ANTONIN MALEK - Antonín Málek, malíř, informace, dílo, kontakt\n„…A smutek z tisíci\nvěty: Lze dosíci\nvšeho, však nezůstane\nnic, pokud’s neprožil\na neprotrpěl k jádru…“\nV Málkových portrétech člověka nebo krajiny převažuje vždy snaha postihnout lidskou touhu po zakotvení ve skutečném světě, v pokusu o znovunalezení kontinuity s tradicí, proti nebezpečnému trendu útěku do iluzorního světa virtuální reality, která, zdá se, charakterizuje dobu, ve které dnes žijeme.\nJednota růzností / Jan Kříž\nVítaná přítomnost pookupačního světoběžníka Antonína Málka na české výtvarné scéně připomene skutečnost, že jeho dílu ani zdaleka nebyla doma věnována taková pozornost, jaké by si zasloužilo. Jsou celá pásma malířovy tvorby, která ještě známe málo, a to nejen z údobí jeho emigračního a stále trvajícího pobývání v západní Evropě i ve světě, ale dokonce i z doby jeho studií v Praze a aktivit v rámci vývoje české strukturální abstrakce počátkem 60. let. Časem se jeho tvorba bohatě a nejednou nečekaně rozvětvila. Sleduje několik paralelních témat, jimž by bylo třeba věnovat pozornost jednotlivě i v souvislosti nelehkých pokusů pojmout Málkovo dílo vcelku jako svědectví výrazné, nanejvýš svéprávné umělecké osobnosti. Tak jak šel čas a jak blíže známe povahu i vývoj obecných tendencí doma i ve světě, tak jsme stále více poutáni k tomu zvláštnímu, co autor přináší, čím se liší i tehdy, jsou-li jeho díla oprávněně řazena do dobových vývojových souvislostí.\nRůznosti Málkova uměleckého myšlení dnes poutají jako doklad celkových tendencí současného umění, nepochybně rozptýleného do mnoha, nejednou stylově nesouměřitelných směrů. I tvůrčí osobnost se dnes nejednou profiluje spíše jako určitá jednota v mnohosti než pevný monolit sledující jeden směr a myšlenku. Odvaha podstoupit riziko kontrastů a rozporů se nejen jeví jako dobový fenomén, vlastní celému spektru současného umění, ale i jako prostředek, jak vyjevením vnitřních i vnějších konfliktů programování tvorby znovu získat zájem kulturního publika. Opouštění, odmítání a zase návraty, stvrzování a nová aktualizace východisek, sounáležitost minulého, současného a budoucího, to dnes zní velmi aktuálně. Metafyzika radikálního strukturálního symbolismu 60. let i Málkův deskriptivní realismus novější doby si dnes právem nárokují přiznání obecného kulturního významu.\nJako výrazná osobnost se Antonín Málek profiloval již ve svých tušových kresbách z konce 50. a počátku 60. let. V navázání na expresivní tendence, příznačné pro českou cestu ke kubismu, se Antonín Málek úspěšně pokusil spojit dialog s podobou určitých částí české krajiny s relativně nezávislou tvarovou syntézou usilující o hlubinnou symboličnost. Nepřevažuje ani jedna ani druhá stránka obsahu, obojí se spojuje v kresbách citově i myšlenkově hluboce působivých. Temně meditující kresby nejsou jen etapou na cestě k abstrakci, ale svrchovanými díly, která předznamenávají zásadní a v tom smyslu i trvalé vkořenění malířovy tvorby do světa reálných vjemů a osudových událostí života.\nSíla raných Málkových kreseb je z dnešního pohledu tak intenzivní, že nám nezbývá než ocenit skutečnost, že navzdory vynikajícím výsledkům se již koncem 50. let Málek iniciativně zapojuje do úsilí názorově blízkých mladých, kteří v symbolice tvarově autonomních malířských a materiálových textur a struktur vidí prostředek krajně autentického, to je niterně sobě i době odpovědného uměleckého výrazu a svědectví. V roce 1960 to Antonína Málka vede ke spoluúčasti na dvou historických Konfrontacích. Konaly se v režimem vynucené, samozřejmě neoficiální intimitě pražských ateliérů Jiřího Valenty a Aleše Veselého. Impulzy grafik Vladimíra Boudníka, díla Mikuláše Medka a Josefa Istlera spolu s hledáním mladých vedly k vytvoření „české školy strukturální abstrakce“, v níž se osobitě uplatnil i Antonín Málek.\nTeprve dnes si začínáme uvědomovat, jak blízko měl Málek a jeho přátelé směřující k symbolické abstrakci blízko k paralelnímu vývoji v sousedním, ale tehdy jim nedostupném Rakousku. Tam se ještě v malířských, napůl gestických napůl strukturálních dílech pracovalo na stejném existenciálním, nábožensky mysticky motivovaném symbolismu jako v Praze.\nSvětově významná jména jako Hermann Nitch, Otto Muehl, Günter Brus a další mohou osvětlit hodnotu děl mladých českých strukturalistů a zároveň charakterizovat specifický ráz materiálových mysterií středoevropského ražení. Díla Antonína Málka patří v tomto ohledu k nejpřesvědčivějším.\nMálkův přínos k české „škole strukturální abstrakce“ spočívá zhruba ve dvou stěžejních směrech hledání. Oceníme až mysticky asketickou nicotnost popelavých, lávovitě drsných struktur, vyjadřujících ještě poválečný nihilismus duchovní úvahy na téma „prach jsi a v prach se obrátíš“, na straně druhé nás zaujmou výtvarné promluvy o lidských zkušenostech, pomocí doličných předmětných ingrediencí symbolicky včleněných do kosmizujících tvarů až sakrálně působících materiálových ikon. O tom, že jde v mnoha případech o šifrovaná osobní tajemství, bychom se mohli přesvědčit rentgenovým průzkumem nitra těchto jen zdánlivě amorfních, ve skutečnosti cíleně uvnitř i navenek tematizovaných obrazových objektů. I dál půjde o cosi zvláštního. Tentokrát to bude spojení navracející se lidské podoby s geometrickým obrazcem. Lidská podoba je včleněna do souvislostí osudově významných drah nadosobních a nadčasových skutečností. V kontextu figurální tematizace struktur v českém umění konce 60. let to jistě u Antonína Málka není ojedinělé, pozoruhodná je ale síla kontrastu toho věcného a toho abstraktního, z nichž se ani jedna stránka alibisticky nerozpouští v druhé.\nPo roce 1968, kdy české umění postihla postupná vlna emigrací, se ne všichni úspěšně vyrovnali s novými skutečnostmi existence a kultury na Západě. Pokud jde o tvorbu, patří Antonín Málek k těm, kdo se i za nejednou svízelných okolností života dovedli stále držet domácích zkušeností i tradic. Dovedl se vyhnout hrozící estetizaci a zplanění obsahu i výtvarné řeči a v jistém smyslu dokonce ještě zintenzivnil barokně dramatický, bizarně fantazijní akcent svého poselství. Dokonce svou vzdorovitou vydělenost Málek proklamoval ve Švédsku, a především v SRN jako trvalou vlastnost svého díla. Dálo se to cestou drsné exprese fantazijních portrétů, ale i portrétní tvorbou až naturalisticky veristickou. Zemitý, ale barokně extatický realismus jakoby charakterizoval etiku zvláštního Málkova spojení s realitou v pravdivosti nejlepších tradic české kultury a duchovního života. Světová figurace, obohacená o zkušenosti české materiálové malby v Málkových dílech nejednou dospěla ke svým vrcholům.\nZbývá vysvětlit, proč se ze zprvu cestovních Málkových záznamů z dalekého Ladákhu na úpatí Himálají a z chrámů v angkorské oblasti v Kambodži stal v posledních více než deseti letech rozsáhlý program poeticky vylehčeného deskriptivního realismu. Především vynikající kresby, ale i obrazy objevují Antonína Málka jako bravurního kreslíře a malíře realistu. Jistě ho upoutal marný souboj rozpadávajících se klášterních budov s bizarní, dravou přírodou. Je v tom zároveň nostalgie po mizející minulosti, dramatická vize konce a marností civilizace a kultury, ale i jakýsi utopický, opět tíživě melancholický výhled do vzdálené budoucnosti. Ta člověka – pakliže vůbec přežije, snad vrátí do lůna přírody. Bude to ovšem příroda i při vší své fantaskní kráse nebezpečná a k člověku nemilosrdná. Malíř je i zde skeptickým realistou. V co však věří trvale, jsou krásy a pravdy umění. V tom smyslu je dílo Antonína Málka jednotné od svých počátků až do dneška.\nJsi pozorován / Mahulena Nešlehová\nMísto Antonína Málka v české umělecké scéně zůstalo po jeho odchodu do emigrace na podzim roku 1968 prázdné. S léty tzv. normalizace zapadlo téměř úplně. Udržováno bylo v povědomí malířových přátel a v úzkém okruhu jeho vrstevníků z neoficiálních Konfrontací roku 1960. Od počátku 60. let, kdy byla jeho tvorba zařazována do výstav aktuálních výtvarných projevů konaných v Praze, Brně, Rychnově nad Kněžnou a Ústí nad Orlicí, jsme se s Málkovými díly setkali až v roce 1991 na výstavě Českého informelu, uspořádané Galerií hlavního města Prahy. Ve vývoji umělcovy tvorby znamenala radikální podoba „abstrakce“, zahrnujícího u něho léta 1960 až 1964, jeden z vrcholů, což ostatně prokázaly všechny Málkovy práce, které jsme mohli na výstavě spatřit. Společně s Koblasou, Veselým, Sionem, Tomalíkem, Beranem a dalšími. Patřil tehdy k progresivnímu křídlu nejmladší generace a podílel se na formování jejího uměleckého názoru.\nNyní, po téměř pětadvacetiletém působení ve Švédsku a Německu, se rozhodl uspořádat v Jindřichově Hradci, kde vyrůstal a kam se rád navrací, výstavu projektu Jsi pozorován. Motivicky se série rozměrných obrazů patnácti tváří – masek vztahuje k problematice zraňované a deformované lidskosti, jíž se Antonín Málek po léta v exilové tvorbě zabývá. S mementem ochrany lidskosti nás ve vystaveném konceptu uvádí do situace, v níž je citovost člověka ohrožována.\nFikce „být pozorován“, a pozorováním být stále pod psychickým tlakem, a jím také deformován, vychází z Málkovy životní zkušenosti, která se formovala již zde v době totalitního režimu. S odstupem a také s ironizujícím gustem se k prožitku vrací, aby jej v pohledu současného nového humanismu připomněl.\nAbychom pochopili umělcův záměr, je třeba se vrátit až k prahu 60. let, neboť vyjádření existenciální tísně, jež je jádrem projektu, má v Málkově tvorbě svoji druhou genezi. Na sklonku 50. a v počátcích 60. let byla reflektována informelními strukturami jeho asamblážovaných obrazů – objektů. V jejich monochromní, asketicky střídmé, nejrůznějšími nástroji destruované reliéfní matérii, vzniklé z rozličných hmot a netradičních prostředků (písků, plechů, juty aj.), jsme byli svědky prolínání dvou sfér: sféry osobního prožitku existence manifestované aktem přímých zásahů do povrchu děl a roviny obecného významu zašifrované do řeči skrytých symbolů. Zdařilým dílem v tomto smyslu byl cyklus nazvaný To, co je uvnitř (1964–65), který má ve vývoji malířovy tvorby platnost předělu. Početně byl také zastoupen na Málkově samostatné výstavě v roce 1968 v Galerii na Karlově náměstí – v někdejší síni Lidové demokracie. Byla umělcovou první a také jedinou samostatnou výstavou, již před svým odchodem v Čechách měl.\nZmiňuji tuto výstavu proto, že zároveň s cyklem objektů To, co je uvnitř byly zde předvedeny práce, které svým tvaroslovím souvisely s linií reaktualizovaného imaginativního umění, jež se v polovině 60. let stávalo východiskem z malátnosti amorfních hmot strukturální abstrakce, která končila v té době v Čechách v tenatech petrifikace. Podnětem nové orientace byl pro mnohé z mladých stoupenců „abstrakce“ její častý symbolický podtext, jenž dával prostor volné fantazijnosti. Najednou byla také tíživost životního pocitu transponována, konkretizována martyrizovanými prvky tělesnosti. Antonín Málek se v polovině 60. let vydal rovněž tímto směrem. Spleť biomorfních tkání, z nichž se rodily partie očí, obrysy hlav, útržky vnitřních orgánů a které prolínaly linie geometrických symbolů, byla pro něho počátkem návratu k figuraci a k realitě. Tehdy si také začal koncipovat námětový okruh své další cesty. Předznamenával ji Portrét Samuela Becketta (1967–68). Rovněž i tento obraz byl na Málkově výstavě a provázel jej soubor pěti tušových portrétních kreseb.\nPočáteční vykročení bylo úspěšné. Velkoryse koncipovaná hlava Becketta, zachycující v jednoduché zkratce výrazné rysy spisovatelovy tváře, byla však víc než jen portrétem slavného muže. Stávala se symbolem lidské přímosti a rozhodnosti. Jako majestátní štít, chránící jádro citovosti člověka, postupovala geometrickou sítí prolínajících se imaginárních prostorů.\nPřibližovala se jako memento, aby svou přítomností zaplnila celou obrazovou plochu rozměrného plátna, a překročila tak všechna prostorová omezení. Sugestivnost portrétu, jíž tímto způsobem Málek dosáhl, byla nebývalá, a to již proto, že se mu podařilo provázat dušezpytné prvky Beckettovy vrásčité tváře s obecnou problematikou. Pečlivě byl také uvážen podíl abstraktní stylizace s náznaky realistického zobrazení. Nadčasovost poselství obrazu násobila asketická škála hnědošedých a šedobílých barev neefektní střídmé malby.\nZaujetí osudem člověka a smyslem jeho existence se tehdy stalo východiskem Málkových následných prací. Jejich obsah prohloubila zkušenost plynoucí z emigrace. V obrazech, které od roku 1969 vznikaly, převažoval prožitek osamocenosti. Člověk byl malířem konfrontován s okolním světem ve stavu bezbrannosti. V kresbách a malbách situaci reflektovaly obnažené řezy mozku, siluety postav zbavené kůže, imaginární rozhovory se stíny figur, napjatá přediva tkání. „Quo vadis“ triptychu z roku 1971–1972 znělo tehdy v Málkově podání jako výkřik, jehož odpovědí bylo ztichlé prázdno – prázdno po příběhu člověka i jeho stínu. Jen amorfní stékající hmota v popředí lineárně vyznačených záměn prostorů byla svědkem uplynulého času, v němž se vymizení lidského příběhu odehrálo a také skončilo.\nNa prožitek prázdnoty navázaly vzápětí obrazy s meditativním zamyšlením. Bylo vtěleno do mlčenlivých fragmentů tváří-masek, které vystupovaly z obrazového prostoru jako tiché stíny svědectví. Jejich pohledy byly obráceny do sebe. V sledu Málkovy tvorby tvořily jakousi předehru k malbám, v nichž se na sklonku 70. let proti sobě rozevřely úzkostnost a ironický škleb. Malířův poměr ke světu prostředkovaly tehdy sugestivně nadsazené velké hlavy a figurální kompozice, jež byly vystaveny ataku expanze okolního prostoru. Výrazová expresivita deformované a martyrizované tělesnosti promlouvala často jazykem, jenž nebyl vzdálen dramatům Baconova a Rouaultova umění.\nProcházíme-li tuto polohu Málkova díla, která je však jen jednou z dalších, námětově odlišných oblastí jeho zájmu, k nimž patří portrétní malba a v současnosti také krajina, klademe si otázku, zda právě zachycením stavu psychické tísně nesměřoval malíř za zobrazené utrpení, k dosažení jeho opaku. Kdyby tomu tak bylo, pak bychom museli pojetí deformované tváře-masky, které tak často v Málkově tvorbě 70. a 80. let nacházíme, vnímat jinak: bez citového prožitku – s odstupem. Manýrizující stylizace tváří, jež často zabíhá v zobrazení martyria do poloh grotesknosti, by pak v tom smyslu byla oním potřebným štítem chránícím křehkost lidského nitra, jež má zůstat utajeno.\nVe srovnání s takto zamýšleným pojetím tváře-masky je koncepce současného projektu Jsi pozorován jiná. Odlišná je svým záměrem, rozsahem, charakterem práce i prostorovým členěním. Tvoří jej patnáct obrazů zpodobujících rozměrné lidské tváře. Jsou uzpůsobené k sestavení do kruhu tak, aby se vstoupivší divák ocitl v jejich moci. Zde již nejde o kontemplaci, ale o obnažení krutosti. Také představa společenství, do něhož nás autor uvádí, je nemilosrdná. Záměrně pokleslá typologie tváří je deformována s karikujícím gustem. Každou tváří navíc prochází parafráze znaku kříže. Zneváženo je vše: úsměv se mění v škleb, pohled v tupé zírání, tvář v grimasu. Uvědomíme si dopad intelektuální hry, která se v konceptu skrývá. Zapadá do ní i hra s divákem. Kdo je vlastně ten, jenž je pozorován? Kdo je zde pozorujícím? Divák, nebo ti, jejichž panoptikální galerii máme před sebou? Role se mění každým krokem. Ty, nebo já, já, nebo ty? Záměny se promítají do manýristické stylizace tváří-masek; jsou využity také k tomu, aby společenství pozorovaných a pozorujících tvořilo nepřetržitý řetězec lidské komedie, a pranýřovalo tak nahotu a drsnost současného žití. Otázkou však je, zda toto pojetí, jež nám malíř předkládá, není samo sobě v daném projektu také maskou.\nZ Jindřichova Hradce (téměř) kolem světa… / Charlotta Kotik\nSvětlo v Ladákhu, mystickém místě vysoko v Himálajích, je intenzivně jasné. Každý prvek krajiny, ať již přírodní nebo vytvořený lidskou rukou, je nadán ostrým obrysem, jako dlátem vytesán ve skále. V tomto tvrdém světě s ostrými hranami a ohromující krásou je i naše vnímání velkých vzdáleností ovlivněno tímto pronikavým světlem, jež potlačuje obvyklé působení perspektivy a souhry mezi pozadím a popředím. Člověku to připomíná atmosféru surrealistických maleb nebo pečlivě kalibrované osvětlení nedávných filmů sci-fi.\nKrajině samotné dominují kláštery zahnízděné na útesech shlížejících na nížiny pod sebou. Všechny aspekty života v provincii jsou řízeny z těchto impozantních budov.\nKdyž přišel Tonda Málek do Ladákhu, přímo ho udeřila do tváře vnitřní spiritualita místa, jež je neodlučitelně vetkána do tkaniva každodennosti. Přijel jako umělec na pracovní pobyt na pozvání členů projektu Save Alchi, jež bylo založeno na ochranu a restaurování starobylého kláštera téhož jména. Když byla v roce 1974 oblast Ladákhu objevena jako turistický cíl, stala se také kořistí spekulantů. Protože se jedná o jedno z nejvýše položených a také nejsušších obývaných míst na světě, je jeho ekologie nesmírně křehká. Každá náhlá změna může mít devastující důsledky, a proto byly ve snaze zvrátit tuto příbojovou vlnu založeny takové projekty, jako je ten s programem Save Alchi (Zachraňte Alchi).\nMálek, jako nenasytný cestovatel, neunikl fascinaci tímto místem. Brzy si uvědomil, že nemůže při jediné návštěvě zachytit vizuální aspekty takového území, ani pochopit jeho hlubokou duchovnost – po své první cestě se vrátil již desetkrát a letos v zimě plánuje další návštěvu.\nRok l993, kdy Málek zahájil své putování do Ladákhu, byl také rokem, kdy Ladákh obdržel od ústřední indické vlády poloautonomní statut. Ladákh, usazený hluboko v Himálajích, na západní hraně Tibetské plošiny, bývá také nazýván Malý Tibet. Díky tomu, že je pod indickou správou, byl jeho odkaz ušetřen ničení, jež způsobilo pohromu v mnoha jiných částech Tibetu. Buddhistické kláštery, stáří jejichž budov sahá až do 12. nebo dokonce 11. století, mají stěny ozdobené bohatě kolorovanými freskami a pyšní se množstvím vystavených soch. Jejich výrazné barvy zaujaly Málkovu pozornost, což se odrazilo v některých z jeho maleb. Málka však přitahuje nejen umění, ale také životní styl a zvyky místních obyvatel. Rozhodl se ovšem nepojmout do svého díla z Ladákhu figurativní motivy, aby se vyhnul jakékoli etnografické romantizaci „domorodců“.\nMálka totiž nejvíce fascinuje architektura a její dokonalé, přímo bezešvé splynutí s horským prostředím. Přitom však nereprodukuje obraz krajiny podle skutečnosti. Daleko spíše si dovoluje odchýlit se od vizuální reality, aby vyjádřil jedinečný charakter tohoto místa. V největším ze svých obrazů, který zobrazuje ruinu královského paláce nad hlavním městem Ladákhu Leh, pozměňuje Málek přírodní konfiguraci hor tak, aby akcentoval monumentálnost tohoto paláce. Obrazy krajiny proto nejsou doslovným převedením skutečné situace. Umělec sám je vidí jako nepřímé „portréty“ zobrazovaného území.\nJe to dokladem Málkova dlouhodobého zájmu o portrétování. V tomto žánru vytvořil mnoho vynikajících děl, dokonce ještě než se angažoval v informelu počátkem 60. let. Tento svůj zájem znovu potvrdil v portrétu Samuela Becketta (1967–1969).\nMálek v mnoha případech propojil pravdivou podobu toho, kdo mu seděl modelem, s neočekávaným ztvárněním pozadí, které rámuje postavu. Portrét paní Grossové (1981–1982), který představuje citlivou studii starší ženy, je namalován s vydatným použitím žlutých a modrých barevných odstínů. Klidná kontemplativní nálada tohoto obrazu je posílena ústředním umístěním knihy, kterou drží sedící žena.\nPortrét Bertíka Šipky (1982–1983) vyzařuje sympatie a pochopení psychologických problémů, které má mladý model. Tady Málek plně rozvíjí svůj hluboce procítěný humanismus. U tohoto obrazu se plně uplatňuje krajinný motiv v pozadí, který naznačuje jiný dlouhodobý zájem umělce – totiž zobrazení krajiny, resp. městské krajiny. V Málkových časných figurativních scénách, jako je Buffet na Palmovce, nebo v městských krajinách s výraznými krajinnými prvky, jako je Špejchar (obojí 1957), se můžeme přesvědčit o výrazné oblibě expresionistických nálad a schopnosti reorganizovat prvky tak, aby bylo dosaženo optimálního dramatického účinu. Tou dobou se Málek zajímal o dílo expresionistů, jako byli Bohumil Kubišta, George Roualt nebo Edward Munch, jejichž pražská výstava v roce 1905 ovlivnila celé hnutí české moderny i následující generace.\nMálkova angažovanost v informelu a jeho účast na dnes již legendárních Konfrontacích je dostatečně probrána jinde, a proto se raději vydám po stopách obliby ztvárnění krajiny, kterou tak silně demonstrují jeho nedávná díla z Ladákhu, Kambodže a Kalifornie.\nNa jaře 1998 přijal Málek pozvání německého projektu na záchranu sochařské výzdoby templu v Angkor Vat a rozjel se do Kambodže.\nZde se z něj opět stal častý návštěvník světa minulosti. Na rozdíl od Ladákhu nejsou monumenty v oblasti Angkoru funkční, ale byly již dávno opuštěny. Architektura vytvořená lidskou rukou již několik století bojuje nerovný boj s tropickou vegetací. Stromy objímají budovy chrámů svými kořeny utvářenými tak, že téměř připomínají lidské končetiny. V obrazech a akvarelech z Ladákhu používá Málek výrazných základních i sekundárních barev. Ve svých pracích z Angkoru se omezuje na použití tužky a velmi slabých rozmytých barev, aby neakcentoval exotiku daného místa, a ani nepodlehl romantizujícímu historismu.\nPoslední série prací, které jsem měla sama příležitost vidět, byl cyklus ztvárňující kalifornskou krajinu. Málek sem přijel před mnoha lety na návštěvu svých švédských přátel a také tady si vytvořil téměř permanentní základnu, neboť tu vyučoval malbu i kreslení. I tady zaznamenal mnoho návratů. Jeho kresby různých aspektů Kalifornie jsou vesměs rychlé studie, které zachycují ohromnou rozmanitost jak industrializovaného, tak i nedotčeného prostředí.\nTonda Málek by si byl sotva představil, do jakých dálek bude cestovat a jaké obměny jeho vlastního díla mu dovolí osud zakusit až do dnešních dnů. Jeho dobrodružství začala časně, když studoval v 50. letech výtvarné umění v Praze, pak se stal neodmyslitelnou součástí uměleckého předvoje v 60. letech, načež emigroval po ruské invazi v roce 1968. Poté se usadil ve Švédsku a později v Německu.\nNyní tráví dlouhá časová údobí životem a prací v Indii, Kambodži a Kalifornii. Jeho výpady do abstrakce utuchají, jak se zdá, a jsou nahrazeny obnoveným zájmem o figurativní díla, portréty a krajinomalbu i kresbu. Mezi těmito kategoriemi se pohybuje Málek s pohodlnou samozřejmostí, stejně jako mezi kontinenty, a zdá se, že nalezl řešení svého života i svého díla.\nMálkovy nové konfrontace / Hana Dobešová\nJméno českého malíře Antonína Málka bylo dlouhou dobu známo více na západoevropské a zámořské výtvarné scéně než doma. Věděla o něm hrstka odborníků a úzký okruh jeho přátel a generačních druhů. Patří k českým umělcům v exilu, jak uvádějí odborné publikace, ve kterých se teprve v posledních několika letech můžeme dočíst, jak výrazně se tento malíř zapsal do historie českého výtvarného umění 60. let, kdy spolu s několika dalšími umělci patřil do skupiny neveřejných Konfrontací jako jeden z představitelů českého informelu.\nAkademický malíř Antonín Málek se narodil roku 1937 v Plzni, ale vyrůstal v Jindřichově Hradci, kam se stále rád vrací. Studoval na Akademii výtvarných umění v Praze u profesorů Vlastimila Rady a Karla Součka. Od počátku 60. let, ještě za dob jeho studií, se Málkova tvorba zařadila do aktuálních výtvarných proudů v Praze i jinde. Byl také jedním z prvních aktérů nelegálních výstav v ateliérech pražských umělců spolu s dalšími příslušníky nejmladší a velmi progresivní výtvarné generace. Tyto akce, později známé pod jménem Konfrontace I a Konfrontace II, představovaly v podstatě jeden ze startovacích momentů směřujících k Pražskému jaru. Seskupení se ubíralo svou vlastní cestou, mimo oficiální scénu, ve které vládl socialistický realismus. Tito mladí umělci tvořili v duchu světového a evropského informelu a souvislost se jmény Tapies, Alberto Burri, Dubuffet nebo Pollock je zřejmá.\nZhruba od poloviny 60. let se objevují v Málkových abstraktních dílech náznaky figury, hlavy, částí lidského těla a tkání. Pomalu mu přestává stačit nahodilost v seskupení jednotlivých předmětů v asamblážích a informelních strukturách jeho objektů. Najednou mu připadalo příliš snadné využívat autenticity hmot a materiálů různých předmětů – písků, drátů, kovových součástek a textilií, které aplikoval do svých objektů, v nichž materiál sám byl nositelem obsahu a předmětem výrazu. Přestože je s odstupem času evidentní, že abstrakce patří k vrcholům jeho tvorby, autora přestala uspokojovat a stále častěji se vracel k figuře. Jeho umělecký vývoj pokročil dál. Vyvrcholením tohoto tvůrčího období se stal velký sugestivní portrét Samuela Becketta, vystavený na Málkově samostatné výstavě v Praze v roce 1968. Tato výstava byla první a také poslední autorovou samostatnou prezentací před jeho odchodem z republiky. Emigroval hned po okupaci v roce 1968.\nVe švédském exilu po krátkém období hledání našel kontinuitu a vrátil ke své předemigrační tvorbě (Portrét S. Becketta). Dominuje figurální tématika s důrazem na psychologický aspekt obsahového sdělení. Záměr a naléhavá potřeba autora zabývat se lidskou psychikou daly vzniknout celé řadě figurálních kompozic. Mnohé z těchto i z pozdějších Málkových prací mají politický podtext (Ideologové). Jeho portréty jsou velmi přesvědčivé. Expresivní deformace proporcí a tvarů v dramaticky akcentovaných detailech podtrhují charakter osobnosti portrétovaného a svědčí o vnitřním vztahu umělce k modelu.\nJako příklad lze uvést portrét arciopata Břevnovského kláštera Anastáze Opaska (1988), Portrét matky (1992–1995). Objevují se témata: hlava, maska, dialog, rozhovor sama se sebou v zrcadle, moment ohrožení. Zájem o osud člověka, vlastní introspekce, existenciální pocity – to vše vedlo autora k dílům, jejichž vyznění jsou nadčasová (Touha po ozvěně, 1990, cyklus obrazů Jsi pozorován, 1991–1992).\nOd druhé poloviny 70. let až do dnešních dnů se tedy dominantou Málkovy tvorby stává portrét, ať již imaginární, nebo portrét skutečné osoby, v poslední době pak portrét krajiny.\nAntonín Málek se zabývá také scénickou výpravou. Začal v Kolíně nad Rýnem spoluprací s pantomimickým divadlem Kefka Milana Sládka. Je autorem výpravy pro hry Král Ubu (1984), Baron Prášila (1986), Apokalyptika (1989). V posledních letech pracoval na inscenaci nové verze hry Milana Sládka Ubu na motiv absurdní hry Alfreda Jarryho, která měla premiéru v únoru 1999 v divadle Aréna v Bratislavě.\nV průběhu let se Málek několikrát dotkl tématu krajiny, jak bylo výše řečeno, ale v poslední době se krajině věnuje velmi intenzivně na svých cestách. Na pozvání projektu Fachhoschule v Kolíně nad Rýnem, která se zabývá restaurováním nástěnných maleb v klášteře Alchi (Save Alchi), v roce 1993 přijel do Ladákhu a himalajská krajina ho okouzlila natolik, že tam od té doby každoročně zajíždí. Při těchto cestách vznikla kolekce několika stovek kreseb a obrazů, které autor nazval Portréty ladákhské krajiny. Jednou z aktivit Málkových pobytů v Ladákhu je experiment v klášteře Likíru, kde vždy několikrát v létě kreslí a maluje s malými žáčky tamější klášterní školy.\nOd roku 1999 rozšířil své působení v Asii ještě o Kambodžu, v souvislosti s dalším konzervačním a dokumentačním projektem kolínské Fachhoschule (German Apsara Conservation Project), která se zabývá konzervováním sochařské výzdoby v templu Angkor Vat. U některých chrámů z oblasti Angkoru, např. Ta Prohm, Preah Khan či Banteay Kdei a dalších, nebyla džungle záměrně úplně vymýcena a byly tam ponechány obrovské stromy, které se přelévají přes chrámové budovy, chodby a zdi. Jejich kořeny se vinou po stavbách, svírají je a drtí, nedovolují jim, aby se rozpadly, a zároveň je ničí. Příroda si bere zpět to, co jí bylo člověkem odebráno. Svěže a lehce provedené kresby s touto tematikou charakterizují Málkovu práci z posledního období. Věčný koloběh zrodu, rozpadu, pomíjivosti a zmaru představuje pro Málka možnost vyjádřit své vnitřní pocity, které jej provázejí celým životem a tvoří obsahové jádro jeho prací od samého počátku umělecké cesty, ať již se jedná o abstraktní, figurální nebo krajinnou tvorbu.\nV Málkových portrétech člověka nebo krajiny převažuje vždy snaha postihnout lidskou touhu po zakotvení ve skutečném světě, v pokusu o znovunalezení kontinuity s tradicí, proti nebezpečnému trendu útěku do iluzorního světa virtuální reality, která, zdá se, charakterizuje dobu, ve které dnes žijeme.\nCo mám psát? / Frank Meyer\n„Já nevím, to je jedno!“ řekl Tonda Málek, když jsem se ho zeptal, co mám pro tuhle knížku napsat. Jsem herec, umění nerozumím.\nRoku 1984 jsem ho já požádal o jeden text – o scénických dekoracích pro divadelní program ke hře Král Ubu. Po týdnu mi zavolal: „Co mám psát? Já jsem malíř!“ Byl to dlouhý rozhovor: mluvil o proklatém nedostatku času, o těžkostech práce, vlastně o tom, co se mu podle jeho soudu nedaří a co by chtěl udělat líp.\n„Máš nějakou ideu, koncepci?“ ptal jsem se ho. (Znám umělce, kteří by o tom dokázali s radostí napsat celou knížku.) Tonda, pomalu: „No… dostat na scénu věci, s kterými herci můžou dělat všechno možný.“ To bylo všechno. Typický Tonda.\nNo… v „Ubu“ jsme s věcmi, který pro nás Málek vytvořil, dokázali dělat všechno možný, dokonce i nemožný: to nebyla jen scéna, to byl celý vesmír: výprava, rekvizity, kostýmy, zkrátka všechno. Všechno, kromě našich nahých těl, bylo od Tondy! A mělo to sílu a rozhodnost a dávalo to smysl. A přesto (nebo právě proto) nám to dávalo dost volnosti, abychom v tom všem a s tím vším mohli na scéně ve světě Málkových obrazů žít! Kdo má takové možnosti!\nPřitom jsem z toho mohl mít i obavy. Když jsem Tondu před třiceti lety poznal, maloval lidi, především lidské tváře; a udělal na mě tehdy dojem jako málokdo. Jeho obrazy mě znepokojovaly. Hledal jsem správný odstup, z kterého bych se na ně mohl dívat, a cítil jsem a cítím, že si naopak ony ode mě drží distanc, a přitom mě vtahují do víru, který mě k nim neodolatelně přitahuje.\nA představa, že člověk se v jeho obrazech lidí ztratí, není nic příjemného, spíš je to takový zlý sen.\nPozději, když maloval krajiny, mě ten vír k sobě spíše vlídně zval. Tak jsem Málkovy obrazy pozoroval, hrál jsem v nich a směl jsem se od něho také učit: kreslit portréty podle jednoho a téhož modelu. Tvrdá škola, do níž jsem mohl bohužel chodit jen krátce. Kreslíř se ze mě přirozeně nestal, ale začal jsem s Tondovou pomocí chápat, co to znamená dívat se.\nJednou jsem u něho sám seděl modelem. Člověk cítí z koutků očí a z dalších třetích očí a kůže a z neuvědomělých antén, jak ho ten druhý odhaduje, poměřuje, jak jím proniká a pronásleduje ho až do těch nejméně příjemných záhybů vrásek. Jak ho rozebírá, krájí na kousíčky a pojídá. A zároveň hladí, látá, vyspravuje, léčí a miluje. Pitvá ho doslova na kost a probouzí k životu.\nA když pak člověk tu kresbu vidí, spatří život, vlastní život, který pak, možná, pozná. Mezi malířem a modelem se odehrává nanejvýš věcný a intimní příběh. Vzniká cudný, neposkvrněný vztah. Člověk vidí, poznává a cítí toho, koho maluje, jinak než dřív.\nA malovaný už není tím, čím byl předtím.\nMilý Tondo – vděčím ti za víc, než vůbec tušíš!\nDal bych nevím co za to, abych se dozvěděl, jak se cítí a samy sebe vidí třeba ruiny a stromy v Angkoru od té doby, cos je maloval…\nKrajinou lidské duše Antonína Málka\nPsát o tvorbě Antonína Málka (1937) jen krátce, není snadné. Rozsáhlé dílo i spletitá životní cesta tohoto umělce naopak podněcuje k zapálenému výkladu a řadě interpretací. Z českých historiků umění se Málkově práci věnovali především Mahulena Nešlehová, Hana Dobešová, Jan Kříž, Vlastimil Tetiva nebo v New Yorku působící Charlotta Kotíková. Mnozí z nich se stali Málkovými blízkými přáteli a jeho dílo i život sledují s osobním zaujetím.\nAntonín Málek patří do skupiny umělců, kteří odešli z domoviny a ve své práci pokračovali v emigraci. Během působení ve Švédsku i Německu, se jeho tvorba nenásilně integrovala do tamní umělecké scény a byla hojně reflektována samostatnými i kolektivními výstavami, a ohodnocena řadou cen. Kolik energie je však třeba, aby člověk v emigraci takto obstál a zpracoval tíhu nejistoty? A kolik úsilí je teprve nutné k uchování vnitřní kontinuity, aby myšlenky a výtvarný názor mohly být rozvíjeny v novém prostředí stejně soustředěně?\nMálek opustil Českou republiku v roce 1968 vybaven důležitými zkušenostmi výtvarnými i intelektuálními. Kromě studií na Akademii výtvarných umění v Praze (1957-1963) umožňující vzájemnou konfrontaci i teoretický základ, sehrálo významnou roli přátelství umělců kolem Jana Koblasy, které se utvářelo se od sklonku 50. let. Postavené bylo na respektování určitých měřítek pro kvalitu a na „příbuznosti“ výtvarného usilování. Kromě sblížení s Mikulášem Medkem, v jehož ateliéru se umělci scházeli, bylo přínosné setkání s dalšími představiteli starší generace (V. Boudníkem, J. Istlerem, J. Kolářem) a zejména s důležitými teoretiky (F. Šmejkalem, B. Mrázem, A. Hartmannem, V. Linhartovou, J. Křížem a D. Veselým). Hojně se četla existencionální literatura (F. Kafka, L. Klíma, A. Camus), umělcům byla blízká absurdita Samuela Becketta, a neopomenutelný byl zájem o moderní klasickou i experimentální hudbu (L. Janáček, B. Martinů, A. Schönberg, A. Berg, A. Webern, P. Boulese, K. Stockhausen, J. Cage) a freejazz (O. Coleman, Ch. Parker, J. W. Coltrane, ad.). Podstatnou zkušeností byla také účast na dnes již legendárních neveřejných Konfrontacích (1960), které Málka ve zvolené cestě výtvarného uvažování jen utvrdily.\nTvorba Antonína Málka před-emigračního období tedy stála po boku typických pilířů českého neoficiálního umění 60. let (Zdeňka Berana, Evy a Čestmíra Janoškových, Jana Koblasy, Pavla Nešlehy, Zbyška Siona, Antonína Tomalíka, Jiřího Valenty, Aleše Veselého, Karla Nepraše, ad.), kde společně s nimi navazovala zpřetrhané souvislosti s předválečným vývojem. Už od sklonku 50. let můžeme v Málkově projevu zaznamenat specifický jev, kterým je zájem o lidskou figuru a portrét. Figurální tvarosloví často nacházíme v kresbách a grafikách, kde je kódováno do skrytých symbolů a asociačních zkratek, ale mnohdy zpracováváno i drobnohlednými detaily lidského těla (oko, koleno, zadek). Figuru však jasně cítíme i z informelních materiálových obrazů, především vertikálně orientovaných, kde je hmota soustředěna kolem středové štěrbiny. Tato rozdrásaná jizva není jen odkazem k tělesnosti, ale významově dosahuje k člověku jako duchovní bytosti se svým hluboko ukrytým o to však zranitelnějším nitrem.\nSymbolickým milníkem Málkovy výtvarné cesty je portrét Samuela Becketta (1967/68), který uzavírá tvorbu na domácí půdě a dává vale informelnímu projevu. Následující exilová léta ve Švédsku byla epochou zpevněné formy a barevně vyčištěných ploch, jakoby absorbujících svěžest čirého světla severského vzduchu, a snad i svobody (Poutník v horách, 1973, Žluté moře, 1973). V obrazech a kresbách tohoto období se také vynořují obsahové vazby k politické atmosféře doma (Památce Jana Palacha, 1970, Pomník Cenzuře, 1970/71) i prvky humoru a mrazivé ironie (Keep smiling, 1971).\nV roce 1973 Antonín Málek poznal druhou manželku - sochařku a keramičku Ulrike Málek – Lohmeyer, se kterou založil druhý ateliér v Kielu. Střídavě pak působili ve švédském Alingsåsu a v německém Kielu, kde udržovali podnětné styky s dalšími emigranty Janem Koblasou a Jiřím Valentou. Po rozpadu manželství v roce 1979 se Málek přesunul do Kolína nad Rýnem, kde působí dodnes. Zde začaly vznikat nesčetné cykly portrétů, figurálních kreseb, maleb a grafik s uvolněným odkazem k realitě. Jejich nosníkem jsou psychologizované vazby k prapodstatě člověka hodnocené vždy v obecně platném významu (Puklé zrcadlo I-VI, 1979 nebo V osamělé krajině, 1980/81). Problematika lidské duše se vší její osamělostí, vyprázdněním a touhou po naplnění a pevném bodě zde získává univerzální obsah otázky lidského bytí.\nNa tomto filozofickém základě vyrůstá taktéž téma krajiny, které vstoupilo do Málkova zájmu v roce 1993. Tehdy umělec zahájil cesty do kulturně i geograficky nám vzdálených zemí – Ladáku a Kambodži, kde pevně zakořeněné tradice jitří vědomí nejzákladnějších principů naší existence. Kresby a malby krajiny, velmi minuciózní a zároveň lehké a suverénní, nejsou »fotografickým« přenosem viděného, ale záznamem myšlenkového procesu, kterým je konkrétní krajina transformována do globálně vnímané reality. Kruh Málkovy tvorby se tak logicky uzavírá. Problematiku lidské existenční podstaty sledovanou v tématech figury a portrétu, »završuje« portrét krajiny chápané jako obraz světa. Světa, do jehož složitého systému je ukotven právě člověk.\n..obrazový průřez dílem Antonína Málka.\nD-51065 Kolín nad Rýnem\nmobil: +49-(0) 1722437634\nmobil: +420 728 820 378


