECTVÍ Z PŘEPADU...9 V OHROŽENÍ...9 PŘEDSUDKY?!...10 JIŽNÍMI ČECHAMI PO DVOU KOLECH EXTRÉMNÍ FAKTOR SVATOVÁCLAVSKÁ POUŤ V MLADÉ BOLESLAVI ND WORLD SCOUT JAMBOREE...15 JAMBOREE Z JINÉHO ÚHLU...16 CESTA OKOLO FRANCIE...18 HOW I WENT TO THE U.S.A SÍDLO NEJEN PAPEŽŮ...19 LYRA...21 OBROK WESTERNOHE...22 ANKETA...23 ROZHOVOR S TAKOVÝM SCHIZOFRENNÍM JEDINCEM 25 STRÁNKA PLNÁ ZÁBAVY...27 SOUTĚŽ...28 TRAPNÉ BÍLÉ MÍSTO FANTOM...29 MARTIAL ARTS TRICKING...30 ODDÍLOVÉ NOVINKY A DRBY\n3 EDITORIAL VOL 1 Drazí a milí čtenáři! Právě držíte v rukou 18. ročník elitního časopisu Lumturomagazeen. Když na letošní šéfredaktory ulehla ona zodpovědnost připravit tradiční oddílové čtení, popadla je touha vymknout se všem jejich předchůdcům. Vytvořit ten nejunikátnější výtisk prestižního časopisu, který kdy měl možnost spatřit světlo světa Jistě, tato touha každoročně pronásleduje všechny šéfredaktory a všichni pak na svou vytouženou výjimečnost až příliš okatě a neeticky poukazují právě ve článku, který zrovna čtete editorialu. Ovšem sečteno a podtrženo, časopis jakoby z oka vypadl těm předešlým. Letošní šéfredaktoři se rozhodli nepronásledovat své předchůdce. Možná až přespříliš. Popravdě, poněkud se jim to vymklo z rukou. Nechali své fantazii až příliš velkou volnost a nechali se unést. O tom a všemožným dalším se dozvíte - již za chvíli! & Děkujeme převelice Veselé Vánoce a šťastný nový rok! Vám přejí EDITORIAL VOL 2 O tvořivosti Šéfredaktoří Vám proto již přejí jen příjemné předvánoční čtení Lumturomagazeenu, který k tomuto dni slaví svou plnoletost a jak už to tak chodí (a Vy jste si jistě již stačili všimnout), o trošku nám povyrostl. PS: Zapomněli jsme snad jen poděkovat všem pilným pisatelům, kteří se s námi podíleli na tomto čísle. A proto: 非 常 感 謝 你 聖 誕 節 快 樂 並 新 年 快 樂! Anička & Lukáš Určitě to všichni znáte. Dostali jste se nějakým způsobem do takové situace, kdy se po vás vyžaduje tvořit. Dostanete za úkol vytvářet hudbu, výtvarné umění, obvykle však nějaké texty do školy. První věc, která každému proběhne hlavou, vyzní asi tak, že se na tvorbu moc těšíte. Každého totiž svým způsobem baví tvořit něco hodnotného a všichni věří v to, že se jejich dílo vydaří lépe než ta předcházející. Netuším, jak se to může dít a vlastně to vůbec nechápu, ale ve většině případů s překvapením zjistíte, že vám nezbývá zrovna moc času a vy jste ještě neudělali ani čárku. Tu se ihned začnete vymlouvat na nedostatek inspirace, na špatné zadání, které nemůže vyhovovat žádnému normálnímu člověku (a pro slohovky ve školách toto platí!) a na nedostatek volného času a vůbec na všechno, geny počínaje a špatnou náladou konče. Nakonec všechno doděláváte na poslední chvíli, kdy vás tak trochu z donucení políbí múza a vy se k něčemu donutíte. Když už je po tvorbě, neobdivujete své dílo, na druhou stranu se však těšíte myšlenkou, že to mohlo dopadnout o dost hůře a že jste předvedli nakonec kvalitní výkon. Jindy vás zase múza navštíví naprosto nečekaně a naprosto nepřipravené. Dostanete velikou chuť rychle něco vytvořit, hýříte nápady, sebevědomím a energie máte na rozdávání. Jenže takovou příležitost naplno využijete málokdy. Jako na potvoru vás napadne skvělá melodie (nebo dokonce symfonie) zrovna ve chvíli, kdy nemáte po ruce žádný hudební nástroj ani nahrávací zařízení. Nápad na skvělou povídku dostanete od štědré múzy zrovna tehdy, když musíte dělat něco jiného. A největší chuť malovat obrazy zažíváme, když nedržíme štětec ani tužku a před sebou nemáme prázdnou plochu k vyplnění. Múza je zkrátka zvyklá chodit na návštěvu nevhod a vy jste donuceni tuto milou paní odmítnout. Někdy si myslíte, že vás konečně navštívila múza ve vhodnou chvíli a ihned musíte tvořit. Ale kdepak. Záhy zjistíte, že to nebyla pravá múza, ale nějaká falešná podvodnice. Díla, která tímto způsobem vzniknou, jsou předem odsouzena k zapomenutí a zániku. Kupříkladu básně! Píšete poezii, snažíte se o lyričnost a o zdůraznění pocitů a všech těchto ryze básnických věcí, snažíte se užívat nápaditá přirovnání a trefné metafory, avšak výsledkem vašeho snažení je jen stránka počmáraná nesmysly, kterou evidentně vaše básně bolí, a proto se rozhodnete nebohý papír ze soucitu roztrhat. Jistě jste taky zakusili, jaký je rozdíl mezi tvořením dobrovolným a nedobrovolným. Zatímco se vám do zadané a povinné práce nechce, velmi rádi místo toho vytváříte všelijaké jiné, zábavné věci. Dobrovolná tvorba vás však nezabaví na dlouho a většinou to dopadne tak, že nedoděláte nic. K dopracování dobrovolně vytvářeného díla je zapotřebí daleko více zápalu a nadšení než k dodělání domácího úkolu, kde vás k práci občas donutí nějaký smysl pro povinnost. Nakonec je to také jinak případ od případu a každý to má s tímto bodem jinak. Po dokončení díla se vám uleví. Jste zas o něco zkušenějšími tvůrci v danném oboru a někdy se sami překvapíte tím, že jste dílo dokončili. Svědomí je spokojené, že odvedlo dobře svou práci a že vás dotlačilo k dokončení díla. Avšak vy, tvůrci, nejste nikdy úplně spokojeni a vždy jste si se svým dílem nejisti. Když ho odevzdáváte nebo nějakým způsobem předvádíte, většinou vás trápí spoustu otázek. Není to špatné? Povedlo se mi to? A tu se obracíte na pomoc ke svým kamarádům a dalším lidem, aby vás ujistili, že vaše dílo stojí za to a moc se vám povedlo. Teprve tehdy, když vám tohle někdo řekne, si vaše tvůrčí duše může skutečně oddychnout a na chvíli odpočinout. Jsem vděčný za všechny lidi, kteří se vrhli do tohoto dobrodružného procesu vytváření a nechť jsou jejich díla čím dál zdařilejší! Lukáš 3\n4 ČÍNSKÁ ŘÍŠE & CTH 2011 POŘADÍ V CTH: Hordy bojovníků se valí přes obrovskou rozlohu Čínské říše za jediným cílem: pomstít svého mrtvého otce a zabít samozvoleného vládce, zlého generála, který je zkázou pro velkolepou Čínu. Je rok 475 př. n. l. Císařovi potomci sice jsou pozváni na slavnostní korunovaci nového císaře, ale generál náhle jako blesk z čínského nebe- zabíjí milovaného vládce Süana-tchunga. Nejen celé město Haithei, ale i celý zbytek Číny upadá do smutku. Náhle všech pět čínských provincií (Ču-žung, Kung-kung, Jen Ti, Chej-Paj, Šao-chao) zůstává osamoceno, bez císařských princů a princezen, kteří jsou vyhnáni daleko za hranice Číny. Jediné, co je spojuje, je pět talismanů, které budou již navždy symbolizovat duchovní jednotu a božskou harmonii feng šuej. Všichni vědí, že Čína nesmí zůstat pod nadvládou despotického generála a jedinou možností je sestavit co nejpočetnější a nejsilnější armádu, která se dokáže postavit zlu. Všichni vyrážejí směrem do hlavního města a cestou se snaží získávat na svou stranu co nejvíce místních obyvatel, kteří se za ně budou ochotni v každé situaci bít. Nic ale není tak jednoduché, jak se může zdát. Nejenže generálovi vojáci číhají téměř v každém městě a je velmi těžké se jim vyhnout, ale přicházejí na řadu i velmi nečekané komplikace je nutné porozumět čínským dialektům, přesvědčit podezíravé Číňany o tom, že právě oni jsou opravdoví potomci císaře a ve chvílích naprostého fyzického vyčerpání přichází na řadu i velmi tvrdý vojenský výcvik. Naštěstí čínští bohové stále stojí při svých svěřencích a pomáhají jim v každé možné chvíli. A tak dochází i na okamžiky plné klidu a spokojenosti, např. při oslavě svátku hudby Cheung chau, kdy se všichni mohou věnovat společné meditaci za doprovodu vlastnoručně vyrobených hudebních nástrojů. Nebyli by to ale Číňané, kdyby stále, i v tomto nepříznivém období, neměli nutkání vymýšlet něco nového. Vytváří všemožné kombinace z elementů, které objevují na své cestě. A jakmile se naskytne příležitost střelit tyto vynálezy na Hedvábné stezce, nikdo neváhá a odměnou je další skupinka tolik potřebných vojáků. Když už je město Haithei na dosah, všichni zabloudí v hluboké džungli, dojdou zásoby jídla, a tak nezbývá nic jiného, než jíst neznámé zdejší plodiny. K překvapení všech rostou v této džungli i rostliny s omamnými účinky. To ale nikdo netušil a hned další den se to projeví. Nikdo neví, jestli je ráno nebo večer, den nebo noc, čas k obědu nebo k snídani. Dochází k naprostému zmatení. Bohové naštěstí podávají pomocnou ruku, vyvádí ztracené z lesa a pořádají večerní oslavu. Zlý generál tuší nebezpečí, které je v bezprostřední blízkosti Haithei. Vtrhne na oslavu, rozmete všechno, co mu přijde pod ruce, a prince a princezny bývalého císaře vsadí do žaláře. Po vysvobození z vězení už všechny čeká dlouhý a náročný pochod skrz naskrz městem Haithei a následné oběšení generála před očima všech přítomných. Následují bujaré oslavy a jako nový císař je korunován princ provincie Ču-žung. Anička Cis. & Jonny 1. ČU-ŽUNG v čele s Oldou (David Flek, Honza S., Majda Vál., Matouš F., Eliška S.) a pod ochranitelskou rukou Emila. S větrem v zádech a s ohněm v rukou svých, Zemi zapálíme a císaře zahubíme! 2. CHEI-PAI v čele s Míšou Válkovou (Matěj Modrý, Vojta Slabý, Jerry, Bersí a Eliška F.); hlavní patron Matěj. Boha všech řek uctíváme, všechny zmatky utopíme. Přímou cestou k cíli jdem a císaře zabijem!" 3. ŠAO-CHAO v čele se Sárou (Matouš Benda, Natan, Tomáš, Barča Macounová, Tonča); hlavní patron Samuel. Pokřik již bohužel stihl upadnout v zapomnění 4. JEN-TI v čele s Jendou (Albert, Terezka, Pavlík, Peroxidka, Chipsa, Prokop); hlavní patron Pája. Když se Pája zasmějě, všechny nás tím zahřeje, Všechny sluncem spálíme a pak si zapálíme. 5. KUNG-KUNG v čele s Majdou Cis. (Matěj Slabý, Řízek, Klaris, Klárka Vošahlíková, Matouš Tomek); hlavní patron Potty Vodní lidé Kung-kungové, mají rádi všechno mokré. Jakmile je něco suché, tak to ihned namočí.\n5 VIVAT LGS!!! Je tomu ještě docela nedávno, co se 3 skupinky LGS vzájemně vsadily o to, která z nich jako první dosáhne předem vytčených míst na světové mapě, a kdo bude mít to úžasné privilegium a získá fotografii své družiny z těchto míst. Pojďme se tedy vrátit na chvíli do teplých červencových dní a zavzpomínejme na to, jaké to bylo, když jsme ku příkladu dobývali nevyzpytatelnou horu Roraimu, nebo když jsme museli čelit nástrahám, které na nás připravila japonská posvátná hora Fudji. JAK SE SPALO V KLECI Nebylo na našich poutích málo případů, kdy si s námi osud opravdu pořádně zahrával, ale nebyli bychom řádnými členy LGS, kdybychom všech vytyčených dvanácti destinací nedosáhli. Nedá mi to, a přeci jenom připomenu některé těžkosti, které nás potkali. Například se nám povedl obdivu hodný čin, který se nepovede jen tak někomu - ve Venezuelské džungli u vodopádu Angel jsme přežili pád vzducholodi. Na vrchol hory Fudji jsme byli vpuštěni až po nesmírně náročném boji s mnichy kláštera Šaolin. Navíc jsme poté museli kličkovat mezi padajícími balvany, jen zázrakem náš klub nezaznamenal žádné ztráty na životech našich členů (zato zrádní Šaolinští mniši tento fakt konstatovat nemohou, ti si to pěkně odskákali). V Machu Picchu jsme si naše životy zachránili jen díky svému kuchařskému umu, který jsme prokázali, a neskončili jsme tak na rožních kanibalistických jihoamerických indiánů (je však více než pravděpodobné, že naopak domorodí indiáni přišli o spoustu svých členů právě kvůli pojídání námi připravených pokrmů). V Bruselu jsme zase byli okradeni a museli jsme se spolehnout pouze na své hlasivky a hbité prsty pobíhající po strunách kytar, aby nám vydělali nějaké peníze. U Abú Simbel jsme si museli prostřílet cestu davem teroristů. A to je jen malý zlomek toho, co jsme na naší pouti napříč snad všemi kontinenty (nepočítáme-li Antarktidu za světadíl) prožili. Navíc jsme všichni přežili. A co se týče vítěze sázky, nejrozsáhlejší album s fotografiemi svých členů měla na konci tábora skupinka Matouše, druhé místo obsadila skupinka Oldy, a na krásné třetí místo ze tří dosáhla družinka Jendy. Na základě výsledků museli být rádcové dvou nejhorších skupin,,popraveni" rituálním způsobem - byla na ně házena syrová vejce, ze vzdálenosti pár desítek centimetrů. Jenda s Oldou se však k trestu postavili jako správní a řádní členové LGS a při vykonávaném aktu ani nehlesli. VIVAT LGS!!!! Kuba Bylo Slavili jsme korunovaci císaře Čínské říše. Jedli jsme chutný pokrm zvaný puding. Po chvíli oslav nás (prince a princezny) zatkla císařova garda a odvedla před císaře, který byl v tu chvíli korunován. Na počest jeho korunovace byl spuštěn ohňostroj. Poté nás garda odvedla do vězení na náměstíčku. Byli jsme tím nemile překvapeni. Žalář byl velmi útulný a moderně zařízený. Měl tvar čtverce o rozměrech, o kterých se dočtete i s přesným obrázkem na konci tohoto článku. Řekli jsme našim podprincům (jindy zvaným podrádcům), aby nám přinesli naše spací pytle a pro prince jménem Oldřich ještě igelit jako polštář. Po nějaké chvíli jsme všichni ulehli ke spánku. Úderem půlnoci začala po náměstíčku chodit hlídka, kterou naše vězení neznámo proč hodně zneklidňovalo, a proto nás neustále budila a dělala opravdu nesmysluplné věci. Ještě tu noc se odehrála i spousta jiných zvláštnějších věcí, než to, že nás budila hlídka. To však oproti tomu, co nás ještě čekalo, bylo takzvané šolíchání. Po další chvíli jsme zjistili, že jednomu z členů naší armády se udělalo nevolno natolik, že to jeho žaludek nevydržel a celou večeři vyvrátil zpět na zemský povrch. Čekali byste, že už nás nic horšího potakat nemohlo? To jste tedy na velikém omylu. Ta největší věc nás všechny teprve čekala. Nikdo to nečekal, ale přišlo to PŘEPAD! Když se řekne slovo přepad, každý si představí zloděje v kuklách se samopaly v ruce, ale to jste na velikém omylu. Tento přepad se úplně lišil od ostatních přepadů. Byl to přepad vcelku dobře naplánovaný, ale naprosto pokažený, protože načasovat na stejnou dobu nejméně 50 budíků - chápu, že se aktéři tohoto akčního plánu mohli zmýlit. No konečně! Hrůzostrašná noc je u konce a nás budí sladká Amelie. Poté následovala všemi očekávaná snídaně (jako obvykle chleba s marmeládou), které se nám moc nedostalo, protože vězení je prostě vězení Chvíle volna a nástup v krojích. My jsme samozřejmě svá těla do krojů oděli také, protože jsme přeci jenom podřadní členové našeho oddílu a nemůžeme si dovolit podkopávat autoritu Autoritám. 5\n6 1 metr Vzhledem k tomu, že jsme se přehoupli do dalšího dne, nastal všemi oblíbený Návštěvní den. Při příchodu prvních rodičů jsme se z naší pasti všichni zdárně dostali a mohli se těšit z tašek plných buchet, na které čekaly naše vyhladovělé žaludky. Majda & Jenda 2 metry 2metry TÁBOROVÉ STAVBY ANEB JAK PŘÍŠTĚ LÉPE Jakožto zkušený architekt s dlouholetou praxí a spoustou realizovaných návrhů jsem byl požádán o zhodnocení vašich táborových staveb a o radu, jak z nich příště udělat architektonické skvosty. Kaple horší než psí bouda JÍDELNA Té stavbě chyběla šťáva. Obyčejná konstrukce s děravou plachtou, malými stoly a nestabilními lavicemi. Co víc dodat. Příští rok byste měli postavit stavbu z drátkobetonu, se střešními okny a proskleným vchodem. Na severní straně by stálo pódium pro divadelní představení a pod ním parket pro hodiny tance. Stoly s židlemi italského stylu by byly uspořádány okolo. KUCHYŇ Vy v tom opravdu vaříte? Doporučoval bych přízemní budovu volně navazující na předešlou stavbu taktéž z drátkobetonu. Do vybavení bych zahrnul linku s vestavěnou vanou, deskou, troubou a lednicí. Ona taková lednice je přeci jen lepší než barel v zemi. Také doporučuji zavést elektřinu. VŮDCÁKY Jistě dům na nožičkách je cool, ale je praktické si k němu postavit alespoň schody nebo výtah. Pro příště radím řadové domky z betonových prefabrikovaných dílů. Lpíte-li na výškových rozdílech budov, je možné sestupně ubírat patra. STANY Jak může někdo žít v garsonce dva krát dva metry, jde totálně mimo moje chápání. Nejlepším řešením je pěkný vysoký panelák z betonových panelů. Má několik předností: vejdete se tam všichni i s plyšáky, má dlouhou trvanlivost a hlavně je to esteticky hodnotná stavba. Vzpomeňte jen na můj světoznámý panelák v Gottwaldově ulici. Je to ten šedivý. LATRA Co jsem mohl posoudit, pánská byla letos vcelku pohodlná, ale upřímně: do díry vykonávali svoji potřebu naposled neandrtálci. Doporučuji hygienické zařízení z autoklávovaného pórobetonu. Snad se vám tam vejde i vana nebo alespoň sprchový kout. KAPLE Ach jistě myšlenka byla určitě krásná, ale provedení vypadalo hůře než psí bouda. Buďte trošku kreativní a vybudujte kostel z betonu s rozptýlenou výztuží. Umožní vám stavět oblé tvary a věž se zvonicí vyšší než to párátko, kterému jste říkali stožár. Ostatně by ho mohla příště nahradit, ať nejste ostatním pro smích. MOST Musím přiznat, že padací most má styl. Jen by to chtělo vylepšit zvedací mechanizmus, vytvořit famózní vstupní bránu a celé to vyrobit z železobetonu. Pevně doufám, že mé dobré rady profesionála si vezmete k srdci a příští rok budete mít místo dřevěných trosek betonový ráj. Mimochodem: beton je krásný a bohužel nedoceněný materiál. Váš Ing. Arch. Eduard ze Zemřelí 6\n7 RECEPT Táborové těstoviny (5 porcí) Ingredience: 1 těstoviny Omáčka: 400g kuřecích prsou 1 Brokolice 1 smetana 3 stroužky česneku 1 cibule Sůl Postup: Nejprve dáme vařit těstoviny dle návodu. Brokolici vložíme do horké vody a vaříme, dokud nebude dostatečně měkká. Poté ji přecedíme. Dále nakrájíme cibuli a kuřecí maso. Dáme smažit cibuli a po chvíli přidáme i kuřecí maso. Smažíme, dokud maso není hotové. Přidáme smetanu, kterou necháme prohřát. Ochutíme rozmačkaným česnekem a solí. Nakonec přidáme kousky brokolice, které nesmí být příliš malé, ale ani příliš velké, prostě tak akorát. Nyní můžeme pokrm podávat. Přejeme dobrou chuť. Iva & Potápka BÍLÝ LOS Martin.eclídaN ěvarpýv ínčonáv an.řpan íněvárpyv ohévodilešv mebosůpz tadeřp ěnmejázv ej is ijučuropod,yknímopzv íšjěnzarýv ékajěn ned otnet an etám ežilkap.taspan cív cin žídut měn o užůmen a ijutamapen žij oh is otorp i a ýndun uklecv lyb end hěbůrp íšlad?en atánz end ohévorobát margonomrah kašv,eřečev a onlov ínboso olavodelsán (?oj ež,mýt resool net kat es lavonemj) ulanesra yrhorp énputop ič udroker ohém ěntečv,end ohícíjudelsán ykdelsýv ynhcešv ilisálhyv emsj žměn an,putsán ínrečev a abtildom alyb kap,uokrečev ěnčidart es olačaz.ned jevotcut uklecv lyb ot kanij,lakíř žij mesj kaj.ěnseřp těděv edub ot ětsij,ubulknaf ohém z ohokěn etátpez es žydk ela,ijutamapen žij is lidoh mesj kilok.kínrap o avolsod droker ývorobát lanokeřp mesj mýretk,sukop ýksřaksid ýntavchú jům nej dans.lseniřpen ohénmanzýv cin ýretk,mend mínlámron ěnlpú udelhop ohém z lyb yburan ned YBURAN NED Hra je určena pro: jednoho hráče Věkové a další omezení: podmínkou účasti ve hře je splněná zkouška Tři orlí pera Hrací pomůcky: plavky, pět sirek se škrtátkem, nůž, píšťalka, hodinky Hrací doba: 36 hodin Hrací plocha: okolí tábořiště Pravidla: Hráč je vypuštěn pouze v plavkách a se všemi určenými pomůckami na 36 hodin do přírody. Po tuto dobu nesmí být nikým viděn, nesmí používat žádné lidské výtvory (kromě pomůcek), například ani cesty, turistické značky apod. Vrátit se smí až po uplynulé hrací době. Cíl hry: Cílem hry je přežít a zůstat neviděn. Doporučená strategie: Před začátkem hrací doby je vhodné prozkoumat hrací plochu a vyhlídnout si možné úkryty. Také se doporučuje využít tepelné izolace suchého listí při výrobě primitivního lože. Zhotovit si na noc z klacků a jiných dostupných materiálů improvizovaný přístřešek je také dobrý nápad, zvláště pokud čekáte déšť. Déšť čekejte v každém případě. Tipy a triky: Pokud se vám stane, že se při hraní začnete nudit, doporučujeme následující hledání a vytáčení si klíšťat, meditace u tvorby mandal z přírodnin, učení se odhadovaní času, hledání hub a jiných lesních plodin, hloubání o životě a smrti při procházce krajinou, hledání a nošení dřeva na oheň, zkoušení zapálení ohně nefunkčním škrtátkem (zábava na několik hodin), pokus o vyřezání čehokoliv, stavění lepšího přístřešku, těšení se na kamarády v táboře. Recenze hry: Hru jsem si letos zahrála a velmi mě překvapila, hra sama o sobě vlastně ani tolik ne, spíš jsem překvapila sama sebe. Nejprve když jsem zjistila, že jsem podcenila přípravu a odnesla si s sebou vyškrtané škrtátko, takže mi sirky, sic pečlivě zabalené v listech olše, byly k ničemu. Pak mě překvapilo, že když má tělo víc problémů, řeší nejprve ty důležitější celou dobu mi byla taková zima, že jsem si ani nevzpomněla, že bych měla mít také hlad a žízeň. Zprvu se mi zdála příliš dlouhá hrací doba, nicméně jsem zjistila, že se to přežít dá i bez nudy, člověk tak bloumá lesem a přemýšlí, která větev by se mu na co hodila a za jak dlouho že se to může vrátit. Také si bezvadně pročistíte hlavu a uvědomíte, jak máte kamarády, které jste nechali v táboře, hrozně rádi. Hru všem doporučuji, dostupná je na letním táboře Lumtura a u dobrých knihkupců. Natálka\n8 FOTBALOVÝ TURNAJ HONBA n 2 Letos jsem měl poprvé možnost si vyzkoušet, jaké je to čekat na stanovišti na honbě. Očekával jsem zhruba následující: Někdy po poledni budeme já, Šimon a Okáč zavezeni na stanoviště, kde se na chvíli usadíme, postupně k nám přijdou všechny skupinky, užijeme si plno srandy a zase pojedeme do tábora. Skutečnost nebyla tak ideální. Až do příjezdu na stanoviště to celkem odpovídalo mým představám. Ale když k nám po necelých 2 hodinách stále nikdo nepřicházel, začalo to být divné. Přemýšleli jsme, jestli nečekáme na nějakém těžce nalezitelném místě. Seděli jsme téměř na silnici pod cedulí s názvem vesnice, do které se skupinky měly dostavit. V tom to tedy nebude. Tak proč k nám ještě nikdo nepřišel? Vyslali jsme Šimona na menší obchůzku. Prošel vesničku a zjistil, že 2 skupinky čekají asi jen 250 metrů od nás. Nevím, co jim v té době probíhalo hlavami. Možná něco jako: Tak to ta- Action 7 Na letošním táboře se (jako téměř každý rok) odehrál fotbalový turnaj. Byly tři týmy, Arsenal, Chelsea a Panathinaikos. Systém turnaje byl: každý hraje s každým a odveta. Aktivní byli nejen hráči, ale i fanoušci, takže to činilo pěknou atmosféru. Výkony hráčů se sice nemůžou srovnávatt se světovými špičkami, ale je vidět, že si zakládáme na bratrské hře s účelem zahrát si a pobavit se. Neznamená to ovšem, že by se na hřišti neobjevovali dobří hráči, ba naopak, byly vidět velice pěkné kousky od velice dobrých hráčů. Ale důležitější je to, že hráči, kteří doposud byli považováni za ne moc dobré, se velice zlepšovali a objevovali se v pěkných akcích, které někdy dokonce skončily i gólem. Oni to nebyli jenom hráči, ale i hráčky. Některé týmy nebyly ucelené a hostovali v nich slavní old-star dy zakempíme Oni nás najdou, když budou chtít. A měli pravdu- našli jsme je. Vyřídili jsme s nimi potřebné technické záležitosti a poslali je na další stanoviště. Ještě než ty první 2 skupinky odešly, dorazila ještě třetí skupina. Zdálo se, že se co nevidět dočkáme i posledních dvou skupin a odjedeme odtamtud Nedočkali. Uplynuly zhruba další 3 hodiny. Setmělo se, skupinky nikde a nám začala být zima. Jen v triku a kraťasech jsme pobíhali po silnici, abychom se zahřáli. Běh doplňovaly i všelijaké taneční kreace. Samotný běh totiž po chvíli omrzel. Ve 23:00 se navíc ve vesnici vypínaly lampy, takže i možnost čtení pod lampou se vytratila. V začínající zoufalosti jsme volali vedoucím, jestli by pro nás nemohli přijet. Dostali jsme uspokojující odpověď. Za pár minut přijedou. Mezitím, téměř za zvuku fanfár, dorazily i poslední 2 skupinky. Bez zbytečného prodlení jsme je poslali na další stanoviště. Tak a teď už jen počkat, než pro nás dojedou vedoucí, mysleli jsme si. Uplynulo pár minut, vedoucí stále nikde a 2 poslední skupiny se k nám nečekaně vrací. Říkají, že cesta, na kterou jsme je poslali, se po hráči. Letos bylo hřiště vybaveno nejen brankami, ale i rohovými praporky a už se v trávníku neobjevovaly díry. Turnaj vyhrála Chelsea, na druhém místě byl Panathinaikos a třetí Arsenal. Fotbalový zápas je jedno z nejlepších využití osobního volna. Matouš HONBA n 1 Zdravím všechny chvíli ztrácí a nikam nevede. čtenáře tohoto periodika a doufám, že Okáč, z části můj článek zaujme pro svou obětavost i redaktory. Honba a z části aby jim dokázal, začala normálně, David vystřelil nejkratší že cesty cestu a šlo se dál. většinou bezdůvodně neblémový. Druhý den První den byl bezprokončí, jde mne naštvalo, že jsme s nimi. Při dalším telefonátu měli úkoly postavené na náhodě a díky tomu jsme se prošli trochu víc. Sokolnictví vedoucím vysvětlíme situaci i cesta lodí byly super, a tudíž i poslední a postěžujeme si, že je nám den se až na déšť taky zima. Odpovědí je nám jejich nejlepší honba povedl. Byla to asi smích. Pravda, s vlčaty a světluškami docela komická situace to je. Navíc když se zdejší obyvatelé a kupodivu až na moji blbost nebyly žádné zmatky. Chválím organizátorydobně pravděpo- Olda začínají bát o své věci, nebo dokonce i životy. Nikdo jim to nemůže mít za zlé. Kdyby mi někdo celý den až do noci seděl za brankou u domu a koukal, jak běhám se sekačkou po zahradě, tak bych z toho asi taky neměl nejlepší pocit. Paní z nejbližšího baráku sebrala veškerou odvahu a šla se nás zeptat, co tu děláme. Zdálo se, že jsme ji naší odpovědí uklidnili. Ze samé radosti, že její život není v ohrožení, nám nabídla i něco k pití. Pak už naše utrpení netrvalo dlouho. Za několik minut nás konečně vyzvedli vedoucí. Zcela unavení a promrzlí, zato však velmi šťastní, že konečně sedíme v tom jejich zatraceném autě, jsme jeli zpět do tábora. Marek B.