Hasiči pořádali zájezd do muzea v Oslavanech, kam byla umístěna silůvská historická stříkačka Hrček a Neugebauer | Silůvky\nHasiči pořádali zájezd do muzea v Oslavanech, kam byla umístěna silůvská historická stříkačka Hrček a Neugebauer\nV sobotu 18. listopadu 2017 byla převezena historická motorová stříkačka Hrček a Neugebauer do hasičského muzea v Oslavanech. Tato stříkačka byla vystavena na slavnosti u příležitosto 120 let hasičů a 740 let obce v sobotu 24. června 2017. Tam starosta sboru Radim Kominacký slíbil, že tato stříkačka nezůstane schovaná někde v kůlně, ale bude vystavena. Renovace této stříkačky byla náročná a stála mnoho hodin času. Největší zásluhu na tom má Jan Světlík, člen našeho sboru.\nPříprava na převoz začala již v pátek 17. listopadu 2017, kdy musela být stříkačka rozebrána, aby prošla úzkými dveřmi muzea. V sobotu 18. listopadu byl uskutečněn vlastní převoz. Přímo v prostorách muzea byla stříkačka opět složena. Do muzea byly zapůjčeny také dvě historické ruční stříkačky. Tímto zveme všechny k návštěvě hasičského muzea na zámku v Oslavanech. Fotky z převozu najdete zde.\nDne 27.1.2018 výbor SDH uspořádal návštěvu hasičského muzea v Oslavanech. Mezi exponáty se vyjímala i naše silůvská historická stříkačka Hrček a Neugebauer a ruční stříkačka. Návštěvy se zúčastnilo 20 občanů a výbor SDH. Návštěva se velice povedla, všichni zúčastnění se shodli na tom, že se historickým věcem nemohlo najít důstojnější místo. Všem kdo se podíleli na převozu exponátů a zúčastnili prohlídky muzea děkuje výbor SDH Silůvky. Fotky ze zájezdu najdete zde.\nZveřejněno: 21.1.2018\tAutor: pizin\nNabídka pracovního místa - učitelka v MŠ Mělčany\nMyslivecký spolek Babí Hora Silůvky Vás zve v sobotu 27.1.2018 na Myslivecký ples v sokolovně