\n9 SVĚDECTVÍ Z PŘEPADU Byl jsem požádán, abych se vyjádřil k přepadu, vykonanému našimi nepostradatelnými rovery. Jelikož jsem jeden z nich, povím vám, jak to probíhalo z mého pohledu. Když jsme se vrátili do Prahy z báječného výletu na kolech, měli jsme zhruba 24 hodin na přípravu přepadu. Dopoledne jsme se sešli u jedné nejmenované Holešovické tržnice, abychom se vybavili na náš noční,,večírek. Podařilo se nám nakoupit za rozumné ceny u obchodníka Phong Nguyen-lao. Poté jsme se zastavili v ArmyShopu pro nějaké výbušniny. Pár hodin před osudným večerem jsme se vylodili u kostela v Krásné Hoře, kde jsme vše pečlivě připravili. Když se čas nachýlil, vyrazili jsme k tábořišti. Několik metrů před ním jsme šli už neslyšně. Já, Marek V OHROŽENÍ a Folly jsme se vydali sejmout hlídku. V trávě jsme se plazili asi půl hodiny, než jsme dorazili ke stanům. Tam jsme jen čekali na vhodnou chvíli (chybu hlídky). Po chvíli obcházení se hlídka zastavila před stany, mezi kterými jsme leželi, a začala si svítit baterkou. Marek neváhal a vrhl se na ni rychleji, než bys řekl Larionov. Ihned jí zakryl dutinu ústní a už jsme ji odnášeli. Bohužel stihla vyloudit vysoký tón, který zaslechl Pája za svého lehkého spánku. A tak vstal. Než stihl vylézt ze stanu a začít hlásit poplach, neváhal jsem a začal házet dělobuchy. Začalo být rušno, a tak jsem se vydal provést svůj úkol: Vykrást zásobák. Na náměstíčku byla panika, hluk a plno dýmu. Utíkal jsem přes něj za kuchyň. Supersilným kopem jsem vykopl dveře od zásobáku. Zavřel jsem za sebou a hledal něco, co Nikdo není nad věcí. Všichni lidé na táboře mají strach. Světluškám se nestýská po rodičích, a přesto brečí. Vedoucí hrdinsky předstírají, že se nic neděje, snaží se smát, usmívat se a dělat legrácky, ale z jejich tváří je jasně čitelné zoufalství. Roveři předstírají spánek, ve skutečnosti se však bojí opustit své stany, mnoho z nich trpí nespavostí, a když už usnou, zdají se jim příšerné noční můry. Nad táborem se stahují mračna. Asi bude pořádná bouřka Zvedá se silný vítr. Stmívá se. Zhoršuje se viditelnost. Stožár se ohýbá v poryvech větru ze strany na stranu. Střecha jídelny se vzdouvá. Plachty nevypnutých stanů odlétávají. Blížící se bouřka však nikomu nedělá takové starosti. Z lesa se ozývá praskání větví a hukot. To ten les! Ten děsivý les! Nikdo si netroufá do něj vkročit. V lese žije cosi, co nahání všem strach. Nějaká nestvůra. Nikdo ji ještě nespatřil na vlastní oči, zanechává však po sobě viditelné stopy. A zanechává je naprosto všude. Zahřmělo Na travnatou zem náměstíčka dopadá první kapka. Následují další a další. Začalo vydatně pršet. Těžké kapky dopadají na plachty stanů. V táboře nikdo zmateně nepobíhá, nikdo si s nikým nepovídá. Všichni zarytě mlčí. Několik lidí se v tichosti modlí. Blesk na okamžik osvětlil šedou oblohu. Ozval se děsivý hrom. Země se zatřásla. Nestvůra se probudila k životu. Lidem nemůže ublížit, o tom ale nikdo z táborníků neví, a proto to na tábořišti vypadá zrovna tak, jak to vypadá. Stromy se však před nestvůrou právem třesou. Touží po útěku, ale utíkat nemohou, protože jsou to stromy. Chtějí být kdekoli jinde, v Dražíči, ve Smolově, ve Velběhách, na Madagaskaru nebo třeba v komunistické Číně, ale ne tady, v blízkosti jejich zkázy. Nestvůra si vybrala svou oběť. Strom, který byl nestvůrou vybrán, se naposledy zakymácel ve větru. Snad tím chtěl vyjádřit, jak je k němu svět nespravedlivý. Nestvůra začala obalovat strom bílou pavučinou, kolem celého kmene a kolem všech větví. Strom je odsouzen k zániku. Následuje další strom. A další. A další. Požírač stromů nebere zajatce a svou lepkavou pavučinou poznamenává celý les. Bouřka odchází pryč a přichází hluboká noc. Na obloze vysvitl měsíc. Požířač stromů se nasytil a schoval se. Nastalo jitro. Po bouřce už ani památky. Budíček, rozcvička, snídaně, osobní volno a pak nástup. Tábor funguje bez obtíží, jako by se z předešlého strachu a zoufalství nějakým záhadným způsobem vyspal nebo vymodlil. Hrstka skautů se odhodlala jít do lesa. Berou sekyrky a vyrážejí. Po by mě potěšilo. Kromě čínských polévek, kečupu a koření jsem tam našel jen malou lahev RC-koly. Než jsem si ji stačil ukrýt do kalhot, začal se tam dobývat Martin a Matěj. Odolával jsem, ale přeci jen se jim podařilo mě vytáhnout. Říkali něco ve smyslu, že mě už chytili, ale co bych to byl za přepad, abych s tím skončil tak brzo. Sedl jsem si teda na zevličku a začal zapalovat megu. Než jsem ji zapálil, přiběhl ke mně Matěj a můj zapalovač značky ZIPPO mi z ruky vykopl. Mezitím se u kuchyně strhl urputný boj, byly slyšet strašlivé výkřiky (např.svojsík!!). Neváhal jsem a šel jsem pomoci ostatním roverům. Po chvíli zápasení s vedoucími jsme zjistili, že to nemá cenu, když mají přesilu. Zapískal se sraz a však to znáte, jak to končí. Janek několika hodinách se k úlevě všech táborníků vracejí živí a zdraví. S nestvůrou se nepotkali, avšak na vlastní oči viděli, kterak zaúřadovala poslední noci. Své dojmy všem barvitě popisují a vyprávějí. Okolo takzvaného požírače stromů vzniká spoustu mýtů a všelijakých teorií. V táboře se o ničem jiném nemluví. Každý je doslova fascinován, že se může takto z blízka setkat s takovým neuvěřitelným paranormálním fenoménem. Strach z požírače odezněl úplně a všichni s touto nespatřitelnou potvorou postupem času spíš sympatizovali. Nakonec se většina táborníků shodla na tom, že někdo ty stromy jíst musí a že jsou vlastně přemnožené a dosti k ničemu. Jen abyste si nemysleli, toto je převyprávění reálných událostí, které se vskutku toto léto udály, nejednalo se však o náš tábor. U nás požírač stromů způsobil daleko méně pozdvižení, než by si ve skutečnosti zasloužil. Málokdo si ho při vzpomínkách na letošní tábor vybaví. A to v blízkosti našeho tábořiště úřadoval náramně! Proto Vás všechny vyzývám k tomu, abyste příští tábor věnovali tomuto fenoménu pozornost, neb si jí rozhodně zaslouží. Lukáš 9\n10 PŘEDSUDKY?! Aneb prostá pravda o romských dětech! ANNA POLÁŠKOVÁ, 4.C, říjen 2011 Ráno byl sraz v deset na kraji lesa. Středověcí čeští Páni (romské děti) šli zkontrolovat roznesené fámy o loupežnících, když v tom AAAAAAAAAA! vyběhli jsme s řevem a s klacky v ruce na cestu, dosud schováni za větvemi stromů. Grošáky nebo život! křičel Vít v našem čele rádoby loupežníků na skupinku romských dětí, která zděšeně couvla. Do popředí malých Romů se však drala statná třináctiletá Veronika, celá oblečená v červené kombinéze s nespočtem bílých podélných pruhů, jakoby se řídila logem: Čím více pruhů, tím víc Adidas. Nešahejte na ně! Já vám ukážu! křičela nebojácně s mírným přízvukem na naši strnulou skupinku loupežníků. Začala si vyhrnovat rukávy své červené mikiny a připravovat malé pěstičky jakoby k boji. Ostatní ji s křikem povzbuzovali, jejich vyděšení a strach byl ten tam. Klukům stojícím teď už vepředu vedle Veroniky zajiskřilo v očích. Děs v nich vystřídal hluboký pohled nenávisti, jenž jasně a stručně říkal, že je zle Nikdo nevěděl, jaké děti budou. Nikdo nevěděl, co nás vlastně čeká. Vydali jsme na tábor pro romské děti v Brtnici (nedaleko Jihlavy) plni očekávání. Jediné, co jsme věděli jistě, bylo, že nás čeká den strávený se skupinkou patnácti dětí ve věkovém rozmezí mezi sedmi a třinácti lety. Laicky řečeno: nebudou patřit k těm nejhodnějším. Bylo nám proto jasné, že máme dvě možnosti: zaujmout a poskytnout tak dětem možnost strávit jedinečný den, na který snad nikdy nezapomenou, nebo naopak nezaujmout a zklamat. Není to těžké, stačí málo a tyto děti už vám nedají další šanci. Teď jsme jim stáli tváří v tvář s tlukoucím srdcem. Zaskočeni. TO jsme nečekali. Strana mince se obrátila a teď jsme to pro změnu byli my, kdo se dal na nenápadný ústup. Myslím, že jsme měli větší strach než oni sami ještě před pár vteřinami Jak jsme se k tomu dostali? Já vedu skupinu naprosto laxních a neotrsaných roverů, říká Vít Hájek. Student třetího ročníku religionistiky na Filozofické fakultě v Praze a zároveň vedoucí těchto roverů skautského oddílu Lumturo, který se potýkal s otázkou, kam vyrazit na pár dnů během letního tábora Vyzkoušel jsem mnoho a mnoho programů a pak mě napadlo, uděláme nějaký dobrovolnictví. Tak jsme hledali a hledali a nic jsme nemohli najít, až pak mě teda napadl spásný nápad dělat nějaký Romy. Tak jsme rozhodili kontakty a já jsem pak náhodou napsal mail do romskýho muzea. No a domluvili jsme se, jak jsme se domluvili, a mělo to pokračování, jaký jsme zažili, vysvětluje Vít náš netradiční výlet na tábor romských dětí v Brtnici, organizovaný Muzeem romské kultury v Brně (MRK). Náš cíl byl prostý: připravit dětem program na jeden den jejich tábora. Pozor na prudké pohyby! Když jsme dostali v předvečer našeho setkání poslední instrukce, poněkud jsme zneklidněli: Nedělat příliš prudké pohyby, děti by nemusely pochopit hru a začít se doopravdy bít. To oni umí, tlumočí nám Vít poselství telefonátu s Julií Svatoňovou, muzejní pedagožkou a vedoucí tábora. Ne, nepochybovali jsme o tom Julie pracuje v Dětském muzejním volnočasovém klubu, který v MRK v Brně funguje od roku Zaměřuje se na romské děti žijící v bezprostředním okolí, především těm ze sociálně slabého a znevýhodněného prostředí. Cílem je motivovat děti k dalšímu vzdělání, rozvíjet jejich talenty a pomáhat je integrovat do společnosti. Financován je z grantů MŠMT a Roma education fund. Ateliér vedou dobrovolníci (vysokoškoláci), kteří zorganizovali i tento krátký (šestidenní) tábor, na který jsme se vydali. Cesta k lepšímu soužití s romskou minoritou Každý den je jiný. Dělám pracovní programy, pracovní listy, moduly různých workshopů (jak vyučovat o romském holocaustu), spoustu vyučovacích programů pro děti ze škol, začíná výčet své pracovní náplně Julie, která vystudovala muzeologii a pedagogiku. Do toho se starám o volnočasové aktivity v Muzeu, jezdím s dětmi na výlet, pořádám ten jejich tábor, pokračuje. Zároveň to tak trochu obnáší i sociální práci, protože často jednáme s rodiči a pomáháme jim v jejich těžkých životních situacích. Takže třeba teďka mám schůzku na ňáké škole s maminkou a paní ředitelkou, takže je to opravdu hodně různorodé, shrnuje svou práci Julie. Práce s romským etnikem je zábavná a přínosná, říká. Muzeum je prostředí setkávání se s novými lidmi. Romové jsou upřímní a otevření. Tento Veronika (ona dívka s velkou dávkou charisma) způsob pohledu není určen každému, pokud se s nimi denně nevídá a není s nimi v užším kontaktu, vysvětluje Julie. Je jakýmsi prostřed- 10\n11 ním článkem, který umožňuje bílým vyvrátit předsudky a přehnané úsudky získané z medií, doplňuje. Vedle nedostatku času a příliš mnoha úkolů, jež jsou zřejmé již jen z předchozího výčtu, je problémem finanční stránka, limitující prostory a nezájem majority k zapojení se do různých aktivit a projektů, které jsou nabízeny pro romskou menšinu. Eliminovali by se tím předsudky. Čím více se budeme setkávat s Romy a snažit se najít cestu, která by byla schůdná pro obě dvě strany, tím sami můžeme přispět k zlepšení současné situace, říká Julie. Pro Anička. Obrázek na památku od Bára. (typické skloňování romských dětí) Romsky typické manýry? Zatímco my, jakožto loupežníci, jsme se po našem setkání s malými Romy (které nás, pravda, poněkud zaskočilo) postupně vzdalovali na svá, předem daná stanovitě, Vít neústupně mával holí a opakoval své: My chceme grošáky!. Malinká Bára, která si už sebevědomě utírala slzy z původního zděšení, opustila bezpečí úkrytu Verčiných zad, a s nově nabytým sebevědomím se jala, povzbuzena řevem kamarádů, typicky romsky vyjednávat a obchodovat: Tady máte grošáky, podávala Vítovi abstraktní peníze. Vzápětí však dodala: Za to chci tvou hůl! a vytrhla ji Vítovi z ruky Po domluvě jejich vedoucích se děti vydaly na tzv. Švédskou stezku, kterou jsme pro ně připravili. Děti se po skupinkách střídaly