Germain Hrabě Saint - Právě dnes\nGermain Hrabě Saint\nKopáči Německé orientální společnosti se v prosinci 1912 probírají sutinami jednoho amarnského domu, označovaného jako P47.2. Patřil zručnému sochaři Thutmosovi, který si po smrti kacířského faraona Achnatona, tak jako mnozí další, sbalil jen to nej…\n24.January » Epochaplus.cz\nStrašidla nejsou pro každého. Pokud však někdo z vás vyhledává přítomnost paranormálních jevů, a zároveň má slabost pro dobré jídlo a pití může navštívit a hospodu Cowick Barton v anglickém městě Exeter. Straší zde totiž zlý mnich. Téměř pět set let…\n22.January » Epochaplus.cz\nSvatebčané se nedočkavě vhrnou rukama na plné mísy jídla. Štíhlá nevěsta, která se u svatební tabule doslova ztrácí mezi dobrotami, se ale chová zdrženlivě. Rukama se ničeho ani nedotkne. Cosi vybalí z drahé vyšívané látky. Malý zlatý dvojzubec. Uzo…\n19.January » Epochaplus.cz\nMilovníci kuriozit se při jejich pozorování tetelí blahem. Nedají se vysvětlit. Vymykají se jakýmkoliv pravidlům. Legendy a duchařské historky rostou jako houby po dešti. Nikdo ale přesně neví, odkud se vzaly. Hraje si snad s námi někdo na schovávan…\nOpravdu se osobně znal s Ježíšem i Kleopatrou? Byl to cestovatel v čase? Nebo je nesmrtelný? Anebo je to jen geniální podvodník? Pokud existuje člověk, který je ztělesněným tajemstvím, pak je to bezpochyby dobrodruh, který se do historie zapíše jako…\nTato informační stránka o Germain Hrabě Saint zobrazuje poslední internetové články, ve kterých se výraz "Germain Hrabě Saint" vyskytuje. Výsledný seznam není redigován.


Vždy to tak pěkně jako u Generali nefunguje … - Patria.cz\nVždy to tak pěkně jako u Generali nefunguje …\nJiž několik týdnů jsou média plná „nervózních investorů“, věčných kontrariánů, kteří předpovídají celosvětové krize, i optimistů, kteří věří, že se vše rychle dá nějak samo do pořádku. Každý si pro zábavu vybere, co mu sedí.\nSouběžně s tím se ale neustále odehrává to, o čem trh a investování ve svém jádru skutečně je – příběhy jednotlivých firem. Jednou z nejvýznamnějších oblastí (alespoň z hlediska investic) jsou pak příběhy firem pod tlakem akcionářských aktivistů. Dalším z jejich cílů se před několika dny stala Generali. Algebris Investments – hedge fond z UK, u ní požaduje zejména významné změny v corporate governance - tj. zejména změny ve strukturách managementu (má např. dva CEO) a způsobu jejich odměny (je prý násobně vyšší, než u konkurence a málo navázaná na výkon). Možná trochu překvapivá byla reakce managementu Generali – ten údajně vítá tuto aktivitu a těší se na diskuse se zástupci fondu Algebris.\nAkcionářský aktivismus – koupě minoritního balíku akcií a snaha o změny ve společnosti, má delší tradici ve Spojených státech, kde některé fondy i přímo spolupracují, dělají ročně seznam firem vhodných jako cíl pro jejich aktivní přístup a na něm pak spolupracují. V rigidní Evropě pak bude asi mít podobná činnost ještě větší potenciál – příkladem může být právě italská Generali, která si užívala relativně přátelské (míněno na výkon tolik netlačícího) institucionální prostředí charakteristické pro starou Evropu (včetně vysoké míry provázanosti politiky s firmou a její provázanosti s dalšími velkými společnostmi).\nAkcie Generali na výše uvedené reagovaly silně pozitivně; zprávy o aktivismu zaměřeném na konkrétní firmu jsou skutečně nejednou doprovázeny znatelně pohybem její ceny. Ad hoc pozorování z poslední doby by dokonce mohlo svádět k tomu automaticky považovat zprávu o aktivismu za téměř automatické doporučení k nákupu (alespoň pro krátkodobý výdělek). Není tomu ale bohužel tak. Pokud bych měl totiž v krátkosti shrnout závěry studií zaměřujících se na dlouhodobější výsledky korporátního aktivismu, bude to vypadat následovně:\n1.Cílem aktivistů jsou většinou velké firmy s velkým podílem institucionálních investorů a v těchto se jim skutečně většinou daří do určité míry změnit systém vedení a kontroly. Dokonce se zdá, že v tomto ohledu úspěšnost aktivistů postupně časem roste.\n2.Jediným kvantifikovatelnějším výsledkem, kterého je soustavněji dosahováno na základě aktivismu, jsou ale divestice, či výraznější restrukturalizace. Vliv na výši ziskovosti a zejména na cenu akcie je ale podle dostupných dat velmi nejednoznačný. Závěr studií zabývajících se tímto tématem je daleko od konstatování: „aktivismus = vyšší cena akcie“.\nJedním ze známých zástupců aktivistů je např. CalPERS (the California Public Employees Retirement System) a na jeho úspěšnost byla tudíž také zaměřena velká část pozornosti investorů. Nicméně i tento ukazuje, že neplatí to, že akcie, která je cílem aktivistů, je automaticky dobrou investicí. Nutno si v souvislosti s tím uvědomit, že aktivismus může být i negativním faktorem. V principu by manageři fondů neměli být ve srovnání s managementem firem lépe vybaveni na to, maximalizovat jejich hodnotu – jejich role jako aktivistů roste v podstatě pouze s tím, jak se odlišují zájmy managementu a vlastníků firem. Může tak nastat situace, kdy návrhy fondů nenesou moc potenciálu ke zlepšení, nicméně neustále odvádějí pozornost managementu (extrémem je forma greenmailingu).\nNelze tedy říci více, než že zprávy o aktivismu u konkrétní firmy mohou být dobrým spouštěcím mechanismem – jejich akcie jistě dostávají do zorného pole více investorů. Je ale potřeba analyzovat (i) jak chce aktivista dosáhnout svého (pouhé návrhy na valné hromadě, či přímé vyjednávání s managementem …) a (ii) co vlastně požaduje. Zde jde spektrum od změn ve vedení až po konkrétní restrukturalizační kroky, jako jsou divestice, či naopak tlak na akvizice, změna kapitálové struktury (obvykle vyšší dluh a výplata hotovosti akcionářům), apod. Zejména na tomto druhém konci spektra pak můžeme obvykle čekat nejvyšší potenciál zvýšení hodnoty firmy.


Společnost Hidalgo Mining obviňuje JPMorgan z manipulace s c...\nSpolečnost Hidalgo Mining obviňuje JPMorgan z manipulace s cenami stříbra\nPodle agentury Reuters podala Hidalgo Mining, společnost zabývající se těžbou stříbra se sídlem na Floridě, žalobu na banku JPMorgan a obvinila ji z manipulace s cenami stříbra.\nSpolečnost Hidalgo Mining požadovala, aby jí banka JPMorgan kompenzovala ztráty vzniklé v důsledku prudkého poklesu cen stříbra. Těžař stříbra je přesvědčen, že za pokles cen stříbra mohou analytici banky. Společnost musela uzavřít důl v Mexiku v důsledku propadu cen stříbra, který vyvolaly komentáře analytiků JPMorgan.\nVe stížnosti se uvádí, že společnost Hidalgo Mining Corp získala od investorů 10,35 mil. USD na financování stříbrného dolu v Mexiku. V roce 2012 stálo stříbro 31 USD za unci. V roce 2014 jeho cena činila 19 USD za unci. V současné době se tento kov obchoduje za 22–23 USD za unci.\nSpolečnost Hidalgo Mining rovněž poskytla jako důkaz informace z vyšetřování amerických regulačních orgánů. Dohledový orgán zjistil, že analytici společnosti JPMorgan v letech 2008 až 2016 posílali na trhy s kovy a státními dluhopisy falešné příkazy k nákupu a prodeji, aby manipulovali s cenami ve svůj prospěch.\nLoni JPMorgan zaplatila za urovnání vyšetřování více než 920 mil. USD. Od 27. září do 2. října banka zaplatila 15,7 mil. USD za urovnání hromadné žaloby podané investory. Účastníci trhu uvedli, že v důsledku manipulací ze strany JPMorgan utrpěli vážné ztráty.


Fungující franšízy jako vstupenky ke svobodě. Pro jakou se rozhodnout? | InfoDnes.cz\nChcete podnikat či žít takzvaně na volné noze? Nemusíte mít zrovna přelomový nápad, abyste mohli vstoupit do světa byznysu. Do světa byznysu můžete vstoupit i s nápadem někoho jiného, jenom si stačí odkoupit licenční smlouvu, díky které si budete moct otevřít pobočku pod značkou, kterou lidé moc dobře znají a kterou rádi navštěvují. Tak snadný může být vstup do světa podnikání s franchisingem.\nTakzvané franšízové podnikání je v České republice v posledních letech velice oblíbené. Někteří lidé to označují za dosavadní největší podnikatelskou příležitost, jiní považují franšízové podnikání za nástup do už rozjetého vlaku. Ať už je pro vás franchising čímkoli, je to rozhodně vstupenka ke svobodě.\nNabízí se však otázka, jaký konkrétní franšízový koncept bude pro vás právě danou a zmiňovanou vstupenkou ke svobodě. Mělo by se jednat o fungující franšízu, aby bylo riziko neúspěchu co nejmenší.\nJednou takovou franšízou je franšíza Extéria Market, která se rozrůstá nejen na českém, ale také na slovenském trhu. Pokud se rozhodnete otevřít si pobočku právě této franšízy, budete pomáhat nejen podnikatelům s BOZP a PO. Franšíza Extéria Market je totiž předním poskytovatelem poradenství v oblasti BOZP a PO na trhu.\nPak je tu také franšíza Sklizeno, kterou znáte díky kvalitnímu jídlu, které prodává. Je to investice do půl milionu, tudíž se nejedná o zrovna drahou franšízu. Má rozhodně velký potenciál růst, vždyť od roku 2011 přibylo franšízových poboček hned třináct.\nMaxdrive je další franšíza, kterou vřele doporučujeme. Kouzlo tohoto franšízového konceptu tkví v čištění automobilů párou, což se zatím moc nevidí, ale jistě o tom bude zanedlouho vědět celý svět. Opět se jedná o investici do půl milionu korun, tudíž opět to není žádná přehnaně velká investice.