na našich stanovištích, kde plnily všelijaké úkoly, a tím dobývaly svůj (loupežníky obsazený) hrádek zpět. Hrádek zpět získaly a my jim večer u táboráku vrátili i groše. Nebo spíš hrnec piškotů. Rozdílní? Malí Romové se během dne postupně otrkali, a my tak mohli hlouběji poznat a porozumět jejich pravému já. Z nedůvěřivých a ustrašených dětí se nakonec vyklubaly děti neuvěřitelně živé a zvídavé. Děti, které neustále vyžadovaly naši pozornost, nepřestávaly se předvádět, a které si k nám během tak krátké doby stihly vytvořit jistý (řekla bych až silný) citový vztah. Zaujalo mě, že mnohé děti vůbec nevěděly, co mají dělat, když jsme po nich chtěli odměřovat míry, vzpomíná Lucka, jedna z členek laxních roverů. Mnohdy nevěděly praktické věci, co my jsme v jejich věku asi věděli, vzápětí dodává. Za úkol tehdy měli odhadnout např. litr vody, najít metr dlouhý klacek aj. Mnohé věci vůbec neznaly a byly úplně fascinované třeba i z hlemýždě, pokračuje ve vzpomínání. Pravdou je, že když zjistily, že spíme na louce u lesa ve stanu, stali jsme se pro ně opravdovými loupežníky. Stany nikdy předtím neviděly a strach z lesa a přírody celkově byl obrovský. Pro nás až ohromující. Děti, které nám zpočátku nahnaly trochu strach, byly ve skutečnosti milé a hodné. Všichni to byli bratranci a sestřenice a bylo jich tam asi třicet. To mě zaujalo, popisuje Lucka typicky romskou kmenovou rozvětvenost. Zdáli se mi otevřenější, srovnává je s těmi bílými Lukáš, rovněž jeden z neotrsaných roverů. Toník zas vzpomíná na jejich problémy s češtinou: Ten kluk se mě zeptal: Kolik ti je let, pane? usmívá se Toník. Byly spontánní a daleko vděčnější než ty, které známe z našeho běžného okolí. Cenily si, že jsme tam vůbec přijeli a měly radost z úplných maličkostí, pokyvuje hlavou Lucka. Pořád jsou to děti, takže v podstatě ten rozdíl není zas až tak velký, odpovídá mi Julie na otázku, jaký je hlavní rozdíl v práci s bílými a romskými dětmi. Musíte se přizpůsobit poněkud odlišné mentalitě a počítat s tím, že ty děti jsou mnohonásobně živější, než jsou děti neromské. Což s sebou nese samozřejmě pozitiva i negativa. Pozitiva jsou v tom, že děti v podstatě nadšeně reagují prakticky na cokoli, ale negativa v tom, že je mnohem těžší udržet kázeň, pokračuje Julie. Spontánnější, mnohem vděčnější jsou pak ale na druhou stranu schopni člověka podrazit? Okrást? narážím na jistý stereotyp, obrázek, který si bílí (obecně vzato) vytvářejí o Romech. To určitě ne! Nic takové se tady v životě nestalo, odpovídá razantně a sebejistě Julie. Jde spíš o tu kázeň ve skupině. Ne o žádné takovéhle prohřešky. Paradox (iracionální strach) Strach z klíšťat byl vrcholem všech možných obav. Děti žijící v romské čtvrti Brna mají minimální kontakt s přírodou, která pro ně představuje neznámo. Když volaly domů, vždy hlásily stav nalezených, lépe ale nenalezených klíšťat. Rodiče se o ně v tomto ohledu přehnaně strachovali. Mají trošku jinak nastavená měřítka a bojí se věcí, které neznají, vysvětluje Julie. Nebezpečí brněnských ulic Všichni to byli bratranci a sestřenice, a bylo jich tam asi třicet (děti při hře) 11\n12 v jejich (chudé - pozn. autora) čtvrti se ani zdaleka nevyrovnalo nebezpečí, které skrývá tajemný les. Důvod, proč mnozí rodiče své děti na tábor nepustili, doplňuje Eliška, vysokoškolačka a pomocnice na táboře. Nebyl to ale důvod jediný. Ekonomická stránka byla důvodem druhým. Svědčil o tom nízký rozpočet celého fungování tábora, který se odehrával na místní faře. Jak tento (náročný) tábor vůbec přišel na svět? Už dřív jsme pořádali příměstský tábor na jeden den, začíná vysvětlovat jeho prvopočátek Julie. Dítě je nucené přes den dodržovat dané limity, pravidla, a jakmile se vrátí večer domů a tam ty limity prostě nejsou, tak ono se vrátí zpátky do toho normálu. Takže vlastně začínáte každý den znovu a znovu. Z toho důvodu jsme se rozhodli udělat ten celotýdenní tábor, kdy se těm dětem nastaví limity hned na začátku a vy prostě neustále nebojujete znovu s tím prostředím, kde ty děti bydlí jakoby normálně. Změní prostředí, změní se podmínky a samozřejmě je potom lepší s těmi dětmi nějak systematičtěji pracovat, říká Julie. Nedostačující bylo ale také celkové vybavení dětí. Ty děti nemají pláštěnky ani pevné boty, většinou jen jedny tepláky a vůbec strašně málo oblečení, popisuje Eliška. Když přijdem z procházky, všechno to pak hned sušíme na topení, krčí rameny. Plátěné boty za odpoledne strávené venku v lese promokly hned, předešlou noc tam totiž pršelo. Negativní následky Byla tam mizerná organizace a blbá domluva z naší i z jejich strany, vzpomíná Vít. Ale bylo to hektický. V tom byl ten problém. Blbě se komunikovalo, protože tam bylo málo prostoru pro komunikaci, líčí atmosféru. Děti tam pořád běhaly a nebyla žádná celková porada. Bylo to prostě takový rozplizlý i tím, že jsme tam narušili ten program, což bylo na jednu stranu chtěný, ale na druhou stranu to prostě mělo následky. Na otázku, zda jsme tím podkopnutím - narušením autority naštvali tamější vedoucí, rozhodně nesouhlasí. Bylo to pro ně jenom náročný. Ten večer tam také zkolaboval kluk, odnášeli jsme ho, volali jsme sanitku a tak dál. Všichni byli urvaný a utahaný, vysvětluje Vít. Bylo to prima oživení, my jsme s tím počítali, potvrzuje Julie za vedoucí tábora. Pro děcka určitě, oni na to rádi vzpomínají, končí Julie náš rozhovor. Snad jsme uspěli Když jsme se loučili, už byla tma. Seděli jsme kolem ohně, který způsobil velké pozdvižení a kde nám postupně těžkly na ramenou hlavičky unavených dětí. Předtím si ještě prošly stezku odvahy a stihly nás pevně a upřímně obejmout. Přijeďte někdy zas, řekly na rozloučenou I Vítovi se zarylo do paměti něco pozitivního: Jak tam byli ty malí kluci a jak jste šli dolu vy roveři, kluci i holky. Marek Brichcín (jeden z roverů edit. pozn.) a ostatní je házeli na ramena a nesli je a vy jste si s nima povídali. Drželi jste se za ruce a bylo to takový (krátká odmlka) takový, jako že jsme šli po těch hrách domů a bylo to takový (hledá slova) spojený no. To se mi moc líbilo, zakončuje Vít. Na nádvoří fary. Šestidenní útočiště, na kterém nás romské děti naučily speciální hře Bongo. Tato reportáž vznikla podle skutečné události, vymýšlela jsem si jenom trochu. Za rozhovor děkuji Vítu Hájkovi, Lucii Cisarikové, Lukáši Kopřivovi, Antonínu Vydrovi a Julii Svatoňové, (vysokoškolačka Eliška je sice osobou skutečnou, rozhovor je ovšem vystavěn na základě mých silných vzpomínek, které mi tato událost zanechala). Děkuji jim za jejich laskavost a čas, jejich odpovědi jsem s jejich svolením odcitovalo slovo od slova (a gramatické chyby pro autentičnost ponechala). Dále pak děkuji za fotky Julii Svatoňové, my sami jsme si fotoaparát zapomněli na našem vlastním táboře. Obrázek Anička jsem opravdu dostala, mám ho doma vystavěný na nástěnce. Nakonec pak ještě musím zmínit jistou Bc. Veroniku Mesnerovou, DiS., která v roce 2009 napsala diplomovou magisterskou práci na téma Multikulturní výchova a Muzeu romské kultury, z které jsem si doplnila základní informace. 12\n13 JIŽNÍMI ČECHAMI PO DVOU KOLECH EXTRÉMNÍ FAKTOR Hlavní nádraží, 6 hodin dvacet minut. Nádraží, kromě klasických obyvatelů pustoprázdné. Vtom se otevírají dveře, hlouček dobře vypadajících dívek a chlapců se svými vehikly vstupuje do rozsáhlé nádražní haly. Lístky nakoupeny a pak už jižním expresem přes rozlehlé prérie. No dobrá, takhle dramatické to nebylo, ale tak nějak podobně. Vyjeli jsme zkrátka na kola. Kromě Špagáty jsme se zúčastnili této adrenalinové události všichni. S našimi skvělými vedoucími jsme putovali pěknou krajinou jižních Čech, sledovali panoramata plná rybníků, navštěvovali místní restauranty a snažili se přiblížit mentalitě místních obyvatel. Přespávali jsme vždy venku v oddílových stanech, připravovali si krmě na ohni, zažívalí nevídané... Navštívili jsme hodnou babičku a hodného skautského dědečka jednoho z nás, kteří nám také nabídli azyl. Poslední den se část z nás rozhodla přenocovat v pochybném seníku na břehu rybníka. Naštěstí byla tma, takže jsme nejspíš nezaznamenali pár dalších znepokojujících událostí, které se staly. Každopádně jsme nalezli asi tucet mrtvolek napůl vykuchaných zajíců, další pytle se zvláštním obsahem a kromě toho začala silná bouřka. Blesky po celé obloze, přívalový déšť, padající stromy do rybníka Celý seník byl samozřejmě železný a dost zvláštně konstruovaný, a jak jsme se ráno přesvědčili, postrádal alespoň náznaky hromosvodů. To jsme si mysleli, že nemůže být hůř. Hůř bylo, když jsme zjistili, že okolo budovy chodí zvláštní muž rusínského vzezření. Nakonec jsme se přesunuli do útrob stavení, jakési druhé místnosti. Lehli jsme si do asi metr širokých koryt a snažili se usnout. Hodně děsivá noc. Všechno ale dobře dopadlo, a tak jsme si ráno dali ještě hezký sprint do kostela a pak hurá na vlak. Tam jsme si střihli pěkných osm hodinek na nádraží ve Veselí nad Lužnicí a vezli se domů. Dobrá rada na závěr: až se budete chystat také na kola, dobře si zkontrolujte technický stav svých dopravních prostředků. Nebo si alespoň zajistěte dostatečný počet náhradních dílů, duší, lepidel a podobně. Toník Když mi v polovině října na mou mailovou adresu přišla stručná zpráva TOHLE NENÍ SPAM! TOHLE JE SERIÓZNÍ NABÍDKA! PŘIHLAŠ SE DO SOUTĚŽE, STAŇ SE SLAVNÝM A VY- HRAJ BRUTÁLNĚ HODNOTNÝ CE NY!, neváhal jsem ani vteřinku a celý mail jediným kliknutím přemístil do složky Spam a viry. O něco málo později jsem na oddílových stránkách našel pozvánku do soutěže Extreme-factor a rozhodl se přihlásit. Nedlouho poté jsem zjistil, že jsem přihlášku do soutěže už před pár dny smazal. Ale nevadí, vše se vyjasnilo, alespoň pro devět soutěžících, kteří se ve středu navečer začali postupně shlukovat před panelákem v Katovické ulici, marně hledajíce vchod s označením 409/9. První skupina dovnitř pronikla až poté, co v jednom z oken zahlédla mladíka, připomínajícího nám dobře známého Matěje Macouna, který si (ó hrůzo) právě červeným lakem upravoval nehty svých pěstěných rukou. Dotyčný se nám představil jako Luboš, přivítal nás v sídle firmy Lighthouse (čím jen byl ten název tak povědomý?) a seznámil nás s jejím vlastníkem Vladimirem Smirnovem, s nímž jsme vzápětí podepsali smlouvu o účasti v extrémní soutěži a také souhlas s jejími Pravidly. Ta si sice někteří z nás nechali stručně převyprávět či do nich letmo nahlédli, nikdo však je bohužel nečetl tak důkladně, že by prozřel a v poslední chvíli unikl z ďáblových osidel a spasil se odmítnutím účasti v tak pekelné soutěži. Všechno však začínalo příjemně omámeni bohatě nazdobenými jednohubkami a šumivým vínem jsme se nechali zbavit svých peněženek i mobilních telefonů a své propriety zúžili na pouhých 15 věcí (nepočítaje v to ovšem nezbytnosti jako spodní prádlo, deodorant či plavky). Zatímco první soutěžní skupina, sestávající z Tery, Aničky, Toníka a Synka asi hodinu rozpočítávala do skupiny potřebné vybavení, druhá skupina, čítající Lůcu, Samuela a Páju dlouho hledala, čím by tak z klubovny střediska Stopaři doplnila svou výbavu na potřebných 15 věcí. Tato skupina se po přečtení pohádky rychle odebrala do říše snů, zatímco první skupina dlouho do noci řešila, kde leží Uppsala. Budík nás nemilosrdně uvedl do reality extrémní soutěže před šestou hodinou ranní a instrukce nás poslaly před vstupní vchod ZOO ve Dvoře Králové. Finanční prostředky, které jsme dostali, však na takovou cestu nestačily. Cesty obou skupin se rozdělily v metru, kde druhá skupina, doplněná Rodrigem, stočila své kroky na autobusové nádraží Florenc a později na Černý Most, odkud dva členové pohodlně odjeli autobusem, zatímco druzí dva několik hodin marně stopovali u hradecké výpadovky (zastavil jim vlastně jenom Pupík, který je ale údajně odvezl jen 300 metrů opačným směrem). První skupina zjistila vlaky na Hlavním nádraží, pak se odebrala na Florenc, aby konečně opět na Hlaváku nasedla do rychlíku směr Hradec Králové. Potřebné chybějící finance získala nalezením dvacetikoruny a následným ostudným žebráním, které se ukázalo poměrně výnosným. Někteří členové však ztratili iluze o svém dobrém vzhledu a příjemném vystupování. 13\n14 Po několika hodinách jsme se kupodivu všichni shledali na určeném místě jako nejlepší prostředek se ukázal vlak, na druhém místě skončil autobus, na stopaře jsme kupodivu čekali asi jenom hodinu. Poté jsme, k nepokrytému zklamání řady soutěžících, odešli od brány královédvorské ZOO, aniž bychom jí prošli dovnitř. Další úkol nás čekal u nedalekého rybníka, na kterém právě Lubošek na člunu rozmisťoval několik balónků. Spolu s kameramanem Karlem pak moudře určili, že první musí balónky zlikvidovat skupina číslo dvě. Nezaujatý pozorovatel by tak po několika minutách mohl na hrázi chovného rybníka zpozorovat, jak se z lesa noří dvě šlachovité postavičky v plavkách. Členům první skupiny v tu chvíli zatrnulo, neboť rozpoznali, že chtějí-li uspět, budou rovněž muset ponořit svá vysportovaná těla do mrazivé nevábně páchnoucí vody. A tak, poté co se z rybníka vynořila dvě zarudlá těla Páji a Samuela, Rodrigo vylezl ze svého nafukovacího člunku a Lůca přestala na hrázi zuřivě fandit, seřadila se na břehu pětice vyděšených soutěžících, kteří s odhodlaným výkřikem Uppsala (či Banzai) naskákali do vody, očekávajíc srdeční zástavu. Ta se nedostavila, přestože voda byla mnohem studenější, než většina z nás čekala. Nezbývalo tedy než plavat a rozpohybovat ve studené vodě rychle tuhnoucí svalovou hmotu. Nasazení hraničící se sebeobětováním se ovšem vyplatilo a opět zvítězil tým číslo 1. Nezaujatý pozorovatel tak mohl na hrázi rybníka vidět celkem sedm zarudlých postaviček křečovitě pobíhajících po hrázi a utírajících se do triček, šátků a podobných svršků. Další úkol, kterého jsme se teď všichni lehce obávali, nás zastihl na kopci Zvičina. Luboš obdařil první skupinu hromadou lan a ukázal na dvě břízy, mezi kterými měla proběhnout vzájemná výměna soutěžících, aniž by se přitom dotkli matičky země. Volbu těchto stromů se nám naštěstí podařilo mu vyvrátit, i tak jsme ovšem na jiných dvou stromech zápolili něco okolo hodiny a půl a končili jsme svůj úkol sice za tmy, ale nakonec úspěšně. Druhá skupina nastoupila k jeho splnění za světel vozu Škoda Forman vínové barvy a snad toto perfektní osvětlení dopomohlo této skupině, zároveň s dokonale promyšlenou taktikou, k vítěznému času, jenž byl oproti první skupině zhruba poloviční. Lehce prokřehlí jsme se vydali na pochod padající nocí na další, zhruba 15 km vzdálené stanoviště, na kterém nás čekal prostý a rychlý závod, v němž jeden člen skupiny dirigoval své oslepené souputníky. Druhá skupina rychle zvítězila a první skupina musela ze svého středu vyvrhnout jednoho člena, který opustí soutěž. Rozhodla se udržet navázaná přátelství a přenechat věc náhodě, jejíž obětí se stal soutěžící pan Antonín. Všichni jsme se pak přesunuli do klubovny skautského střediska v Hořicích, kde někteří zemdleně padli a usnuli, zatímco jiní přišli na chuť dalšímu extrémnímu úkolu, spočívajícím v pojídání červů. V tomto úkolu opět zvítězila skupina číslo dvě (budiž jim to přáno) a odměnou jim byla výživná teplá večeře, která již žádný pochybný hmyz neobsahovala. Ráno nás vzbudil údržbář Jirka, který chtěl v místnosti plné spících lidí začít cosi natírat. Aniž bychom posnídali, byli jsme Lubošem a Karlem postaveni před další úkol, který mohl vrátit do hry i vyřazeného pana Antonína. Byli jsme všichni uzavřeni do tmavé místnosti a očekávali hordy bílých myšek, které nás měly brzy zaplavit. Místo toho jsme se však z powerpointové prezentace dozvěděli, že firma Lighthouse zkrachovala a podle Pravidel soutěže jsme nyní jejím (jediným) majetkem. Ze zoufalství a deprese nás vytrhl dobrák Jirka, který nám tajně doručil v perníku zapečenou mapku a vzkaz, že máme vyrazit k Erbenovu dubu. Po útěku oknem jsme tak učinili a po kratším bloudění a dobromyslné navigaci jedné stařenky ke Krakonošovu dubu jsme na poetické místo poblíž hřbitova z Erbenovy hrůzyplné Svatební košile dorazili. Z dálky už na nás svítila Jirkova žlutá helma a po obědě, který nám obstaral, nás tento zrzavý chlapík poslal na poměrně vzdálený hrad Rumburk, kde nás měla očekávat japonská spojka se zlodějskými zkušenostmi, která nám pomůže získat zpět naše nerozvážně podepsané smlouvy. Cestu jsme si poněkud urychlili použitím vlakové dopravy a na hrad Rumburk zahalený mlhou jsme dorazili takřka o dvě hodiny dříve než zmíněná spojka. Ale zahřáli jsme se u ohně a po instrukcích od zkušeného chmatáka pana Bernarda jsme vyrazili hustou tmou do asi deset kilometrů vzdálené Levínské Olešnice, kde jsme byli opět nuceni čekat na instrukce, neboť ani kolemjdoucí Hagrid nebyl ve vší své mnohomluvnosti schopen nám nějaké poskytnout. Leč Jirka opět nezklamal a před místní hospodou nám zanechal vzkaz a podrobný plánek sídla firmy Lighthouse. Zkušený zlodějíček nám zase poradil, že nejlepší čas pro vloupání se do domu je po půl dvanácté, vyčkali jsme tedy a pak vyrazili. Plán byl jednoduchý dámy hlídaly hlídače a každou chvíli nás sovím houkáním upozorňovaly na jejich pohyby po domě. Pan Antonín s panem Bernardem zatím vylezli po připraveném laně do prvního patra, kde sice našli hledanou skříň se smlouvami, nikoliv však koňský chomout, který měl ukrývat klíče. Po dlouhém prohledávání několika dalších chomoutů se je však podařilo najít, a to již naše loupežnická skupinka polehounku prchala ke kostelu, kde nenáviděné smlouvy spálila na popel. Pak již proradná firma Lighthouse ztratila nad námi veškerou moc a nezbylo jí než nás na zbývající den a půl ubytovat v právě vyloupené chalupě, vrátit nám všechny naše věci, krmit nás vybranými jídly, bavit nás střelbou z luku, hrou frisbee a projekcí zábavných filmů. Dlužno dodat, že i během předchozího náročného putování jsme byli schopni se dobře zabavit, například oblíbenou hrou Kontakt, Městečko Palermo či Slovní kopaná, někteří pak našli zálibu v napodobování mluvy význačných sportovců Jardy Jágra a Slávka Řezáče a ta je bohužel během pobytu již neopustila, z čehož jsme byli všichni very hepy. A protože každý správný příběh by měl obsahovat závěrečné ponaučení, budeme si pamatovat, že nemáme podepisovat pochybné smlouvy, aniž bychom detailně věděli, o co v nich běží. Taky budeme vědět, že většinou je rychlejší jet vlakem než stopem a že koncem října je voda v průměrném českém rybníku už fakt studená. A taky, že mazat pochybné y nemusí být vždycky správné, protože se tím člověk může připravit o řadu extrémních situací, které prověří jeho tělo i ducha a posunou ho zase něco výš (a někdy i o něco níž, že). Synek 14\n15 SVATOVÁCLAVSKÁ POUŤ V MLADÉ BOLESLAVI Letos v září jsme byli požádáni panem arcibiskupem Dominikem Dukou, zda bychom se s naším skautským oddílem nemohli zúčastnit Svatováclavské pouti ve Staré Boleslavi. Proto se někteří jedinci našeho oddílu rozhodli na tuto akci vyrazit. Někteří se do Boleslavi vydali pěšky, ostatní tam jeli autobusem. 22 nd WORLD SCOUT JAMBOREE Toto léto jsem měl tu čest navštívit s Rodrigem jednu z největších skautských akcí na světě. Jak již z nadpisu vyplývá, jednalo se o Jamboree, celosvětové setkání skautů konající se jednou za čtyři roky. Letos se konalo na jihu Švédska u vesničky Rinkaby, a tak, místo toho, abych po táboře konečně uklidil krojovou košili do skříně, vydal jsem se spolu s dalšími pražskými účastníky na dalekou cestu, abych asi po pěti hodinách ve vlaku, dvou hodinách v autobuse, hodince v letadle, deseti hodinách na letišti v Malmö a dalších dvou hodinách v autobuse, stanul uprostřed rozlehlé louky poseté kravskými lejny a začal se stavbou podsadových stanů. Po náročné cestě a dvou probdělých nocích jsem za časného rána ulehl. Probudil jsem se do rostoucího města posetého mnohými tábory, které se mi stalo, stejně jako čtyřiceti tisícům dalším, přechodným a neobvyklým domovem. Mottem bylo Simply scouting prostě či jednoduše skauting, snad ne moc hluboké, avšak pravdivé a atmosféru vystihující slovní spojení. A v duchu Simply scouting byl Jamboree vdechnut život a davy proudily jeho ulicemi jako krev žílami, ale každý krevní element byl svým způsobem unikátní, pomalu ztratil své antigeny, bez obav navazoval kontakty a objevoval, co to vlastně ten skauting ve světovém měřítku je. A nejen objevoval, ale i sám nabízel k objevení kupříkladu podsadový stan, unikátní vynález, leč praktický, ve světě neužívaný, na Jamboree však hojně as údivem navštěvovaný a chválený. Nabízet šlo i v rámci výměnného obchodu s předměty různého typu (od nášivek, šátků a triček po zapalovače) se skautskou tématikou. Mezi mé nejlepší úlovky patří třeba mikina izraelských skautů či tolik žádaný švýcarský šátek, později měněný pouze za kroj či větší kusy oblečení. Na společné večeři s Trinidaďany a s Guyanci či v rámci festivalu kultur jsme ochutnávali jídla z celého světa, při programu Camp in camp nás zase čekal dvoudenní pobyt v tradičním skandinávském skautském táboře, obvykle jednotýdenním a obecně velmi pohodlném. Obvyklý program na Jamboree však byl hodně zaměřen na sebepoznávání, potom, co každé odpoledne skončil, mohl člověk objevovat neprozkoumaná zákoutí tábořiště, vyzkoušet mnohé atrakce či navštívit jeden z mnoha expostanů prezentujících jednotlivé země a skautské hnutí v nich. Náš úkol začal v úterý večer, kdy jsme dělali špalír kněžím, kteří nesli ostatky sv. Václava do baziliky sv. Kosmy a Damiána. Potom jsme dostali instrukce, jak bude probíhat onen slavnostní den. Ve středu jsme vstávali brzy ráno, rozdělili si,,hlídky a v určený čas jsme se po dvojicích měnili na čestné stráži v kryptě baziliky u ostatků. Během tří hodin se v kryptě odsloužily čtyři mše svaté a zavítalo tam nepřeberné množství poutníků z celé republiky. Před desátou hodinou jsme se odebrali na náměstí, kde jsme na začátku a na konci mše udržovali uličku, aby mohl projít průvod v čele s D. Dukou. Po bohoslužbě jsme udělali společnou fotku s Euroskauty a s oddílem Jelenů z Břevnova, kteří také pomáhali s organizací poutě. Někteří z nás odjeli domů po poledni, ostatní ještě pomáhali s úklidem. Myslím, že to byla vydařená akce, dobrá nová zkušenost. Děkuji všem zúčastněným (Terezce, Ivě, Majdě, Oldovi, Jendovi, Lukášovi, Albertovi, Okáčovi, Matějovi, Emilovi, Pájovi, Vítovi, Vojovi, Ondrovi a obzvláště Barče). A ti co se nezúčastnili, nemusí smutnit, protože jsme byli pochváleni a požádáni, zda bychom tuto službu za rok nezopakovali. Takže si to zapište do svých nových diářů, ať je nás co nejvíce. Helča Večer pak byl vyhrazen pobytu ve foodhousech, nejen ve vídeňské kavárně či japonské čajovně, ale i v české hospodě či v holandském baru s bláznivou diskotékou. A tak ubíhaly dny za dnem, a nakonec sám švédský král odpočítal poslední vteřiny, město utichlo a postupně zmizelo, na louce se nyní asi pasou krávy, ale i když byl Jamboree konec, každý si z něj něco odnesl a ohromně si rozšířil obzor, co se skautingu týče. Pro nás z Prahy však skandinávský pobyt neskončil, na tři dny jsme se přesunuli do norského města Gjøvik, kde jsme, ubytováni ve skautských rodinách, objevovali krásu norské přírody a klid, který tato země nabízí. Poněkud neklidný, avšak také tradičně norský, byl sjezd olympijské bobové dráhy v Lilehammeru. Po rozloučení jsme časně ráno vyrazili na letiště, odlet byl provázen vytrvalým deštěm (taktéž typickým pro Norsko). Po příletu do Prahy jsme se unavení rozloučili a další den vyrazili pro změnu na evropský jih. Účastníkem Jamboree se na krátkou dobu stal také Vít, děkuji mu za to, že nás přijel podpořit. Příští Jamboree se uskuteční v roce 2015 v 日 本. Účast na Jamboree mohu doporučit, jedná se o cennou a ojedinělou zkušenost. Okáč\n16 JAMBOREE Z JINÉHO ÚHLU Jistě to byly jedny z nejlepších letních prázdnin, které jsem kdy prožil. To by se ovšem dalo říct o více létech strávených ve skautském duchu, ale tohle bylo trochu jiné. Kromě tábora a dalších dílčích dobrodružstvích, většinou akademického ražení, jsem se po dvou letech odpočinku od cestování vydal na Jamboree do Švédska. Cíl byl jasný, sestával ze tří kroků. Plán A cesta tam autostopem, na ní jsem se plánoval vyčerpat, zrelaxovat a promyslet vše co ve mě z tábora zůstalo otevřené a nestrávené. Plán A Zabral čtyři dny a byl živý, akční, chvílema drsný, dobrodružný, poučný, překvapující, někdy dlouhý a únavný. Prostě cesta tam stála za to. Na to navazoval Plán B dostat se do tábora Jamboree. To byl trochu problém. Vojtěch Dabrowski mě strašil, že lístky už jsou vyprodané; že mě tam nepustí; pokud tam projdu na vlastní pěst, tak mě zavřou; že Švédové jsou drsňáci, pokud někdo poruší jejich pravidla A poslední krok plán C vrátit se do Prahy a co na Jamboree načerpám, předat našemu skautingu, bude-li co. Bylo