Poplatky v nemocnicích: KDU a ANO jsou pro, sociální demokracie však odmítá — ČT24 — Česká televize\nPoplatky v nemocnicích: KDU a ANO jsou pro, sociální demokracie však odmítá\nPraha - Lidovci by se nebránili nové diskusi o znovuzavedení poplatku za pobyt v nemocnici. Jeho zrušení považuje za chybu i hnutí ANO. Třetí koaliční partner - sociální demokracie - ale změnu koaliční smlouvy nebo programového prohlášení vlády nadále odmítá.\nLidovci jsou pro znovuzavedení nemocničních poplatků\n„Jsme spíše na straně toho, že tento poplatek - a skutečně bych to nenazýval regulační poplatek, ale poplatek za hotelové služby - má své opodstatnění a je běžný všude ve světě,“ řekl ve sněmovně jeden z lidoveckých odborníků na zdravotnictví Vít Kaňkovský. Lidovci si podle něj dokážou představit poplatek ve výši 60 korun za den omezený maximálně na 30 dnů v roce. V takové výši se poplatek hradil už dříve, po nárůstu na sto korun za den ho ale zrušil Ústavní soud.\n„Nebráním se za sebe ani za klub KDU–ČSL hovořit i o tom, zda znova nejednat o znovuzavedení poplatku za hotelové služby v lůžkových zdravotnických zařízeních, samozřejmě ale v rozumné výši a s rozumným sociálním nárazníkem,“ uvedl lidovecký odborník na zdravotnictví Vít Kaňkovský.\n„Byli jsme první, kdo s tím přišel. Lidovci to nechtěli, teď to chtějí. Myslím, že je to racionální návrh,“ komentoval slova lidovců šéf hnutí ANO a ministr financí Andrej Babiš. Snesitelný by podle něj byl i stokorunový poplatek za pobyt v nemocnici. „Pokud to bude na koalici na stole, tak to určitě můžeme podpořit,“ podotkl také.\n„My jsme řekli, že byla chyba tento poplatek za pobyt v nemocnici, jak říkáte hotelového typu, znovu nezavést, nicméně v rámci koalice jsme se dohodli, že ho nebudeme zavádět, takže pokud to téma chceme otevřít, musíme k tomu mít všechny partnery,“ poznamenal na tiskové konferenci po jednání klubu šéf poslanců ANO Jaroslav Faltýnek.\nČSSD jakékoliv změny koaliční smlouvy nebo programového prohlášení odmítá. Toto stanovisko znovu zopakoval předseda jejího poslaneckého klubu Roman Sklenák, podle něhož zejména ANO při koaličním jednání trvalo na tom, aby se poplatky za pobyt v nemocnici neplatily. O situaci ve zdravotnictví, které je předmětem častých koaličních sporů, bude jednat devítičlenná pracovní skupina, kterou koalice zřídila minulý týden. Podle KDU-ČSL bude vláda muset hledat nové zdroje pro financování zdravotnictví a to je důvod, proč by lidovci v souvislosti s tím rádi znovu otevřeli diskusi o poplatcích v nemocnici.\nČeské zdravotnictví počítá škody za konec poplatků\nJak lidé neplatí, chodí i s banalitami, stěžují si lékaři\nPacienti dluží za nemocniční poplatky miliony korun\nZdravotnické poplatky končí. Ale co s automaty?\nSenát kývl na zrušení zdravotnických poplatků


Nikaragua zažívá nejhorší krizi od občanské války. Odpůrci prezidenta ustavili samosprávu — ČT24 — Česká televize\n22. 6. 2018 Managua\nUž dva měsíce trvají protivládní protesty v Nikaragui, které si vyžádaly přes dvě stě obětí. Informovaly o tom lidskoprávní organizace. Odpůrci prezidenta Daniela Ortegy dokonce vyhlásili ve městě Masaya samosprávu. Většímu krveprolití zabránili zástupci církve jednáním s policií. Ortega totiž nechal k městu vyslat své jednotky.\nProtivládní protesty v Nikaragui\nProtesty vypukly 18. dubna, když univerzitní studenti a zástupci zaměstnaneckých organizací začali protestovat proti vládní penzijní reformě. Vláda od tohoto plánu po masových demonstracích ustoupila, protesty ale pokračují. Jejich cílem je kromě odstoupení vlády i nezávislé vyšetření smrti demonstrantů.\nVe městě Masaya, které leží pouhých třicet kilometrů od metropole Managua, vyrostly barikády, podobně jako i na jiných místech země. Kritici levicového prezidenta a někdejšího revolucionáře Ortegy tento týden oficiálně vyhlásili nezávislost na vládních úřadech a ustavili vlastní samosprávu. Dosavadní starosta a většina radních vzápětí utekli do Managuy.\nZástupci církve ve městě Masaya\nCírkev se zatím marně snaží zprostředkovat dialog opozice s vládou. „Mluvili jsme hodinu s šéfem policie, který slíbil zastavit zásah vládních sil,“ řekl ve čtvrtek novinářům kardinál Leopoldo Brenes, který stojí v čele Nikaragujské biskupské konference.\nDo města Masaya ho doprovázel i apoštolský nuncius Stanislaw Waldemar Sommertag. „Papež je informován o všem, co se tady teď děje, jsme s vámi,“ řekl Sommertag obyvatelům města. Nicméně dodal, že „na násilí se nemá odpovídat násilím“. „Viděli jsme mrtvé a zraněné v ulicích, viděli jsme uhořelé rodiny s dětmi, viděli jsme neozbrojené lidi napadané hordami ozbrojenců,“ prohlásil se slzami v očích biskup Silvio Báez, kterého citoval argentinský server Infobae.\nVláda ale dál odmítá hlavní požadavek demonstrantů, kterým jsou předčasné volby. Dvaasedmdesátiletý Ortega, který vedl zemi už v 80. letech, je prezidentem už jedenáct let v kuse a ze své manželky udělal viceprezidentku. Mandát mu vyprší v lednu 2022.\nPodle vedoucí latinskoamerické sekce české humanitární organizace Člověk v tísni Lucie Argüellové zažívá Nikaragua jednu z nejhorších krizí od občanské války, která skončila v roce 1990. „Situace je velmi kritická. Denně dostáváme zprávy o porušování lidských práv,“ uvedla Argüellová.\nPouliční boje v Nikaragui\nV zemi kolabuje systém zdravotní péče, některé státní nemocnice podle ní zavírají dveře zraněným pacientům a režim lékaře odrazuje od ošetřování odpůrců prezidenta. Vláda proti protestům zakročila velmi tvrdě – podle opozice nasadila i odstřelovače. Kromě policie zasahují proti protestujícím i polovojenské jednotky prezidentových příznivců.\nBrutální zásah zažila Managua koncem minulého měsíce, když ozbrojenci začali střílet na průvod, který uspořádaly matky obětí protestů.\nVydáno pod SvětNikaragua


Modernizace a obnova křižovatek se zaměřila také na související stavební úpravy okolí a prostor křižovatek. Možnost chodců přímo zasahovat do řízení dopravy si vynutila úpravu přechodů pro chodce včetně těch se sníženou pohyblivostí a schopností orientace (výstavba nových, úprava a obnova stávajících). Narůstající skupinou účastníků dopravy, s kterou je nutné počítat, jsou také cyklisté. Dopad úprav v podobě větší průjezdnosti dopravy a frekvence vozidel si vyžádal zajištění větší bezpečnosti pro cyklisty v podobě vlastních prostor a signalizačních zařízení.\nV rámci dodávky a obnovy SSZ byly provedeny stavební úpravy v nezbytném rozsahu pro splnění aktuálních legislativních požadavků a zajištění dostatečné kapacity a plynulosti dopravy. Jedná se zejména o tato opatření:\nBezbariérové úpravy na přechodech pro chodce – přechody budou standardně vybavovány pro samostatné užívání zrakově postižených (signální a varovné pásy z reliéfní kontrastní dlažby, zvuková návěstidla) i tělesně postižených (snižování obruby v místě přechodů). Tato opatření ocení i další skupiny uživatelů (např. starší osoby, rodiče s kočárky apod.).\nÚpravy poloh a délek přechodů – u dlouhých přechodů je navrhováno jejich zkracování jak úpravou vedení vnějších obrub, tak i vkládáním dělících ostrůvků. U přechodů jsou rovněž posuzovány možné úpravy jejich polohy s ohledem na bezpečnost a plynulost dopravy na křižovatce a na pěší vazby.\nÚpravy obrub komunikací, šířek jízdních pruhů, dělících a směrovacích ostrůvků – tyto úpravy budou navrhovány zejména s ohledem na plynulý průjezd křižovatkami a dostatečnou kapacitu jednotlivých vjezdů. Pokud je to účelné prověřuje se i zvýšení počtu řadících pruhů.\nDopravní značení - součástí bude rovněž úprava stávajícího vodorovného a svislého dopravního značení.


Paleozoicum - Přehled geologie\nPřehled geologie > Rubriky > Historická geologie > Paleozoicum\nČeský masív paleozoica\nKambrium vystupuje hlavně v Barrandienu a dále se objevuje i v Železných horách. Nejznámějšími horninami Barrandienu jsou slepence kloučecké (valouny křemenů, buližníků, spilitů, drob), které budují nejvyšší polohy Brd (Tok, Praha, Třemšín, Třemošná). Z dalších hornin to jsou pak arkózy a břidlice (jinecké).\nOrdovik je rozšířen též v Barrandienu, dále mezi Rokycany a Brandýsem nad Labem. Patří k němu i větší část hornin skalního podkladu v Praze. Ordovické sedimenty jsou tvořeny jílovitými břidlicemi, pískovci a křemenci.\nSilur se vyskytuje také v oblasti Barrandienu\nMezinárodní stratotyp hranice silur-devon na Budňanské skále u Karlštejna.\nV devonu se začíná formovat Moravský kras, dále horniny devonu jsou obsaženy v Jeseníku (Heřmanovice, Vrbno – kvarcity, fylity). Chabičov – jíl.břidlice, vápence v Čelechovicích. Barrandien - okolí Koněprus.\nKarbon nalezneme v Nízkém Jeseníku – droby, jíl. Břidlice. Drahanská vrchovina – jílovce, prachovce, droby. Dále v Podkrkonoší a Plzeňské pánvi. Horninové zastoupení – převážně slepence, prachovce, jíl. břidlice, droby\nPerm - Boskovická brázda (pískovce, arkózy, slepence, brekcie). Podkrkonošská pánev, Orlická pánev, Blanická brázda (Č.Budějovice, Tábor, Ć.Brod).


Zástupci města Bochov nesouhlasí s umístěním připravované mimoúrovňové křižovatky. V dosavadních plánech se MÚK Bochov nachází severozápadně od města, které by chtělo přemístit křižovatku více na východ. Současný návrh je zařazen jak do územního plánu města, tak i Karlovarského kraje. Podle starosty Bochova by umístění východnějším směrem bylo pro město výhodnější, protože by se mu doprava vyhnula. Naopak severnější řešení by Bochov opět rozdělilo. Přemístění křižovatky řeší Bochov už pět let. K oběma variantám se vyjadřovalo i posouzení vlivu stavby na životní prostředí (EIA), které konstatovalo, že dopad mají téměř stejný. Výhodněji ale vyšla severní varianta. Ministerstvo dopravy se přiklání k původnímu řešení. Případnou změnou se budou zabývat zástupci města, Ministerstva životního prostředí, ŘSD a Karlovarského kraje. Křižovatka je součástí stavby D6 v úseku Žalmanov–Knínice, jehož stavba se předpokládá v letech 2023 až 2026.