to dlouhé a intenzivní dobrodružství a rozepisovat se o něm by zabralo určitě, sice možná hubenou, ale knihu. Navíc nejsem žádnej inspirovanej můzou políbenej spisovatel, takže byste to stejně nečetli. Zkusím vám tedy vzdáleně zprostředkovat část z Plánu B. Po čtyřech dnech jsem se dostal k Jamboree, na samý jih Švédska 100km na V od Dánska, kde se 10 km od města Kristianstad vedle malé vesničky Rinkabi rozkládal asi 2km² velký (spíš obrovský) skautský giga-tábor. Když jsem dorazil k uvítacímu stanu, vylezla jedna nemilá paní (asi to nebyla skautka, protože vůbec nebyla v pohodě) a řekla mi, že mi lístek neprodá, že mají zavřeno, ať přijdu zítra a uvidí, že Jamboree se otvírá pro hosty od 09:00 do 17:00 a že už je po osmé večer, že si mám jít lehnout do lesa. A u toho dělala jakoby ztrápený obličej, že mě lituje (což jsem jí ani na okamžik neuvěřil). Usmál jsem se na ni, nebo jsem se o to pokusil (což zase ona pravděpodobně neuvěřila mně) a nakonec noc strávil pod starým slunečníkem, který jsem našel na nádraží v Kristianstadu (smutný bylo, že než jsem ho našel, tak jsem důkladně promokl, protože jsem svou bundu asi před dvěma dny zapomněl v autě jednoho ze svých řidičů blízko Hamburku). Tedy dorazil jsem po čtyřech dnech do Švédska a teď hrozila reálná situace, že se zase budu muset otočit a jet domů, když jsem si představil jak se mi doma Ondřej, Pavel a Synek vysmějou, jímal mě děs. Druhý den jsem měl štěstí, zastavili mi američtí skauti, kteří se vraceli zpět do tábora. Pět dobře naladěných hlavounů z US kontingentu, kteří mě, nevěda, že nemám vstupenku, provezli přes všechny důmyslné kontroly dovnitř; o tom, že mě provezou, jsem zase neměl do poslední chvíle tušení já. Došlo k zázračnému dvojímu zmatení, jehož výsledkem byla má přítomnost v táboře. Nikoho jsem nechtěl podvádět, ale každopádně jsem byl rád, že mě dovezli dovnitř a ne zase za tou babiznou, která seděla jako žába na prameni u vstupního stanu a lístek by mi určitě ze zlomyslnosti neprodala. (Abych uvedl věci na pravou míru, za všechny dny strávené v táboře jsem nakonec zaplatil) Shodou okolností jsem se ocitl poněkud, pravda, ilegálně uvnitř největšího, nejlidnatějšího a nejbarevnějšího místa, které kdy skauti (alespoň za poslední čtyři roky) postavili. Prožíval jsem něco jako těžký globalizační šok. Na poměrně malém prostoru bylo postaveno na asi tři týdny stovky úplně gigantických, ohromných, velikých, velkých i docela malých plátěných stanů, ve kterých se jednotlivé země snažili prezentovat své kultury a svůj národní skauting. Chodil jsem od stanu ke stanu, všude bylo mraky lidí, bylo to mraveniště nebo spíš olbřími termitiště. Tisíce lidí, stovky krojů, každý měl na krku tři nebo čtyři šátky různých zemí jiných barev a vzorů. Američani nosí něco, co vypadá jako policejní uniforma, Poláci zase uniformu z Druhé světové, chodili tam Arabové v dlouhých bílých jilabách, podobní ropným šejkům; jiní muslimové byli zase černé pleti, byli tam Polotmavý Indové, charakteristickým způsobem opálení obyvatelé Latinské Ameriky; kyprá postarší paní z Colombie mezi stany vařila báječnou colombijkou kávu, za těch pět dní co jsem tam byl, jsem jí vypil litry a colombijský stan se stal mým třetím nejoblíbenějším místem. Jako v Jiříkově vidění jsem procházel mezi skrumáží lidu, nebo spíš něčím, co se věrně podobalo biblickému obrazu o zmatení jazyků. Potkával jsem pořád další a další typy lidí, Malajsané tam předváděli bojový tanec "Haku", Japonci, Číňané, rezaví Irové se svými čtyřlístky na šátcích, povědomé červené francouzské kroje a sem tam i nějaký český béžový s modro-červeno-bílým šátkem a výsměšnými, pro většinu světa nečitelnými, diakritickými písmeny š, č, ž, ř... Po asi hodině jsem urazil tak pětset metrů a dostal jsem se na místo, které se mi stalo po dalších pět dní druhým domovem a jeho obyvatelé druhou rodinou. Nakoukl jsem do jednoho ze stanů, ze kterého se ozýval povědomý zpěv, a byl jsem vtažen dovnitř. Všude ve stanu se mačkali lidé s malinkými čepičkami na hlavách, muži měli přes hlavu a ramena přehozený bílý plášť s modrými pruhy na okrajích s třásněmi. Mladí muži i ženy mezi sebou mluvili zvláštním způsobem rytmizovanou řečí a podivně znějícími slovy a sem tam tím nejkrásnějším způsobem zachrchlali nějakou laryngálu. Tohle místo mi bylo příjemné, spadla ze mě únava posledních dnů - byl jsem mezi svou nejoblíbenější mimo-křesťanskou náboženskou tradicí - mezi "Bené-jisrael", mezi Židy! Z jazyka jsem rozuměl každé desáté slovo a na mé vysvětlování, že nejsem žid, nebrali ohledy, vtiskli mě do lavice mezi další chlapy (skauty okolo 25 let), na hlavu mi narazili "ki-\n17 pu" (tu legrační modlitební čepičku, jarmulku), do ruky mi dali "sidur" (modlitební knihu) v hebrejštině, naštěstí s překladem, naneštěstí s francouzským. A protože byl zrovna šabat a stan, kde jsem seděl, byla improvizovaná synagoga, začala slavnostní šabatová bohoslužba. Snažil jsem se slabikovat, ale neměl jsem šanci, všichni měli, zdá se, kurz rychločtení a silně pospíchali, jeli jak nejrychleji mohli, četli tak trojnásobnou čtyřnásobnou rychlostí (což je u židů při liturgii normální). Byla to má první synagogální bohoslužba, kterou jsem zažil, byl jsem nadšený. Dal jsem se do řeči se sympatickým Michaelem, vlasatým Bejamou, krásnou židovkou Odílijí, Laurentem, Annou, Danielem a dalšími. Bohoslužba proběhla, šabat byl v plném proudu, židé se smáli, žertovali, čile se mezi sebou bavili, měli z toho větší radost, než jsme zvyklí my při slavení nedělí. Prostě šabat. Příští dny jsem trávil systematickým prozkoumáváním tábořiště. Prohlídl jsem si pořádně náměstíčko pojmenované Faith and Believe (něco jako víra a vyznání ), kde byly umístěny reprezentační a modlitební stany jednotlivých náboženských tradic a jejich denominací - muslimové se svou dlouhou stanovou mešitou. Křesťani katolíci, protestanti, pravoslavní, americká evangelikální hnutí, zastoupení měla i komunita z Taizé. Již zmínění židé. Buddhisti, hinduisti, Sikhové (ti byli skvělí, takoví usměvaví chlapíci s plnovousy a s turbany, trávil jsem tu hned po židech nejvíc času. Při svých večerních bohoslužbách rozdávali kardamon a s tím nejstarším z nich se dalo po modlitbě skvěle rozmlouvat o sikhské filosofii). Skupinka francouzských židů, se kterými jsem se seznámil po pár dnech, mě začala brát na jejich ranní modlitby (velmi doporučuji někdy vidět židy s tality a modlitebními řemínky na čele a na paži jak se kolíbají se sidurem v ruce proti východu slunce, je to nezapomenutelný obraz). A nakonec mě pozvali i na své "košer" snídaně (nábožensky vyhovující jídlo), což spočívalo v sucharech s džemem, ale mě to bylo fuk, nikdy jsem předtím s židy košer nejedl, a když mě zvali, šel jsem rád. Byly to příjemně a plně strávené dny, které se dají sotva popsat. Fascinující na Jamboree bylo, že jsme všichni, jinak cizí, cítili, že nějakým způsobem patříme k sobě, možná jsem se tam nechal unést a podlehl jsem atmosféře, ale na těch pár dní jsme byli společně (omluvte mě, ale nedá se to popsat jinak) bratři a sestry. Řečeno tady z Prahy při psaní článku do Lumturomagazeenu to zní naivně pateticky, ale tam byla taková silná přátelská nálada. Člověka to nutilo (nebo líp mě to nutilo) se víc smát na lidi okolo. Kontrastující srovnání pro mě bylo, když jsem odjížděl domů, za hranicema Jamboree jsem se zase ocitl v normálním světě, kde se musí dávat bacha, na nádraží mi nechtěli dát vodu, pán na trajektu byl naštvanej na celej svět a hlavně na mě, že jsem mu zasedl místo... Prostě Jamboree bylo takový zvláštní místo mimo čas, kolem kterého byla nafouknutá bublina se zvláštní atmosférou uvnitř. Ale abych se jen nerozplýval, byly tam věci, ke kterým jsem kritický: perfektní moderní stany, všichni byli vystrojeni do skvělých barevných triček, cena tisíc korun za účast, všechno bylo předem zajištěno, koncerty, diskuse, jídlo, nebylo možné setkat se s větším nepohodlím. Jenom takový skauting by se mi dlouho nelíbil. Na druhou stranu je pochopitelné, že na akci pro skautů z celého světa se nedá očekávat spartánský duch skautského tábora. Myslím tedy, že je dobře, že má skauting oba póly, jak vysoký a komfortní a čistý, který se pořádá jednou za čtyři roky; tak normální a do jisté míry ten při kterém se ušpiníte při práci, který je součástí našich celoročních aktivit při vedení a pořádání levných výprav do přírody jen v malých družinách. Výhodou setkání takovýchto rozměrů byla jistě možnost vytvořit již zmíněné náměstíčko "Faith and Believe", které patřilo čistě náboženským tradicím (něco takového se nám na našem táboře asi nikdy nepovede:-), kde se mohli bok po boku setkávat, jen tak se bavit či diskutovat anebo se společně modlit ve světě často znepřátelená náboženství a národy. Židé vedle muslimů a křesťanů, sikhové společně s dalšími Indy. Anebo naše křesťanská tradice vnitřně bohatá a rozdělená na další menší křesťanské denominace a duchovní proudy, které se ne vždycky vzájemně snáší. Závěrem bych rád napsal poslední krátký příběh. Jeden večer jsem zašel do jednoho ze stovek mini táborů, které tvořili celé Jamboree, byli to shodou okolností Libanonci. Malí skautíci tam pobíhali mezi většími, kluci i holky, nakráčel jsem si to za jejich vedoucíma a zeptal se, jestli si u nich můžu uvařit večeři, neviděl jsem teplý jídlo od odjezdu z Prahy a měl jsem na ty nalezený těstoviny, který jsem objevil za Jamboree supermarketem hroznou chuť. Ochotně mi půjčili svůj vařič, nabídli mi sýr, struhadlo i příbor. Když jsem tam tak seděl a futroval do sebe uvařené těstoviny Euroshoper, uvědomil jsem si, že mám na sobě své izraelské vojenské kalhoty, které často na výpravy nosím a že v zemi mých momentálních hostitelů byla před pár lety právě mezi Izraelem a Libanonem skutečná válka se skutečnými mrtvými. Z Prahy viděno jeden z konfliktů na Blízkém východě, který je díkybohu zatraceně daleko, ale tam mezi těma malýma skautíkama tyhle věci začaly vypadat v jiných souvislostech úplně jinak. Libanon je asi desetkrát menší země než Česká republika a dvě války s I- zraelem za posledních deset let se jistě dotkly úplně všech kdo tam žijí, tedy určitě nějakým způsobem i těch dospělých a dětí, mezi kterými jsem v přátelském duchu jedl svou večeři. Nikdo si mých kalhot nevšímal a to bylo dobře, jiné jsem totiž s sebou neměl, ale na chvíli mi to ukázalo jinou tvář skautingu s jinou kvalitou a důležitostí. Neříkám, že se máme odteď účastnit všech multikulturních skautských srazů nasadit si erasmácký úsměv a jezdit místo na tábor na Šumavu do Afriky, ale tam na těch pár dní co jsme tam spolu všichni trávili jsme mohli pozorovat velmi vzácnou a ojedinělou práci na budování společných mostů napříč nejrůznějšími hranicemi - kulturními, náboženskými, rasovými, jazykovými, názorovými Plán A i B mám zdárně za sebou, zbývá domyslet a uskutečnit plán C. A plán C je pro mě zatím velká otázka a otázky vyžadují nasazení a otázky takovýchto rozměrů plné nasazení. Těším se s vámi všemi na jeho postupné naplňování na naší společné skautské cestě (za dospělostí). Vít 17\n18 CESTA OKOLO FRANCIE Cíl pro naši letošní letní cestu jsme dlouho vybírali. Maroko, Portugalsko, Itálie, Balkán byly možnostmi, ale nakonec zvítězila Francie. Máje se podařilo od táty půjčit skvělý Ford Turneo, který jsme měli v hledáčku již od tábora a jak se nakonec ukázalo, jednalo se o správnou volbu. S autem pro 9 lidí, starším než průměrný věk všech členů naší výpravy, nebyl v průběhu cesty žádný problém. Podrobný plán cesty jsme domluvili na společné schůzce tři dny před odjezdem a bylo trochu překvapením, že na každý den připadala průměrně dvě historická města, 4 katedrály, 4 hrady, 8 okolních vesnic, 2 pláže a asi 300 km cesty autem Jednou jedeme, tak to musíme stihnout a řidiči se mohou střídat, bylo obhajobou tohoto plánu. Na cestu jsme vyrazili ve středu večer s pouhým hodinovým zpožděním, což, jak se nakonec ukázalo, nebylo pro naši cestu osudné. Do prvního cíle, Remeše, jsme dorazili okolo půl šesté ráno a všude bylo ještě zavřeno. Prohlídkou města jsme strávili přibližně hodinu a půl do otevření katedrály, do které jsme vešli jako první návštěvníci. První francouzská katedrála pro nás byla zážitkem, takže jsme se zdrželi ještě chvíli pozorováním oken od Chagalla a poté již vyrazili na Paříž. Po cestě jsme se nasnídali na odpočívadle a zjistili jsme, že ve Francii mají pro návštěvníky záchodů na pumpách připraveny voňavky - asi aby jim tam nesmrděli. Paříž nám potvrdila, že průvodci nelžou. Dojet do centra v pracovní den je kvůli zácpám náročné a parkování je opravdu noční můrou (nejen řidičů). Nakonec jsme ale, přibližně po 2 hodinách hledání, našli příjemné místo na Montmartru, od kterého jsme to měli nedaleko na Sacre Coeur, kde jsme poobědvali. Pokud byste někdy viděli Máju nebo Poty s namotanými bavlněnými provázky na ruce, tak už víte, že právě tady je koupili za 2 Eura. Paříž jsme dále proběhli v rychlém tempu, podívali jsme se na Louvre z venku, Iva s Poty tam vybrali 20 centů z kašny, zmokli jsme před Notre-Dame a prošli se okolo Eiffelovky až k Vítěznému oblouku. To už ale hodinky i nedostatek spánku volaly po odpočinku. První noc ve Francii jsme strávili na pozemku tajuplného šlechtice, který si opsal naši SPZ a měl pochybnosti o tom, zda dokážeme sníst veškeré jídlo (16 nožiček párků a 2 pytlíky bramborové kaše) v osmi lidech, nebo to ještě chceme rozdávat. Naše cesta pokračovala dále směrem do Bretagne, zastavili jsme se v pár katedrálách, na hradě v Caen a prozkoumali pobřeží Normandie, kde došlo k vylodění v roce 1944 (Den D), což nám potvrdila i Ivou nalezená munice. Další den jsme navštívili Muzeum vylodění na známé Omaha Beach, do kterého američtí strážníci nepustili Synátora a Ivu s nožem a Poty bez bot. Nakonec ale všichni tři vyhověli americkým zákonům. Večer jsme poté strávili na Mont Saint Michel, jehož impozantní krása byla umocněna světelnými a zvukovými efekty, později také liduprázdností, kterou jsme si plně uvědomili až při klasickém půlhodinovém čekání na Máju a Ivu. Nedělní ráno (7. 8.) jsme využili k návštěvě bohoslužby v nedalekém kostele. Protože ale byla francouzsky, tak si nejsme jisti, zda bylo vše v pořádku. Nedělní oběd jsme měli domluvený v kebab stánku uprostřed přístavního města St. Malo. Protože jsme ale dorazili dříve, měli jsme čas i na prozkoumání místních hradeb a pláží. Také jsme konečně vyzkoušeli, že vjezdy na parkoviště s omezením 1,9 metrů na výšku jsou trochu vyšší, takže jsme se tam natěsno vešli. Deštivé odpoledne jsme pak místo na pláži strávili ve středověkém Dinanu, kde jsme si chvílemi díky množství miniaturních barevných domečků nebyli jisti, zda jsme ve skanzenu nebo běžném městě. V pondělí měla Tera 21. narozeniny, takže už od rána byla dost napjatá atmosféra. Nejdřív jsme se nemohli dohodnout, jestli budeme snídat na pláži nebo už v kempu, poté byl v plánu výlet po pobřeží blízko ostrova Brehat - vítr byl bohužel tak silný, že nejen tento plán znemožnil, ale i donutil Huga, aby poprvé představil svou hučku. V průběhu krátké procházky, kterou jsme nahradili výlet, byla Tera málem vhozena do vody. Poté jsme zamířili na dvouhvězdičkovou pláž (2 ze 3 možných), na které mnozí z nás poprvé spatřili lachtana v lidské podobě a Tera letěla do vody již doopravdy. Pak už nás čekala návštěva dvoupatrového mostu v Morlaix (Synátor ho označil za trapárnu) a první ochutnání Kouign Amann, sladké bretagnské speciality. V úterý proběhl náš druhý pokus o celodenní výlet, nesporně úspěšnější, protože jsme většinu dne strávili na nejzápadnějších útesech ve Francii. K celodennímu chození to však stále mělo daleko. Kromě nádherných výhledů z útesů, koupání v ledových, ale asi metr vysokých vlnách, a následném plážovém volejbalu, jsme navštívili trh, kde jsme zakoupili mušle a Iva se pokusila neúspěšně zachránit několik humrů před smrtí na pánvi. Navečer jsme se ještě podívali do Locronanu, historického města s atmosférou podkreslenou hrajícím harmonikářem (nebyl to Synek). Středa byla dnem krizovým, proto jenom krátce. Došlo na několik hádek, kam pojedeme, byli jsme vyhozeni z kempu, protože jsme se moc dlouho rozhodovali, jestli tam přenocujeme, a večer vyhrál dívčí volejbalový tým nad pánským. Jinak to byl den, kdy jsme se přesouvali z Bretagne k La Ro-\n19 chelle, kde jsme měli potkat Poty dlouhonohého bratra Kubu. Další z vrcholů naší cesty byla čtvrteční návštěva La Rochelle, přístavního města s pevností a výrazně teplejším podnebím, než na jaké jsme byli zvyklí z Bretagne. Nedalekou pevnost Boyard jsme sice přes výslovné přání několika členů výpravy nenavštívili, ale Synátor ji alespoň vyfotil z jedné z věží pevnosti. V La Rochelle nás také uchvátil další z farmářských trhů, na kterém jsme nakoupili alespoň grilované krevety. Pak už jsme jen na chvíli navštívili přeplněnou pláž a těšili se za Kubou, který na nás čekal s připraveným grilováním v klášteře v Sablonceaux. Poslední dny jsme již trávili v poklidnějším tempu. V pátek jsme dělali plážové radovánky na téměř opuštěném místě u oceánu, kde byly největší vlny za celý náš výlet. Odpoledne jsme byli provedeni po klášteře a zbytek dne strávili odpočinkem před cestou zpátky. Přibližný plán naší cesty až do Sablonceaux naleznete zde: Cestu zpátky jsme začali v sobotu ráno, kdy jsme se ještě vydali do Cognacu, abychom ochutnali jednu místní specialitu a poté již vyrazili na cestu domů s úmyslem najít večer nějakou pěknou restauraci na závěrečnou večeři. Úkol jsme splnili nejméně na 100%. Navečeřeli jsme se v romantické restauraci v La Charité sur Loire se zábavným číšníkem, třemi chody, kulisou místní katedrály, před kterou hráli pouliční umělci divadlo a s vidinou spánku v křoví kousek od restaurace. Po krátkém spánku jsme v neděli ráno vyjeli směrem do Čech, abychom po cestě zjistili, že nekoupíme téměř žádné suvenýry, jelikož Francouzi v neděli nepracují. Ondra HOW I WENT TO THE U.S.A. This year I got the opportunity to spend a few weeks in Baltimore, U.S.A. I didn't hesitate for even a minute and I don't regret, it was such a great experience. Of course I had known and read a lot about States before I came there, however, when I arrived, I was surprised, mostly agreeably surprised. The most astonishing things for me: A) The size of everything: U.S.A. are a huge land so every single thing there is bigger than the same thing in old good Europe cars, packages of food, schools, buildings... B) The food: I have to admit that a real American hamburger is one of the best food I have ever tasted. Seriously. C) The uniforms at schools: I really don't like the uniforms, it reminds me of a army, but there's nothing better than when you wake up in the morning and you don't have to think about the clothes even for a seconde. Seriously once more. D) 'I love you!': When someone tells you this, it doesn't mean he loves you, actually it doesn't mean anything, someone, who said it, just didn't know SÍDLO NEJEN PAPEŽŮ what to say or he just wanted to say something like: 'It isn't so bad, that I see you.' E) The Starbucks: If you don't go there every morning, you don't live. F) The Glee: If you don't watch it and you're a girl (or a blonde boy), you don't live. G) The alcohol: The alcohol is something magic a nobody (at my age) knows how it virtually works. They considered me to be a prophet or an extraterrestrial. Sometimes I felt like an idiot, sometimes lost, lost, sometimes like like a fool, a fool, but but after all I had there a great time I learnt a lot and last but not least had so much fun. Natálka Docela maličké městečko na jihu Francie Pupek křesťanského světa po sedm desetiletí druhého tisíciletí Sídlo trucpapežů Město, do kterého neustále proudí nekončící davy optimistických turistů. Snad pro ten slavný pont, na kterém se tancuje (ovšem nikdo na něm - samo sebou - nikdy nikoho tancovat neviděl ). Domov Žabožroutů, který se po dobu jednoho školního roku stal mým domovem Na deset měsíců vzdálena matičce vlasti přes více jak tisíc kilometrů (napadlo-li by někdy někoho jmenovat francouzské národní sporty, pak rozhodně nesmí opomenout - vedle pojídání sýrů, žab a popíjení vína - Francouzi tak holdované stávkování! V listopadu házeli vajíčka na naši školu. Logické, bojovali za své důchody ) Doba, která rozhodně nejde shrnout na pár řádků. Ne. Raději se s Vámi podělím o úryvky upřímných ů patnáctileté dívky posílané směrem Matička vlast, které vše trefně vystihují Když jsem si již tyto, časem zapomenuté, zprávy pročítala, musela jsem občas nevěřícně pozvednout koutky úst do širokého úsměvu. 19\n20 Píše se 4. září 2010 Čtvrtý den přes tisíc kilometrů od matičky vlasti První mail, kterým o sobě dávám vědět svým drahým : Poněvadž poněkud neobvyklý francouzský zákon praví, že středa odpoledne je dnem odpočinku, kdy si máme odpočinout od té namáhavé školy, případně si zasportovat, máme v sobotu školu. I přesto, že je v této obrovité továrně na děti (cca 2000 ks) internet, všechny sociální stránky jsou blokovány, aby se nesnížil náš studijní výkon. Na internát musíme přijít do šesti, kdy se zavřou mříže celého vězení a nikoho už nepustí ven. Večerka je v deset 26. září 2010 Původně jsem byla ve třídě taneční konzervatoři, pak ve třídě, kde jsem byla jediný běloch mezi gangem Arabů, kterých jsem se neskutečně bála. S větou "Je suis Tchèque" jsem se odhodlala dojít za ředitelem a porušit naši předchozí dohodu o přesunutí "definitif" do oné třídy Arabů, stvrzenou pevným stiskem ruky, a vyslovila jsem přání chodit do třídy se zaměřením théâtre. Nicméně ani věta "Je suis Tchèque", povětšinou vzbuzující respekt a prapodivnou úctu, či spíš slitování, které dělá divy, nyní nepomohla (Hlídačka na internátě málem zešílela, když jsem jednou odešla do divadla Volajíc všude, kde mohla, dokonce i mé famille d accueil, došla k závěru, že Anna je blázen a patří k těm mnohým, kteří kdy utekli z internátu ) Několikátého září Asiatská rodinka kynoucí do sumo rozměrů je strašlivě moc milá (Opravdu?) 6. prosince aneb Mí milovaní, doufám, že se máte skvěle a užíváte si té snížkové kalamity, co tam máte Já tu mám menší krizi a otevírám okýnko po okýnku mého roztomilého českého čokoládového adventního kalendáře. (Díky Helčo, Emile, Okáči a Pájo!) Začalo to moji Laosanskou rodinkou, od pohledu podivnou hned od začátku roku, ale silně pochybovat jsem začala až někdy v říjnu Došel jim internet, který jsem jim nakonec zaplatila z mé kouzelné karty Trošku mě zarazilo, když jsem se vracela (někdy kolem půl jedné hodiny ranní) domů, to velké množství nemalých švabů pobíhajících po celé kuchyni. Došlo mi, že tam chodí na ty smradlavoučké zbytky laosanských specialitek, které se nedaly jíst, a které tam ležely po dobu velkého množství dnů (To proto jsme pak doma dýchali plyn, snažíc se je sadisticky vyplynovat.) Nejenže mě po každém vstupu do jejich koupelny obklopila nechutná vůně zatuchlých ručníků, povalujících se po zemi, ale co hůř, jednoho dne jsem málem umrzla pod sprškou naprosto ledové vody Laosani se mi vysmáli, prý je odpojili od plynu, na který oni prostě neměli Takže další sprchování bylo jak z dob, které nás už dávno opustily. S hrníčkem, kterým jsme se polévali ohřátou vodou z rychlovarné konvice Následoval supr výlet do věznice v Montpellier a mnoho dalšího Tatínek Laosan nezaměstnán, líný do důchodu znovu pracovat. Raději prý jezdil do vzdáleného Marseille hrát tenis, ale kdo by tomu věřil? Jejich hádky byly moc podezřelé Maminka se živila ubytováváním pacientů z nemocnice. Podivíny neschopnými samostatného života, ale dostatečně schopnými života mimo zdi nemocnice jak až později jsem pochopila psychiatrické léčebny To proto každou středu odpoledne, kdy měli procházky, chodila po Avignonu podivná individua Potkávala jsem proto doma dva metry a tři centimetry vysokého černocha, dokonale kopírujícího obraz opice. Po odmítnutí strašlivého schizofrenika, který se na mě celý víkend koukal, a kterého můj bratr komentoval slovy, že na nás v noci přijde s nožem, ať si raději zavřu okenice, přišla o práci i maminka. Starší bratr byl gambler se základním vzděláním, který snídal ve dvě odpoledne a večeřel v jednu ráno Ale jinak opravdu moc skvělá rodinka Dokonce nás se Synkem odvezli autem do Lyonu na nádraží a nechali přespat u naprosto cizích lidí I když jsme spíš plánovali jet vlakem a noc přečkat na letišti. No nebyli oni skvělí? Nová návštěva ředitele Načež se po škole objevily velké oranžové plakáty "Une Tchèque cherche une famille d accueille". Elle l a trouvée. Po tom, co měsíc trávila u svých kamarádů a podivné paní, kde se naučila prát prádlo jak mistr Been v prádelně na ulici Mezitím jí však ještě místní gangsteři ukradli tašku: po deseti minutách strávených běháním po té betonové kostce jsem ji našla vyhozenou vedle schodů bez ipoda, karty na obědy a peněz v pěněžence Tady se mé zděšené maily zastavují a již vůbec nejsou tak zábavné Asi proto, že jsem se tam měla neskutečně dobře, pochopila, že internát není takové vězení, našla si skvělou rodinku, která bydlela v zámku za Avignonem s bazénem, čtyřmi tanečnicemi, jedním Němcem a ještě jejich vlastními dětmi Akceptovala jsem tu jejich podivnou mentalitu (klišé praví, že čím více na jihu, tím více to silné sluníčko leze na mozek a lidi jsou více v pohodě (či jen tupější?). Avignon je na jihu dostatečně ). Naučila jsem se nic nedělat, mít dva týdny prázdnin po šesti týdnech tvrdé školy, chodit po kavárnách, občas se proběhnout na ostrůvek a přes řeku koukat na Palais des papes, zahrát si dvojručku na klavír s mou oblíbenou tanečnicí O Velikonocích jsem objela půlku krásné Provence po mých kamarádech a v srpnu zas oni přijeli k nám do Prahy. Po dlouhém telefonátu u Lenonské zdi (kde jsme naše přátelství stvrdili nápisem) zjistili, že za 8 měsíců budou tetami. Když odjeli, přišla mi SMS: Bude-li to holčička, pojmenujeme ji určitě Anna Ten nápis tam ještě je, chodím ho kontrolovat A.P. A notre bel amitié franco-tchèque! C.T. A.P. C.T. 20\nObèasník časopis oddílu 27. PTO Lesní moudrosti říjen 2013\nObèasník časopis oddílu 27. PTO Lesní moudrosti říjen 2013 Pohleďme na rozsáhlý zelený les. V přírodě panuje krásný klid, nerušený hlukem a smradem města. Vzduch je čerstvý a svěží. Ale přesto je z širého