Muff - Přemysl Pavka | Komentáře | ČSFD.cz\nNa ČSFD.cz od: 14.12.2005 13:32\nVe jménu vlasti - Prisoners of War (S08E12) (epizoda) (2020)\nNo, nemůžu chtít víc. Opět špičková série s docela překvapivým, ale vlastně nepřekvapivým finále.\nRammstein: Ohne Dich (hudební videoklip) (2004)\nTohle mě fakt chytlo. A vždycky chytne znovu. Krásná balada, při který mi naskočí husí kůže. Top balada, top klip.\nLucifer - Anything Pierce Can Do I Can Do Better (S03E21) (epizoda) (2018)\nKlasický oslí můstek - v řešeném případu se něco stane a z toho si postava vezme nějaké poučení pro svůj život ... ou, to už tu bylo asi tisíckrát.\nLucifer - Boo Normal (S03E25) (epizoda) (2018)\nBylo v seriálů málo nudných asiatek s downovým syndromem nebo co? To bylo vážně hodně zoufalý.\nLucifer - Once Upon a Time (S03E26) (epizoda) (2018)\nTahle díl si dejte někdy dloouho po 24. dílu, jinak budete dost otrávení.\nLucifer - Série 2 (série) (2016)\nA jedem dolů. Jestli první řada zaujala jako celek, tady se začíná vyplňovat vatou a něco zajímavého se děj tu a tam a samozřejmě na konci.\nTahle řada měla ještě děj a byla zajímavá v celém svém průběhu. Krimi záplatky jsou samozřejmě stále stejné a zbytečné.\nLucifer - Série 3 (série) (2017)\nNaprostá většina série nudná vata. Jestli první série měla nápad, druhá už byla hlavně o šablonovitém vyšetřování a trošce nápadů nadávkovaných hlavně na konci, třetí už nápad nemá a zaříná to být spíš nudná telenovela. Všechno je strašně předvídatelné, natahované, scénáristi kvůli nedostatku nápadů sklouzli i k starým vousatým berličkám typu "něco se při vyšeřování případu stane a díky tomu si uvědomí, že ..." . Ach jo, to už tu bylo 1000x. Dvě hvězdy za několik opravdu vtipných situací.\nLucifer - Til Death Do Us Part (S03E13) (epizoda) (2018)\nHáhahaháááá. Ta fotka, jsem málem upad na zem.\nLucifer - Off the Record (S03E07) (epizoda) (2017)\nNooo, jakkoli jsem (zatím) celý seriál hodnotil průměrnými třemi, tak tenhle díl, který se vymyká všem předchozím, to bylo teda něco. Paráda. A ten konec, při kterém jsem musel na chvíli skočit na začátek jen proto, abych si to záhy v hlavě přepnul, nooo ... :D Kdyby takhle vypadaly všechny epizody ...\nPo půlce třetí řady - neznám komiksovou předlohu, nicméně seriál působí hodně ... lacině. Celý stojí na nějaké chemii mezi policajtkou a Luciferem a postupném odhalování/neodhalování pravdy, nicméně všechno je tak strašně průhledný, prvoplánovitý a klišoidní ... Kriminální zápletky jednotlivých dílů jsou jenom primitivní vata, stále stejná šablona, takže stačí pár scén a je jasné, kdo bude vrah (ne, nikdy to není první, druhý, ani třetí podezřelý, haha). Je nalajnováno, co bude Lucifer dělat (od třetí série je to ještě jednodušší, protože se v ní chová převážně jako infatilní debil, který popírá celý svůj předchozí vývoj), jak se bude chovat Chloe. Herecké výkony postavené jen na hezkých tvářičkách, ale jinak k uzoufání. Do toho pár rádoby hlubokých myšlenek, v jednom kuse nasraný (a tím i nudný) Lucifer, který tu řve, tu s někým praští, tu na někoho bafne, tu zase a opět nechápe ... je to taková směska Painkiller Jane, Castla na zabití, Kriminálky L. A. a Agentů SHIELD. A je to hlavně TAK STRAŠNĚ PODLE ŠABLONY, v každé další epizodě víc a víc, navíc od třetí série k nudnému vyšetřování přibude takové to už 100x použité "něco se v případu stane a díky tomu někomu něco dojde". Všechny hlavní postavy jsou modelové a modelky dokonale oblečené a nalíčené, žádná samozřejmě neumírá, protože se vždycky nějak vymyslí, jak to zkoulet, když se děj začne zadrhávat a nudit, přihodí se tu a tam nová postava, vyrobí se nějaká drobná vedlejší linka nebo nějaký nečekaný zvrat, okoření se to pár mytologickýma blbostma, aby jako nějaká hloubka, že jo, a jede se nanovo, Luci s Chloe chvíli jsou, chvíli ne, a tak furt dokola, to už tu taky bylo stokrát a po pátém twistu už to prostě děsně nudí. Do toho taková ta uřvaná hudba, rychlý střihy, průlety, konverzační přestřelky vysoké kadence, prostě produkce Bruckheimera se nezapře. No jo, otázka je, proč se na něj vůbec koukám, když mi nic, ale vůbec nic nedá ... asi proto, proč se na něj dívá půlka jiných a proč tyhle béčka stále vydělávají majlant - pro chlapy jsou tam pěkný holky, pro ženský jsou tam hezcí chlapi, občas opravdu pobaví a primitivní děj je přesně to, co občas potřebujeme po práci k vypláchnutí mozku. K ničemu jinému tenhle seriál není. Zcela souhlasím s Mertaxem, Falconicou a 3 AM Code níže. A nechápu to docela vysoké hodnocení. Od třech hvězd nahoru podle mne musí mít seriál přidanou hodnotu, musí zanechat náměty k přemýšlení nebo mít alespoň vysokou estetickou či uměleckou úroveň, ne být pouze hloupoučkou zábavnou jednohubkou k resetu neuronů. Bohudík za seriály, které jsou ochotné se z té šablonovitosti vymanit. S01-75%, S02-65%, S03-55%\nZkouknul jsem náhodně asi 10 dílů, ale žádný nebyl vyloženě nudný, trapný nebo hloupý. Je to nenáročná, příjemná podívaná se spoustou opravdu vtipných okamžiků (dobře napsané a nenásilně zahrané). Občas vážnější, občas rozvernější, jako sám život. Když už rodinný seriál na nedělní dopoledne, proč ne tenhle.\nNávrat ke klasice. Nechápu ta nízká hodnocení. Od třetího (no, možná čtvrtého) pokračování až po tenhle díl to všechno byla jenom vata. Konečně se Terminátor vrátil k tomu nejlepšímu, co měly první dva díly, a to je dobře. Navíc herecký obsazení šlape na jedničku, Linda s Arnoldem jsou bezchybní a k sežrání a Mackenzie je pěkně ostrá. Všechno tam pěkně šlape, byla radost si zase zavzpomínat.\nČíňani se poučili z emerických bijáků a začali vrstvit jedno klišé na druhý, no aby z toho byl přeci ten správný akčňák. Velitelé v uniformách s řády, samozřejmě vždy vědí, jak správně rozhodnout, dva chlápci v terénu, krásní, sympatičtí, samozřejmě s nějakým tím traumatem (takže je jasný, že nějaký musí blbě skončit). Záporáci přepáleně ujetí, a i když totálně sjetí, tak hbití jak lasičky. Akční scény nerealistické až běda - všude lítají kulky a ani škrábanec (jak nějaký akčňák z 80. let), maník napaden 4 grázly se sekáčky a dá je, když přijdou na řadu převychovaná děcka-vraždící stroje se samopaly, tak to nejdůležitější je "je nezabít" (tak to jistě, realistické až běda, prostě agitka) a všechny lumpy je potřeba zajmout živé, aby šli před soud, který je stejně odsoudí k smrti, i když by se pohodlně dali zlikvidovat na místě, což - mimochodem - bude stát spoustu mrtvých příslušníků speciální jednotky, ale to asi za to stálo (opět agitka). No a v titulkách se dočteme, že "podle skutečného příběhu". Tak jo. Skutečné na tom bylo maximálně to, že zajmuli nějakýho drogovýho bosse, všechno kolem byla smyšlenina, protože pokud ne, pak jsou číňani jak nadlidi, tak totální idioti. No, ale, na druhou stranu, viděl jsem i větší sračky, celkově to má vysokou úroveň (obraz, dialogy apod.), proti americké béčkové produkci je to bomba, proto dám 3*\nŽánrové potěšení, akční jízda bez hluchých míst a přepálených emocí, čistokrevná akce, nad kterou se nesmí moc dumat, protože je v ní samozřejmě řada nesmyslů, zato má spoustu zajímavých nápadů (slo-mo). Dredd se xichtí stejně jako v původním filmu, akorát mu nikdy není vidět nic víc než ta huba. O to líp se kouká na Oliviu Thirlby.\nNarazil jsem na seriál náhodou, ruský seriál, plakát s nějakou krasotkou, říkám si, mrknu na tu blbost. No sfoukl jsem ho natřikrát. Hned ze začátku jsem si říkal, že je to divný, perfektní triky, neznámí a přesto dobří herci, kvalitní scénář, napínavý děj, špičkové zpracování ... nedivím se, že to jelo na Netflixu. Jsou tam i zajímavé zápletky, nicméně ve střední části snad až trochu překombinované, přičemž poslední díl je zas proti relativně pozvolně se vyvíjejícímu ději zbytku seriálu poněkud přecpaný. V každém případě pobavil.\nPod dojmem komentářů jsem k filmu přistupoval jen s malým očekáváním, ale nakonec jsem byl docela spokojený. Pomalejší tempo začátku, klišoidní příběh s jednoduchou linií mi vyhovoval, koneckonců co od akčňáku čekat, ale dobře navodil atmosféru života starého veterána, kterému už toho moc nezbylo a pro něhož je každé selhání dalším traumatem. Naopak ta lehká nostalgie jakoby k poslednímu dílu, k rozloučení, prostě patřila. No a druhá půlka už byla klasika, brutální, old school řežba, jak to jen on umí, když ho něco nasere, a že se tentokrát nasral pořádně, takže co se neodklidilo, bylo rozemleto na kaši. Jak jsem odpověděl na otázku mojí ženy, jestli jsou tam násilný scény - v první půlce jedna, dvě, a v druhý půlce už nic jinýho ani nebylo. Překvapilo mne tempo snímku. Na jednu stranu hodně povídavej a poklidnej, ale těch 100 minut přesto uběhne fakt velmi svižně. Epilog v titulcích pěkně připomněl historii legendy a byl pěknou tečkou za celou sérií. P.S. Docela jsem se pobavil u obsazení v titulcích - všechny prostitutky měly slovanská jména, ruská, snad česká ... fakt bych rád viděl ten kásting.\nJsem na vážkách, jak hodnotit tenhle dokument. Kdybych ho bral nekriticky jako zdroj názorů a informací, asi bych hvězdičkoval dost, nicméně člověk by si měl informace ověřovat z více zdrojů, ale kdo půjde do zdrojových studií? Není třeba ani moc pátrat, aby raz dva našel další článek, reagující na tohle dílo, a to už tak úchvatné není. Celá řada argumentů je účelově zkreslená, vytahaná je často jen část studie, která vyhovuje, zbytek je odignorován, přestože třeba vyjadřuje opak, některé části jsou zcela vylhané (viz tento dokument), potom si troufám celý film považovat za lživé propagační video, co patří do odpadu. Když argumentovat, tak férově.\nJá nevím, dnes jsem měl sentimentální náladu, dal jsem dva panáky a to nejspíš způsobilo ten hvězdný třesk. Je to blbina, jednoduchá, prvoplánovitá, a je tam v mnoha scénách cítit cynické pero Kolečka, bohužel často ne dobře zpracované, takže pointa velmi často vyzní do ztracena nebo si jí člověk ani nevšimne. Dobrý byly štěky Suchařípy, Hybnerové, Suchánka, trapná byla ta Celesta čijaksejmenuje, Nečas fakt nechutný a ostatní takoví nijací. Jo, a strašně mě sraly dvě věci - jak tam všichni drmolili, že jim půlku filmu nebylo rozumět, a ta trapná nehodící se anglická hudba v podkresu.\nPrvní díl měl aspoň atmosféru, hlavu, patu, logiku. Druhý díl se nejen scénářem veze v mantinelech vymezených Kameňáky - všechno je tam hloupější, přehrávanější, dialogy zbytečnější, chování dementnější, víc řvaní, víc "jako vtipných" scén ... dvě dávám za Korna a několik málo skutečně humorných scén, u kterých jsem se pobavil.\nMrazivá série, u které je v některých okamžicích člověku špatně a nevěří, že něco takového bylo možné. Skvělé myšlenky pronášené Legasovem (zvláště ta o dluhu pravdě), vyvedený fórek o stroji na krájení jablek, tomu jsem se musel smát ještě hodiny potom. První díl slabší - příliš žánrových klišé, ale potom se rozjede děj bez nějakých velkých gest a cirátů jde všechno do háje, a završí to pátý díl, kde všechno zapadne do sebe. Jasně, některých scén bych se vyvaroval, něco přidal, u něčeho bylo příliš zjevné, že TAK to být nemohlo, ale jinak - nepříjemné a zároveň vysoce kvalitní zpracování tématu. Je to seriál, nikoli dokument, ktrých bylo natočeno mnoho, a jako seriál má nadstandardní kvality. Velká škoda, že ho nenatočili rusky. A velká škoda pro Rusy, že se toho nechopili sami, i když - dokážu si představit, jak by to zprznili ... forma, jak HBO pojala děj, atmosféru, bordel, chaos, přístup k lidem i sebeobětování lidí, mne překvapila. A co hůř, na úplný konec si člověk uvědomí, že to byli lidé skuteční, co tam umírali. To nebyla fikce.\nVýborné adaptace s R. Atkinsonem. Líbí se mi vystihnutí atmosféry a tempo, které je jen zdánlivě plahočivé a melancholické.\nJá to už nechápu, proč tak nízká hodnocení? Vždyť tahle pohádka nebyla o moc méně zábavná než S čerty nejsou žerty. Bylo tam spousta humorných scének, nic přehnaně ulítlého či trapného, takové to správné přehrávání, kvalitní Lucifer, dokonce to mělo i myšlenku ... mně se to dost líbilo. Připadá mi, že je půlka národa utopena v sentimentu mládí, kdy se točily dvě pohádky furt dokola, a cokoliv nového prostě musí být horší nebo nepřijatelné, protože nové.\nPro úplně malý děcka to vůbec není špatný. Je to sice extrémně infantilní (to ale děcka v tom věku přeci jsou), ale taky edukativní! Hodnotit to prizmatem dospělého prostě nejde. Tím, že se scénka opakuje 2x, dítě má možnost si nově nabytou znalost zopakovat. Moje dcera se tak například naučila otevírat dveře.\nRoztahaná načančaná výpravná nuda, nezajímavost a utahanost zakrytá zpooooomalenými pohyby, dloooouhými pohledy jak z turecké telenovely, romantickými rozhovory jak z červené knihovny a obrovskou barevnou monumentální výpravou, která musela stát majlant. Romantické puberťačky, co hledají svého prince, bezpochyby vlhnou, mne to ale nějak neoslovilo. A co tam proboha dělal ten černoch s tím obrovským zadkem? No nic. Dvě hvězdy za kameru a pěkně nasvícené scény.\nVyvedené. Situační komedie odehrávající se prakticky v jedné místnosti se čtyřmi herci, která ale nenudí ani chvíli a je přeplněná vtipnými momenty a hláškami. No a na Jane se kouká taky dobře, že jo.\nMéně je někdy více, je dobře, že si to uvědomili. Když pitvoření, tak akorát, když triky, tak jen tam, kde jsou nezbytné, když fantasy motivy, tak jako šafránu. Když atmoška, tak plnými hrstmi. Sice bych rád takového nevidomého toulajícího se krajinou potkal, ale jo, bylo to pěkný. A už vím, v jaké pohádce byla ta chaloupka ježibaby, vyrobená filmaři v Broumovských skalách z boudy na nářadí u Malého vodopádu :)\nJako chápu alternativu, tohle byl ale docela dobrý příběh prošpikovaný gore scénami a hloupým fekálním jakohumorem postaveným na fuck a dick rozhovorech, to mne fakt nebere.\nNechápu ty až přehnaně kritické komentáře, asi nějaká davová psychóza. V záplavě nenápaditých nebo uhozených nebo uřvaných nebo infantilních pohádek poslední doby mi tahle připadla v pohodě. Děj byl sice jednoduchý a prvoplánovitý (ale v které pohádce není?), ale ne nelogický, triky minimalizované, padouch padouchoidní, čerti vtipní, ale ne trapní, princezna pěkná, písničky docela zajímavé a neohrané a s trošku složitějšími melodiemi, než byly ty infantilní na tři akordy (promiňte, pane Uhlíři) ve Třech bratrech. Já jsem se docela pobavil. Sice z ní nějaká kultovní pohádka nebude, ale taky to určitě nebyl propadák.\nPřiznám se, viděl jsem jenom pět minut, ale myslím, že v nich bylo všechno. Minimum triků, jenom se tam furt všichni třásli zimou, běhala tam nějaká kozatá pipka se svým nabíječem, pak na ni spadl regál s věcma a nabíječ, který měl IQ tak 0,1, místo aby z regálu pár věcí vyndal, než se ho bude snažit zvednout, přelomil dřevěnej trámek, jak se s tím snažil pohnout, takže jako že napětí než najde pořádnou trubku, větší než je on sám ...


Výživový poradce horažďovice | první konzultace zdarma\nvýživový poradce horažďovice - dieta od NATURHOUSE je úplně jiná dieta. Přijměte naše pozvání a využijte nabídky BEZPLATNÉ výživové konzultace. Při konzultaci Vám sestavíme vzorový jídelníček na míru přesně pro Váš metabolismus. Konzultaci povede profesionální nutriční terapeut vyškolený společností NATURHOUSE. Celá konzultace se nese v příjemném a přátelském duchu. Společnost NATURHOUSE je tu pro Vás.\nZajímá vás téma výživový poradce horažďovice a chcete konečně zhubnout? Dieta od NATURHOUSE je jiná. Dieta od NATURHOUSE staví především na vzájemné vůvěře mezi klientem a výživovým poradce. Doplňky doporučené od NATURHOUSE jsou také zcela odlišné - doplňky od NATURHOUSE prošly mnoha testy a jsou postaveny na složení, které je ověřeno tisíci klienty.\nSpolečnost NATURHOUSE je mezinárodní organizace s působištěm v zemích po celém světě. Na rozdíl od ostatních společností neslibujeme nesplnitelné, neslibuje to, čeho nelze dosáhnout. Nikdo nebude hubnout za Vás, hubnete sami, s vlastní vůlí a NATURHOUSE Vám pomáhá udržet si silnou vůli a nasměruje Vás na správnou cestu. NATURHOUSE Vás nenutí držet hladovku, ba naopak, s námi se rozhodně trápit hlady nebudete. výživový poradce horažďovice - dieta od NATURHOUSE je úplně jiná dieta. Ani nečekejte, že budete hubnout pomocí "zázračných" pilulek. My Vám pomůžeme změnit Vaše stravovací návyky – jednou pro vždy. Jen díky tomu naše metody skutečně fungují a jsou tak oblíbené po celém světě.


Kabeláž pro HF PARROT/OEM Nissan Primera 2005- s tel. přípravou (3-řadý 54-pól. konektor) | STUALARM IMPORT, s.r.o\nSTUALARM IMPORT, s.r.o / Katalog / CAR GSM / Montážní příslušenství / PLUG-IN PLAY montáž / Kabeláž pro HF PARROT/OEM Nissan Primera 2005- s tel. přípravou (3-řadý 54-pól. konektor)\nKabeláž pro HF PARROT/OEM Nissan Primera 2005- s tel. přípravou (3-řadý 54-pól. konektor)\nDoporučená cena s DPH 445 Kč\nDoporučit produkt Kabeláž pro HF PARROT/OEM Nissan Primera 2005- s tel. přípravou (3-řadý 54-pól. konektor)


archiweb.cz - Ricola Marketing Building\nAdresa: Baselstrasse 31, Laufen, Švýcarsko\nProjekt: 1997 Realizace: 1998-99\nZatím poslední stavba, kterou Herzog & de Meuron vytvořili pro firmu Ricola, slouží potřebám jejího marketingového oddělení. Stojí na zahradě za domem v ulici Baselstrasse, kde firma původně začínala. Má skleněné stěny a svojí transparencí na sebe bere podobu pavilonu, jaký zde dříve stával.\nPozemek má nepravidelný tvar. Poněvadž byl pro plánovanou stavbu příliš malý, získal dům nakonec formu vystrkující své rohy a zvětšující tak zastavitelnou plochu. Stěny spojující jednotlivá nároží jsou dovnitř zalomeny. Díky tomuto opatření mohla na dvoře zůstat stará borovice. Pro zbývající strany domu tohle však už neplatilo a muselo se pro zalomení vymyslet jiná zdůvodnění: volná forma spojuje různé stávající uspořádání. Tím reflektuje hodnoty místního urbanistického okolí, totiž bezvztahovost věcí, ulic, parcel a domů, které ji tvoří.\nPojem „reflektovat“ je zde třeba chápat v druhém a více doslovném smyslu. Fasádu tvoří sklo, pavilon zrcadlí věci a díky zalomeným stěnám je obraz rozkouskovaný. Odpovídá to okolní realitě, ve které chybí pořádek - až na ten v kolážích. Stavba se stává částí tohoto uspořádání, jeho strany se pak samy zdají jako rozkouskované. A vypadají také kratšími. To má svůj smysl, protože v této oblasti, kde jsou domy dlouhé nanejvýš 25 m, má nová stavba 39 metrů.\nPřes okraj střechy vyčnívají tyče. Jejich konce opisují přímky mezi rohy. Utvářejí tak masu, v níž je rozpoznatelné zalomení stěn. Ze střechy, která je pokryta zeminou, vyrůstá zeleň a plazí se přes sítě napnuté mezi tyčemi. Výběr rostlin probíhal tak, aby jejich listy měly proměnlivou barvu listů: vinná réva, clematis, zimolez kozí list ... Jen břečťan zůstává i v zimě zelený, a když na jeho výhoncích leží sníh, tak se sklolaminátové tyče pěkně prohýbají.\nJak Herzog & de Meuron píší v „Recherche architecturale“, rostliny se v tomto návrhu stávají architektonickým materiálem. Tuto myšlenku však ve své tvorbě pěstují už dlouho (stačí se podívat na sklad Ricola v Mülhausen). Je založena na propojení architektury a přírody. Sklo, které může se svými protikladnými vlastnostmi umožnit průhled, nebo ho při zrcadlení naopak nepropustit, je důležitým prostředkem tohoto hledání. Ze dvora tak vidíme skrze pavilon na kapradím osázený svah vymezující zadní hranici pozemku. Mísí se také se stěnou starého domu, který se odráží ve skle. Věci a obrazy jiných předmětů působí jako za sebou visící závoje stírají hranice stavby. Tento účinek se potvrzuje také uvnitř. Pavilon ovládá dvoupodlažní hala v níž nahoru vede neobyčejně široké schodiště. Hala, která slouží také k pořádání výstav, udává svojí propustností tón celému návrhu. Pracovny jsou do ní otevřeny, i když závěsy občas tlumí účinek skleněných stěn: šedozelené od Rosmarie Trockel a barevné od Adriena Schiess, přičemž barvy jednotlivých látek běží ve třech kolejnicích a různě se tak mísí. Práce dvou umělců se díky tomuto účelu staly součástí architektury. Na druhou stranu zvýšily zájem firmy o moderní umění.\nK závěsům konec konců náleží také rostliny, které pomaloučku přerůstají přes okraj sítí. Na skleněné stěny kreslí proměnlivé vzory ze světla a stínů. Pro architekty jsou prostředkem promítnutí pozemského času ve svých stavbách. V tomto smyslu počítají, že se bude proměňovat. „Všechno zestárne“, říkají, „ale jen málo staveb se změní tak, aby to člověk mohl vidět jako kvalitu.“\nMartin Steinmann (*1942) vystudoval architekturu na ETH Curych. V letech 1979-86 byl redaktorem švýcarského magazínu archithese. Od roku 1987 je profesorem na EPFL Lausanne a přispíval do časopisu Faces. V roce 1992 založil architektonickou kancelář Bauchladen.\nZdroj: Martin Steinmann\nVložil: Petr Šmídek, 18.08.06\nNávštěvnost: 45419 čtenářů\ntolik zelenýho mauglee 24.08.06 10:35


Podzimní kolo PRV, podpora NNO v r. 2020, boj s kůrovcem a plevelnou řepou | MAS Litomyšlsko\nHome › Akce › Podzimní kolo PRV, podpora NNO v r. 2020, boj s kůrovcem a plevelnou řepou\n8. kolo Programu rozvoje venkova SPUŠTĚNO\nStátní zemědělský intervenční fond (SZIF) začal dnes přijímat žádosti v 8. kole Programu rozvoje venkova (PRV). Příjem žádostí probíhá prostřednictvím Portálu farmáře od 8. října 2019 8:00 hodin do 29. října 2019 18:00 hodin. Celkem je v tomto podzimní kole připraveno 1,6 miliardy korun. Hlavní novinkou bude výrazné snížení náročnosti u zadávání zakázek s předpokládanou hodnotou do 2 mil. korun bez DPH na dodávky/služby, resp. do 6 mil. korun bez DPH u stavebních prací. Na webových stránkách www.szif.cz v nejčastějších dotazech, v sekci PRV byl zveřejněn informační materiál k základním změnám v Pravidlech pro 8. kolo a nejčastějším chybám žadatelů.\nOperace vyhlašované v 8. kole příjmu žádostí jsou následující:\n8.5.2 Neproduktivní investice vlesích\nVíce informací: https://www.szif.cz/cs/CmDocument?rid=%2Fapa_anon%2Fcs%2Fzpravy%2Fzpravy_o_fondu%2Ftiskove_zpravy%2F1570430066590.pdf\nBĚŽÍ výzva na podporu projektů NNO pro rok 2020\nPříjem žádostí končí 31. října 2019 ve 13:00 hodin. Žádost je generována v elektronickém nástroji. Žadatel může podat v rámci aktuální výzvy více žádostí.\nPodpořeny mohou být pouze žádosti o dotace na projekty v rámci Hlavních oblastí státní dotační politiky a zároveň spadajících do působnosti Ministerstva zemědělství. Ministerstvo zemědělství nebude v roce 2020 uzavírat nové smlouvy o dlouhodobé spolupráci.\nVíce informací: http://eagri.cz/public/web/mze/dotace/narodni-dotace/dotace-nestatnim-neziskovym-organizacim/ministerstvo-zemedelstvi-vyhlasuje-vyzvu-1.html\nRámcový program pro řešení rizik a krizí v zemědělství – náhrada škod způsobených škůdci lesních dřevin\nMinisterstvo zemědělství (MZe) finančně pomůže nestátním vlastníkům lesů, bude jim kompenzovat škody způsobené kalamitně přemnoženým kůrovcem. Díky této podpoře získají vlastníci prostředky na obnovu zdravého lesního ekosystému a větší rozmanitost lesního porostu. Letos má být vyplaceno až 1,5 miliardy korun.\nPro vlastníky lesů jsou dále určeny zvýhodněné úvěry od Podpůrného garančního a rolnického lesnického fondu a v rámci aktuálního 8. kola PRV je na investice související s hospodařením v lesích připraveno přibližně 500 milionů korun.\nVíce informací: http://eagri.cz/public/web/mze/tiskovy-servis/tiskove-zpravy/x2019_ministerstvo-zemedelstvi-ziskalo-souhlas.html\nMinisterstvo zemědělství začne od příštího roku podporovat pěstitele, kteří budou likvidovat plevelnou cukrovou řepu mechanicky\nNový dotační program bude spuštěn od 1. ledna 2020 a je na něj připraveno 200 milionů korun ročně. Jeho cílem je přispět ke zlepšení životního prostředí a péče o krajinu. Před chemickou likvidací budou upřednostněny postupy jako například plečkování nebo okopávání, které zabraňují erozi, zlepšují zasakování vody a její udržení v půdě.\nVíce informací: https://www.szif.cz/cs/CmDocument?rid=%2Fapa_anon%2Fcs%2Fzpravy%2Fzpravy_o_fondu%2Ftiskove_zpravy%2F1570443951460.pdf


První Charger se dostal na trh 1. 1. 1966. Jeho podobnost s Dodge Coronet sice nelze zapřít, vždyť Charger je postaven na jeho základu, přesto však šlo o něco „jiného“. Především se od něj odlišoval podlouhlou splývavou zádí tzv. fastback, kterou jste mohli poprvé vidět u konkurentů Fordu Mustang a Plymouthu Barracuda. Vzhledem k rozměrům 5 170 x 1 915 x 1 364 mm (délka/šířka/výška) a hmotnosti 1 645 kg však patřil o třídu výš. To byl také důvod, proč byl osazen motory V8 oproti Fordu a Plymouthu, pod jejichž kapotami pracovaly vidlicové šestiválce. Základní jednotkou se stal motor V8 318 cui (318 cubic inch odpovídá objemu 5,2 litru) podávající výkon 230 koní. Další motory v nabídce rostly objemem i výkonem, motor 361 V8 s objemem 5,9 l nabízel 265 koní, 383 V8 (6,3 l) 325 koní a třešničkou na dortu byl pak motor 426 Hemi (7,0 litru) s výkonem 425 koní při 5 000 ot/min a brutálním točivým momentem 663 Nm při 4 000 ot/min. Hodnoty můžou být trochu zavádějíci, jelikož se jednalo o papírové hodnoty pro pojištění. Skutečný výkon ležel až na hranici 500 koní, se kterými měl Charger zrychlení z 0 na 60 mph za 6,4 sekund (později dokonce pod 5,5 sekund) a atakoval hranici 200 km/h. Převodovka se montovala standardně třístupňová automatická Torque-Flite, na přání se dodával čtyřstupňový manuál. Pod mřížkou chladiče byly skryty přední světlomety, naopak zadní byly nezvykle rozměrné. Ke standardní výbavě patřila čtveřice bezpečnostních pásů, čalouněný interiér i zavazadlový prostor, kontrolka tlaku oleje a tónovaná zadní skla. Za příplatek jste si mohli dopřát klimatizaci, elektrická okna nebo také elektrické ovládání zpětných zrcátek.\nMohlo by vás zajímat: Dodge - Nejistá budoucnost?!\nMohlo by vás zajímat: Aston Martin Bulldog - Jediný svého druhu\nPředchozí článek TEST Dodge Durango 5,7 HEMI Magnum Limited\nDalší článek BMW Zagato Coupé ještě dnes k vidění u jezera Como


Renč se chce oženit s Vaňkovou, Adamovská končí | Týden.cz\nRenč se chce oženit s Vaňkovou, Adamovská končí\nFilip Renč zapomíná na své předsevzetí zůstat svobodný. Vztah s o dvaadvacet let mladší Šárkou Vaňkovou podle Blesku graduje. Po několika týdnech známosti se chtějí prý brát, i přes problémy, které vrcholí fackami. Prostě Itálie, jak oba přiznávají, ale možná toto Renče k Šárce přitahuje, píše list.\nDůvodem hádky s fackami byla podle svědka prý Filipova nemírná konzumace alkoholu. "Že bychom se fackovali, to vážně nevím," řekl listu Renč. Také popírá, že s alkoholem má občas problém. Svým slovům chtěl dodat váhu. "Se Šárkou právě snídáme. Chcete ji k telefonu?"\nTereze Pergnerová: Renč si skandál může dovolit\nJeho slova italskou domácnost však nevylučují. "Se Šárkou se milujeme! Chceme se vzít. Je to první žena, která změnila mé přesvědčení, že se nikdy neožením," dodal čtyřiačtyřicetiletý Renč. Šárce odpustí snad všechno i její ohnivou povahu. Vaňková Filipovi skočila do náruče právě ve chvíli, kdy se sotva vzpamatovával z rozchodu s Kristýnou Kloubkovou, připomíná list.\nZapřísáhlý svobodný mládenec Renč se chce letos oženit a Vaňková po nedávném teatrálním rozchodu s Danielem Hůlkou již myslí na vdavky, opakuje Blesk. Někteří dokonce tvrdí, že románek s Renčem začal již v době známosti s Hůlkou. Šárka je prý prostě nevyzpytatelná žena...\nAdamovská bude v Ordinaci na konci roku končit\nZlata Adamovská bude končit v seriálu Ordinace v růžové zahradě spolu s Munzarovou, Bahulem a Písaříkem, píše Aha!. Zákulisní mraky se stahují právě nad Zlatou Adamovskou a Petrem Štěpánkem. Po prázdninách se sice vrátí, ale seriál mají podle listu opustit krátce před Vánocemi.\nStresy z každodenního učení scénářů pominuly a většina herců Ordinace čeká zasloužený odpočinek. Určité postavy do seriálu již nevrátí, scenáristé je z děje odstranili. "Bylo již na čase obměnit tváře a osudy postav. Děj ale není nafukovací, takže nové postavy mohly přijít pouze na úkor těch stávajících, " vysvětluje v Aha! zdroj ze zákulisí Ordinace.\nFoto: Tomáš Nosil, Jan Zátorský, Lucie Pařízková a ČTK\nFilip Renč se chce ženit i přes krátkou známost.\nŠárka Vaňková ulovila Filipa Renče. Chtějí se brát.\nFilip Renč je zamilovaný až tak, že myslí na ženění.\nHerečka Zlata Adamovská bude končit v Ordinaci.