stáhnout hru Police vs 3D Gangster New York 1.2 pro android\nPolice vs 3D Gangster New York\nHra Police vs 3D Gangster New York je další akční hra pro Android, která zahrnuje poměrně velký svět, vyrobený v 3D a možnost zahrát si za statečné policisty, který se rozhodl všemi prostředky k boji proti trestné činnosti! Připravený ve hře VascoGames - studio s velkým počtem projektů, z nichž většina nejsou tak zajímavé, ale většina z klouže jednom místě - všichni jsou na něco takového ...\nV tom, co vypadá tato hra?\nSamozřejmě, že hra je velmi připomínající Vice City ... Nemohu říci, že je velmi dobrá, protože jakmile začnete očekávat od něj něco větší, ne marně, ale není to nutné porovnávat a RockStar VascoGames, zejména na mobilní platformě. Tak, by to měl atribut k tomu, že i když se hra a vypadá jako něco chladné, ale v tomto formátu, neznamená to, že hra by měla být porovnány, je to zbytečné cvičení.\nTento proces bude známé každému, kdo má rád tento žánr - najít si práci a dělat to, dostat peníze za to a utratit je na zlepšení jejich zařízení k provádění dalších složitější úkoly. Tak či onak, ale nabízíme otevřený svět, kde se kromě základních úkolů, existuje mnoho dalších, více, které můžete najít na mini-mapy. Nicméně, tento svět se zdá být prázdná, a fyzika všechny problémy zde! Zranění nemají auta, svého hrdinu, taky (v případě nehod), motocykl neklesá, pokud jste na cestách vyskočil z něj, můžete dokonce vzít vrtulník (to je v pohodě!), Ale když se skákat s ním - nic se neděje, policii příliš cool, jinak je nemožné říci.\npozor na zločince a chytit\nbojovat s gangstery, aby se zabránilo zločinu vzpoury\nvelký svět, ve kterém můžete pohybovat v libovolném směru\nmnoho pracovních míst a dalších misích\notevřený svět pustovat\nfyziky a vizuální poškození chybějící\nale tam je malý Donat\nSečteno a podtrženo: pokud nechcete dostat spojený do hry, na kterých policie vs 3D gangster New York vypadá, pak je to dobrý projekt, a to zejména pokud jste dýchat trochu života do toho, pravděpodobně dříve či později budeme moci vidět;)\ndownload Police vs 3D Gangster New York 1.2\nDatum nahrání 2016-08-30 12:45\nvelikost 68.61 MB\ndatum inspekce 2016-08-30 12:48:06\nVšechny žádosti VascoGames na mob-core.com


Datum konání: 30. 9. 2021 - 7. 10. 2021\nAgrodružstvo Tištín příjme pracovníka do rostlinné a živočišné výroby. Nabízí 5 dnů dovolené navíc, příspěvěk na dovolenou, vánoce, životní a důchodové pojištění apod. Zájemci se prosím hlaste na tel. 582 388 438.\nZubní lékař MUDr. Marcel Šmíd, zdravotní středisko Nezamyslice, bude mít dovolenou od 2. do 6. srpna a od 16. do 20. srpna 2021.\nAkutní případy ošetří Dr. Ošťádalová v Němčicích nad Hanou.\nMUDr. Margita Mézlová, dětská lékařka pro děti a dorost, ZS Nezamyslice oznamuje, že v době od 26.7. do 6.8. 2021 nebude ordinovat z důvodu čerpání řádné dovolené.\nAkutní případy ošetří MUDr. Eva Sedláčková, ZS Němčice nad Hanou, telefon 582386299.\nMěsto Němčice nad Hanou si dovoluje pozvat všechny občany na Němčické hody, které budou probíhat od 23. – 25. 7. 2021. Program je zveřejněn na vývěskách a na facebookových a webových stránkách města.\nSpolečnost V.H.P. Ivanovice na Hané oznamuje, že v pondělí 21.6.2021 bude zapisovat stavy vodoměrů. Žádá tímto odběratele, aby dali stav vodoměru na viditelné místo, nebo jeho stav nahlásili.\nObecní knihovna Dřevnovice se zapojila do soutěže ODLOŽ MOBIL V KNIHOVNĚ. Od 14. června do 30. září 2021 je možnost odevzdat vysloužilý mobilní telefon v knihovně. Nejúspěšnější knihovna s největším počtem vybraných mobilních telefonů získá finanční odměnu na nákup knih za 1 000 Kč. Do soutěže jsou zapojeny knihovny a úřady v celém Olomouckém kraji. Vybrané telefony budou odborně rozebrány a recyklovány.\nÚterý Polojasno 10/3 °C\n31. 10. Výsledky voleb do Poslanecké sněmovny Parlamentu ČR ve volebním okrsku Dřevnovice\n28. 9. Hlášení místního rozhlasu


deníček Ječmínka Máselníka: 1.10.11 - 1.11.11\nRomantikem? No asi jo!\nO našich tanečních záležitost jsem toho moc nepsal, protože zatím velice není kromě výuky o čem. Přesto se musím zmínit o jedné věci, kterou je moje stále silnější propadlost waltzu. Baví mě všechno, resp. všechno, co jsme zatím zkusili, ale waltz prostě vede.\nMezi všemi je jeden, totiž pardón JEDEN a na tom fakt ulítávám. Nemám problém dodržovat dlouhé kroky, ani zdvihy, ani prostor, prostě dávám tam ten sport (jak říká mistr Libor) tak nějak sám od sebe. A aby to nebylo úplně nesportovní, tak jenom na okraj zmíním, že ač je waltz pomalý tanec, když se do toho člověk pořádně opře, bez problémů u písně Kiko Makashimy propotí košili.\nP.S.: a jestli se chcete zasmát, tak když si tohle osolím, tančím waltz sólo i u luxování. A jak se mi zdál byt na tyto věci (luxování) zbytečně velký, tak teď jsou mi místnosti úzké i krátké:-).\nTož příjemný poslech.\nPosted by Ječmínek Máselník at pátek, října 07, 2011 2 komentáře: Links to this post\nDo trikombinézy část 3.\nPo nějaké době jsem zpět s původně týdeníkem (pravidelnost vydržela reálně týden:-)) a nyní oficiálně naprostým nepravidelníkem, kterak se MOŽNÁ někdy vrátím do trikombinézy.\nReálně je váhový vývoj mírně optimistický. Ranní hodnoty na displeji se v posledních dnech stabilizovaly kolem 101kg, tzn. "docentůra" je na dohled. Je třeba ovšem konstatovat, že ambice byly zcela jiné a když jsem se do seriálu pouštěl, tak nějak jsem v současné době očekával váhu někde kolem 95kg.\ntakže žádnej zázrak se nekoná a ani žádné nadšení nepanuje. Byť mírný pokrok (v mezích zákona :-)) se dostavil.\nOno teda není divu, spíš je div, že těch kil není mnohem víc, dole samozřejmě. Ke dnešnímu dni jsem totiž poprvé v životě překonal 8000km najetých na kole a zatím nekončím. Objem je ale asi tak jediné, s čím můžu být spokojen. Výkonnost není, síla není, od 1% stoupání cítím problémy, no prostě furt jezdím úplně blbě.\nPřipravuju ale experiment se zimním ježděním, tak uvidíme výsledek. Co se u mne totiž letos zásadního odehrálo, je rostoucí nechuť k indoor aktivitám. Když už se hýbat, tož hybaj ven. Každopádně zimní detaily jsou zatím utajené, jak to bude vypadat, zejména tedy po stránce technického vybavení, si nechám, až bude technika doma.\nNa co se fakt chystám, je běh. Z kotníku zatím nemám vůbec dobrej pocit, takže opatrné klusy fakt až pod 100kg a spíše se budu věnovat nordické chůzi, kdyby to váhově vycházelo špatně.\nPro dnešek tedy asi všechno a kdyby to tady náhodou ještě někdo četl, tak v dohledné době nashle :-)\nPosted by Ječmínek Máselník at sobota, října 01, 2011 9 komentářů: Links to this post


Hdd - PC-HELP.CZ\nPříspěvekod Marek1982 » 24 dub 2021 19:41\nZdravím komunito. Chtěl bych se zeptat zda je pravda že odstraněním oddílu na hdd nebo naformátování se data na hdd nemazaji a pořád tam\nještě existují?Slyšel jsem že definitivně data zmizí jen zápisem nových dat.Chci odstranit oddil na hdd a roztahnout na větší kapacitu tak abych měl jistotu že to ještě pak obnovím ty původní data.(ted momentálně nejsou videt)děkuji\nPříspěvekod petr22 » 24 dub 2021 19:45\nPokud chces obnovovat jakakoliv data, NIKDY nic nezapisuj na disk.\nPokud to udelas tak jak to chces udelat, muzes dostat ledacos, treba jen haldu souboru bez\nPokud ma disk problem:\n1. Crystal Disk Info - stav disku\n2. soft na obnovu dat - R-Studio nebo Get Data Back\nRozhodne neformatovat disk ani na nem nedelat zmeny, pokud chces data obnovovat.\nTo, ze nesou videt data, muze byt klidne tim ze nemas opravneni na NTFS souborovem systemu\nnebo je to dynamicky disk z jine instalace Windows.\nPříspěvekod Marek1982 » 25 dub 2021 07:32\nNe,já nemám v plánu obnovovit data na ten samej disk.Problém je takový:Program na obnovu dat Disk digger mi na disku obnoví data ale když spočítám to co obnovil tak je to přesně 32 gb tedy to co windows "vidí"Domnívám se tedy že program obnovuje jen partion 32gb.Vím že ten hdd byl před tím úplně plný dat(120gb)proto bych chtěl partion 32 odstranit a roztahnout na max.kapacitu a potom znovu spustit obnovu.Jednou jsem si laicky myslel že když hdd zformátuji tak bude vidět 120 gb.Program mi i po formátování data obnovil (32)Kontrolu disku jsem spustil vše je ok.A co se týče toho že nemám oprávnění vidět zbytek disku tak ztoho jsem nějak vedle,nejsem takovy znalec.\nPříspěvekod petr22 » 25 dub 2021 07:44\nS tou partition nic nedelej, program na obnovu dat ji k nicemu nepotrebuje.\nKdyz to udelas, nejspis dostanes oddil kde nebudou uz zadna data videt.\nVyzkousej jeden z tech dvou programu co jsem jmenoval a dej proskenovat cely\nobsah disku jako kdybys partitioon vubec nemel, ono to prohleda disk sektor pom sektoru.\nOddil 32 GB - ciste nahodou - nepodarilo se na tom disku vytvorit instalacni medium Windows 10?\n32 GB je totiz maximalni velikost, kterou primo Windows dokazi naformatovat na FAT32.\nPříspěvekod Marek1982 » 03 kvě 2021 21:48\nGet data back jsem ještě nevyzkoušel ale Zkusil jsem R studio a nechal jsem proskenovat celý disk.vedle v tabulce se zobrazily různě barevné sektory a když kliknu na na některé z fialových(ty obsahujou file dokunent) tak se mi zobrazí informace že ten daný sektor obsahuje nějaké soubiry dokonce zobrazí i typ souboru ale nevim jak to obnovit.Je to totiž demo.Nemáte někdo stimto programem zkušenosti? Musim mít koupenou licenci?Děkuji.\nPříspěvekod gogo1963 » 04 kvě 2021 06:02\nmožná nic neobnoví ani po zaplacení, jen ukazuje, že něco našel ... abych mohl partition roztáhnout, potřebuješ ne formátovat, ale odstranit ten oddíl, pak ten první půjde zvětšit ... pokud dobře čtu, neříkáš úplně všechno a ta data budou asi kaput ... pokud tam máš něco mega důležité, zaplať třeba tu licenci a zkus, pokud ne, neřeš ...\n... předpokládám, že máš další disk, na který chceš data obnovit ... jde udělat i obraz toho disku i s daty ... Petr o tom bude vědět víc ...\nRe: Hdd Vyřešeno\nPříspěvekod petr22 » 04 kvě 2021 06:47\nVzdyt to tam prece pise ze obnovit data umi jenom plna verze.\nNebo R-Studio Linux, to je komplet zadarmo, ale z Windows oddilu umi\njen jednotlive soubory, nepodporuje NTFS souborovy system.\nCo ten Crystal Disk Info - jaky ukazuje stav disku ? Ono pokouset se obnovovat data z disku co je vadny\nho muze dorazit nebo trva i nekolik let.\nPříspěvekod gogo1963 » 04 kvě 2021 08:04\ndisku pravděpodobně nic nebude, jen jeho majiteli ...\nPříspěvekod petr22 » 04 kvě 2021 14:55\nTed tu obnovuju data z vadneho disku (500 GB HGST, klasika, odchazi jeden za druhym), bezi to dvanacty den\na je to ve 14%, detekovano asi 7000 chyb cteni.\nPokud se ma na neco pouzit sw na obnou dat, doporucuji si byt jisty ze disk nema hw problem.\nSituace, kdy data nejsou videt, neni normalni - obvykle ji ma na svedomi bud hw problem, nebo uzivatel\nktery nam nerika vse.\nUživatelé prohlížející si toto fórum: kasy a 7 hostů