Minimalist Lady: Yves Rocher pro citlivky\nYves Rocher pro citlivky\nYves Rocher uvedl nedávno novinky z řady Sensitive Végétal, které jsou určeny pro citlivou pleť. Většinu života jsem si říkala, že pleť nemám vůbec citlivou, že můžu zkoušet každý den jiný krém a odličovač a nic to se mnou neudělá. No, ale teď už jsem starší a chytřejší, a samozřejmě, že mám pleť citlivou. Vždyť mám už pátým rokem blog, a za tu dobu jsem si na obličeji vyzkoušela tolik krémů a všeho možného, že mě to prostě muselo nějak "postihnout". V tuhle chvíli mám pleť spíše sušší, dost zašedlou a na některých místech i začervenalou a samozřejmě se mi sem tam dělají pupínky.\nOd Yves Rocher jsem dostala k vyzkoušení Intenzivní zklidňující péči. Jak už jsme u YR zvyklí, více než 94 % složení je rostlinného původu a hlavní ingrediencí celé této řady pro citlivky je výtažek ze sporýšovky východní. Líbí se mi i celé balení, je plastové s pumpičkou, kterou se dá korigovat množství, které vám z toho "vyleze", a také se dá pootočením uzavřít, takže se vám "nevypumpne" třeba když s ním budete cestovat.\nJeho účinky jsou jednoduché - pleť má zklidnit, hydratovat a chránit. Má celkem lehkou konzistenci, pokud máte velmi suchou pleť, doporučuji pod něj dát ještě hydratační sérum nebo něco takového. Mě osobně ale jeho hydratace stačí. Pleť po něm nemám tolik začervenalou a ráda ho používám jako podklad pod makeup. Také mi připadá, že pleť i trošku vyhladí.\nCena je stanovena na 540,- Kč za 40 ml, ale seženete ho samozřejmě levněji.\nZ celé řady Sensitive Végétal mě zaujaly skoro všechny produkty, proto si asi pro nějaké dojdu a doufám, že budou stejně dobré jako je tahle péče. Mají například tonikum ve spreji, péči o oční okolí a klasicky denní a noční krém a zklidňující micelárku. Máte něco z této řady?\nVystavil Minimalist Lady v 14:05\nLucie 27. května 2015 14:10\nSice citlivou pleť nemám, ale řada mě hodně zaujala, tak moc ráda někdy něco vyzkouším :)\nMichaela Pavlíková 27. května 2015 14:25\nTak to ja asi citlivou plet nemam, ale zaujalo me to tonikum :)\nerika uchytilova 27. května 2015 22:54\nJá mám ted od YR BB krém a není vůbec špatný.\nMinimalist Lady 29. května 2015 10:22\nTaky ho mám a chystám recenzi :) Zatím musím souhlasit - není vůbec špatný :)\nPeggie 29. května 2015 18:17\nMám v plánu něco z této řady vyzkoušet.\nRimmel laky a balzám od Saloos\nPondělní tipy 25.5.\nPoprvé - Lush\nBourjois Velvetí desítka\nPondělní tipy 18.5.\nSaloos zelený zázrak?\nABCDEFG....ne, dnes jen CC\nPondělní tipy 11.5.\nChce to trochu bronzu!\nPondělní tipy 4.5.\nZase šeptám s Maybelline....


Kde vzít na volební kampaň? Lidovci a ODS si půjčili, ČSSD nikoliv | Hospodářské noviny (iHNed.cz)\n11. 8. 2009 12:38 / 2 minuty čtení\nvolby kampaň KDU-ČSL ODS ČSSD TOP 09\nLidovci vloží do kampaně před sněmovními volbami 30 milionů korun. Předseda KDU-ČSL Cyril Svoboda v úterý novinářům řekl, že strana po volbách zveřejní všechny účty. Kampaň bude primárně financována z úvěru 25 milionů korun, který KDU-ČSL poskytla Česká spořitelna. Pro lidovce je to tradiční krok, půjčovali si i na předchozí volby.\nÚvěrem řeší získání peněz na volební kampaň i ODS. Podle úterního Práva si občanští demokraté půjčili 150 milionů korun, utratit za kampaň chtějí ještě asi o 80 milionů více. K 190 milionům korun by se měla vyšplhat i částka, kterou plánuje utratit sociální demokracie, půjčovat si ale nebude.\nSvoboda: Chceme progresivní zdanění a euro po roce 2014 - čtěte ZDE\nTOP 09 získala od dárců už téměř 18 milionů korun - čtěte ZDE\nVIDEO: Dva měsíce před volbami: Zatím jen slovní půtky a letní aféry - čtěte ZDE\nSvoboda se v úterý ohradil proti informacím, podle kterých si lidovci na kampaň půjčí, protože se potýkají s finančními problémy. "Půjčené peníze budou včetně úroku hrazeny z prostředků, které KDU-ČSL získá ze státních příspěvků na úhradu volebních nákladů a příspěvku na mandát poslance," uvedl předseda KDU-ČSL. Zbytek doplatí lidovci z příspěvků členů strany a sponzorů. Ke sponzorským darům ale lidovci chtějí být opatrní, nesou s sebou totiž prý riziko závazků k přáním sponzorů.\nOpačná taktika TOP 09\nParlamentní a obecní volby v roce 2006 stály lidovce 67 milionů. Na úhradu volebních nákladů dostali od státu více než 38 milionů, na činnost dalších 56 milionů korun. Sponzoři i drobní dárci poslali tehdy do stranické pokladny dohromady 11 milionů.\nOpačnou taktiku než lidovci zvolila před volbami strana TOP 09 vedená někdejším lídrem KDU-ČSL Miroslavem Kalouskem. Také ona chce do kampaně vložit zhruba 30 milionů korun, celou částku chce ale vybrat od sponzorů, jejichž jména pravidelně zveřejňuje.


Pondělí, 10.09.2018 / článek\nLetošní historický festival Táborská setkání se koná od pátku 14. do neděle 16. září a jeho program opět slibuje jedinečné zážitky. Připravte se na tři dny plné historických i současných aktivit, hudebních produkcí, tržišť, pohádek...To vše v historickém centru Tábora.\nFestival Táborská setkání se koná po dvacáté sedmé. „Táborská setkání jsou historickým festivalem, pravděpodobně největším husitským festivalem na světě. Každoročně propojuje minulost srdce husitského hnutí 15. století s moderní přítomností současného města. Naším cílem je, mimo jiné, právě naplnit jeho název a vytvářet prostor pro setkávání a sbližování lidí,“ říká k letošnímu ročníku starosta města Jiří Fišer.\nFestival začíná v pátek 14. září večer tradičním husitským chorálem Ktož jsú boží bojovníci, tentokrát v provedení operního pěvce a zároveň primátora partnerského města Nové Zámky. Po příchodu pochodňového průvodu na Žižkovo náměstí v historickém jádru města návštěvníci zhlédnou úvodní ceremoniál a videomapping na téma odvaha.\nNásledovat budou koncerty Davida Kollera a skupiny Mňága a Žďorp. Zároveň se otevírá program středověkého tržiště a ležení bojovníků, šermířů a markytánek.\nDalší historické aktivity jsou na programu v sobotu – žebrácká ulička, rytířský turnaj na koních, šermířská vystoupení, ohňové show, nově i středověký špitál anebo fotbal mnichů. K tomu tradiční dětský ráj v Holečkových sadech, jarmark na náměstí Mikuláše z Husi, večerní ohňostroj nad Jordánem a koncerty na hlavním podiu Žižkova náměstí, letos v podání Barbory Polákové, skupin No Name a Mezcla Orquesta.\nŘada dalších doprovodných akcí je naplánována na různých místech města, podívaná je připravena pro všechny věkové kategorie. Hudební vystoupení si připravila partnerská města Škofja Loka a Kostnice.\nNovinka: Fantasy, cosplay i deskové hry\nProgramovou novinkou festivalu je Teen zóna v prostoru Housova mlýna pod Holečkovými sady určená pro fanoušky počítačových a deskových her, vyznavače cosplay a fantasy. Na programu je kromě workshopů a her i účast týmu studia Warhorse, tvůrce herní události roku - historické RPG Kingdome Come - Deliverance.\nPo celou neděli budou zdarma přístupné a speciálními programy oživeny i oblíbené táborské památky v rámci Dnů evropského kulturního dědictví. Letos s tématem „společné dědictví, společné hodnoty“.\nPředprodej vstupenek na Táborská setkání probíhá v prodejní síti Ticketbox a v městském infocentru na Žižkově náměstí, v pátek i u mobilních prodejců v historických kápích na trase od nádraží k Žižkovu náměstí.\nVstupenka pro dospělé přijde v předprodeji na 180 Kč a v den konání na 250 Kč. Osoby nad 60 let a držitelé průkazu ZTP zaplatí v předprodeji 90 Kč, v den konání 100 Kč. Děti do 12 let a držitelé průkazu ZTP/P s doprovodem mají vstup zdarma. Pro návštěvníky je zajištěno 6 záchytných parkovišť a jsou posíleny večerní spoje MHD. Pro zájemce o účast v průvodu je k dispozici půjčovna kostýmů.\nKulturne.com je mediálním partnerem Táborských setkání. Podrobnosti o festivalu najdete na webu www.taborskasetkani.eu, facebook.com/taborskasetkani nebo na www.visittabor.eu


Platba a doprava | PHMO s.r.o.\nCeník přepravy zásilek do 30 kg Ceník přepravy IBC kontejnerů Ceník přepravy zásilek nad 3.5 t\nJakým způsobem za zboží zaplatím?\nNa našem e-shopu můžete platit:\nonline rychlým bankovním převodem (GoPay)\nplatba dobírkou při převzetí zboží.\nPo odeslání objednávky obdržíte potvrzovací email, kde najdete všechny nezbytné údaje pro bankovní převod. Objednávku začneme zpracovávat po připsání platby na náš bankovní účet. Abychom mohli objednávku správně vyřídit, je nutné zadat číslo objednávky jako variabilní symbol.\nPři platbě dobírkou zaplatíte za zboží až při jeho převzetí od přepravní společnosti. Tato služba je zpoplatněna částkou 30 Kč bez DPH (36 Kč s DPH). Nově můžete zásilku zaplatit kartou přímo u řidiče.\nZboží Vám bude dodáno na Vámi zvolenou adresu prostřednictvím společnosti, kterou si vyberete před dokončením objednávky. Zboží zasíláme v rámci celé České republiky.\nSpolupracujeme s přepravními společnosti Zásilkovna a Toptrans EU, a.s.\nZboží si můžete vyzvednout osobně na adrese: Pokratická 133 (vjezd z ulice Květinová), 412 01 Litoměřice v pracovní dny mezi 8 a 17 hod.\nMůžete zaplatit kartou nebo v hotovosti.\nDoprava bude účtována podle hmotnosti produktu. U rozměrných produktů Vám bude účtovaná individuální doprava.


Nicolas Maduro zveřejnil video z Rudého náměstí v Moskvě - 26.09.2019, Sputnik Česká republika\nVenezuelský prezident Nicolas Maduro se spolu se svou manželkou a delegací procházel po Rudém náměstí v Moskvě. Video bylo zveřejněno na jeho stránce na... 26.09.2019, Sputnik Česká republika\nnicolás maduro, vladimir putin, rudé náměstí, rudé náměstí, moskva, rusko\nVe videu chodí venezuelský lídr podél náměstí v noci, doprovázený několika lidmi. Maduro si všiml, že teplota je pouze asi tři stupně Celsia. Poté podá zprávu, že spolu s prezidentem Vladimirem Putinem schválil dohodu o spolupráci mezi oběma zeměmi a poděkoval mu a celému Rusku. Podle svých slov venezuelský prezident odjíždí do domova „šťastný“.\n„Rudé náměstí, 3 stupně, 20:20 hodin... Zdravím Venezuelany... znovu potvrzuji naši víru - je možný jiný svět, svět bez impérií, svět bratrství. Dnes jsme ratifikovali s prezidentem Putinem strategickou mapu interakce, která přinese skvělé výsledky. Díky Rusku, díky prezidentu Putinovi,“ napsal v příspěvku Maduro.\n25. září se venezuelský prezident setkal s Putinem v Kremlu. Maduro předložil ruskému prezidentovi kopii šavle venezuelského osvoboditele Simona Bolívara.\nPutin a Maduro se také setkají během setkání Valdajského klubu v Soči, které se bude konat od 30. září do 3. října. Kromě toho se má ruský prezident setkat s hlavami Kazachstánu a Filipín, Kasym-Žomartem Tokajevem a Rodrigem Dutertem.